Толстой Лев Николаевич

Ana Karenina. II knyga

LEV TOLSTOJ

Romanas

Iš rusų kalbos vertė

PRANAS POVILAITIS

Versta iš: Л. H. Толстой

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ в четырнадцати томах

Том девятый

М., ГИХЛ, 1952

Iš rusų kalbos vertė Pranas Povilaitis

Redagavo Viktorija Šenbergs

Tekstą tvarkė Erlanda Polekaitė

Viršelį pritaikė Andrius Morkeliūnas

Maketavo Daiva Širvaitienė

Išleido Obuolys® (OBUOLYS yra registruotas leidybinis ženklas, kurį pagal sutartį naudoja UAB MEDIA INCOGNITO)

Butrimonių g. 9, LT-50220 Kaunas

knygos@obuolys.lt

www.obuolys.lt

ISBN 978-609-403-448-0 (2 knyga)

ISBN 978-609-403-450-3 (2 knygos)

© Viršelio adaptacija, Andrius Morkeliūnas, 2012

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2012

Penktoji dalis

I

Kunigaikštienei Ščerbackajai atrodė, kad iškelti vestuvių iki gavėnios neįmanoma, nes liko tik penkios savaitės, o per tą laiką nebuvo galima suruošti pusės kraičio; bet ji negalėjo nesutikti su Levinu, kad po gavėnios jau būtų ir per vėlu, nes senoji tikra kunigaikščio Sčerbackio teta labai sirgo ir galėjo greitai mirti, o tuomet gedulas dar uždelstų vestuves. Taigi kunigaikštienė, nutarusi kraitį padalyti į dvi dalis, didįjį ir mažąjį, sutiko kelti vestuves prieš gavėnią. Moteris nutarė mažąją kraičio dalį paruošti dabar visą, o didžiąją išsiųsti vėliau, ir labai pyko ant Levino, kad šis negalėjo rimtai atsakyti, ar sutinka su tuo, ar ne. Buvo patogiau, kad jaunieji tučtuojau po vestuvių važiuotų į sodžių, kur didžiojo kraičio daiktų nereikės.

Levinas vis dar tebesijuto lyg pakvaišęs, ir jam atrodė, kad jis ir jo laimė sudaro svarbiausią ir vienintelį viso gyvenimo tikslą ir kad dabar nereikia apie nieką galvoti ir kuo nors rūpintis, nes viską daro ir padarys kiti. Vyras neturėjo net jokių būsimojo gyvenimo planų ir tikslų, paliko tai spręsti kitiems, žinodamas, kad viskas bus puiku. Brolis Sergejus Ivanovičius, Stepanas Arkadjičius ir kunigaikštienė jam nurodinėdavo, ką turi daryti. Levinas su viskuo sutikdavo, ką tik kas pasiūlydavo. Brolis parūpino paskolą, kunigaikštienė patarė išvažiuoti po vestuvių iš Maskvos. Stepanas Arkadjičius patarė važiuoti į užsienį. Jis su viskuo sutiko. „Darykite, ką norite, jeigu jums malonu. Aš laimingas, ir mano laimė negali nei padidėti, nei sumažėti, ar vienaip darysite, ar kitaip“, – galvojo Levinas.

Kai jis pasakė Kiti, jog Stepanas Arkadjičius pataria važiuoti į užsienį, ši labai nustebo, kad nesutiko su tuo, bet dėl būsimo jųdviejų gyvenimo turėjo kažkokių aiškių reikalavimų. Ji žinojo, kad Levinas sodžiuje turi darbą, kurį labai mėgsta. Kiti, kaip jis matė, ne tik to darbo nesuprato, bet ir nenorėjo suprasti. Vis dėlto tai nekliudė jai tą darbą labai vertinti. Kiti žinojo, kad jų namai bus sodžiuje, ir norėjo važiuoti ne į užsienį, kur ji negyvens, o ten, kur bus poros namai. Šis aiškiai išreikštas nusistatymas nustebino Leviną. Jam buvo vis tiek, todėl tuojau paprašė Stepaną Arkadjičių, lyg tai būtų šio pareiga, nuvykti į sodžių ir ten viską sutvarkyti taip, kaip žinąs, pagal skonį, kurio turįs.

– Bet klausyk, – tarė kartą Stepanas Arkadjičius Levinui, grįžęs iš sodžiaus, kur viską paruošė jauniesiems priimti, – ar turi liudijimą, kad buvai išpažinties?

– Ne. O ką?

– Be šito negalima susituokti.

– Ai, ai, ai! – sušuko Levinas. –Atrodo, kokius devynerius metus nesu ėjęs išpažinties. Nė nepagalvojau.

– Nieko sau! – juokdamasis kalbėjo Stepanas Arkadjičius. – O mane vadini nihilistu! Taip juk negalima. Tau reikės ruoštis išpažinčiai.

– Kada? Keturios dienos liko.

Stepanas Arkadjičius sutvarkė ir šitą reikalą. Levinas ėmė ruoštis išpažinčiai. Jam, netikinčiam, bet gerbiančiam kitų žmonių įsitikinimus, būti ir dalyvauti bet kuriose bažnytinėse apeigose buvo labai sunku. Dabar, kai tapo labai jautrus viskam, toks gailiaširdis, apsimetinėti buvo ne tik sunku, bet atrodė visiškai neįmanoma. Dabar, savo šlovės, savo žydėjimo metu, turės arba meluoti, arba šventvagiauti. Jis jautėsi negalįs daryti nei viena, nei kita. Kad ir kaip kamantinėjo Stepaną Arkadjičių, ar negalima būtų gauti pažymėjimo neatlikus išpažinties, tas pareiškė, kad neįmanoma.

– Bet ką tau reiškia dvi dienos? Jis labai mielas, protingas seniokas. Tau ištrauks tą dantį taip, jog nė nepajusi.

Klausydamas pirmųjų mišių, Levinas mėgino atgaivinti širdyje jaunystės atsiminimus, sužadinti tą stiprų religinį jausmą, kurį išgyveno būdamas šešiolikos ar septyniolikos metų. Tuojau įsitikino, kad tai visiškai neįmanoma. Jis bandė į visa tai žiūrėti kaip į nesvarbų, tuščią paprotį, tokį kaip paprotys kažką lankyti, tačiau pajuto, kad nė to negali padaryti. Levino pažiūra į religiją, kaip ir daugelio jo amžininkų, buvo labai neaiški. Tikėti negalėjo, bet ir nebuvo tvirtai įsitikinęs, kad visa yra netiesa. Negalėdamas tikėti, kad visa, ką daro, yra prasminga, nei žiūrėti abejingai, kaip į tuščią formalumą, per visą šį pasiruošimo laiką darydamas tai, ko pats nesuprato, Levinas jautėsi nesmagiai, jam buvo gėda, o vidinis balsas sakyte sakė, kad elgiasi nederamai, veidmainiškai.

Per pamaldas stengdavosi įsigilinti į maldų žodžius ir suteikti joms tą prasmę, kuri neprieštarautų paties pažiūroms, tačiau jausdamas, kad negali suprasti jų ir turi smerkti, stengdavosi visai nesiklausyti ir gilindavosi į savo mintis, įspūdžius bei atsiminimus, kurie nepaprastai aiškiai iškildavo sąmonėje tuo metu, kai nieko neveikdamas stovėdavo cerkvėje.

Levinas išklausė mišias, naktines pamaldas bei vakarinius mokymus ir rytojaus dieną, atsikėlęs anksčiau negu paprastai, negėręs arbatos, atėjo aštuntą ryto į cerkvę išklausyti rytinių mokymų ir atlikti išpažinties.

Cerkvėje nieko nebuvo, tik elgeta kareivis, dvi senutės ir cerkvės tarnai.

Jaunas diakonas, kuriam per ploną sutanėlę aiškiai matėsi ilga nugara, pasitiko jį ir tuojau, priėjęs prie staliuko pasienyje, ėmė skaityti mokymus. Diakonui skaitant, ypač dažnai ir greitai kartojant tuos pačius žodžius: „Viešpatie pasigailėk“, kurie skambėjo kaip „viešpasgailė“, Levinas juto, kad jo mintys užrakintos ir užantspauduotos ir kad liesti ir judinti jų dabar nedera, nes pasidarys painiava, todėl stovėdamas užpakalyje diakono, nesiklausydamas ir nesigilindamas, toliau galvojo, kas jam labiau rūpėjo. „Nuostabiai išraiški jos ranka“, – galvojo Levinas, atsimindamas, kaip vakar jie sėdėjo prie kampinio stalo. Kalbėti neturėjo apie ką, kaip visuomet beveik šiuo metu, ir Kiti, padėjusi ant stalo ranką, kelis kartus atgniaužė bei sugniaužė ir pati susijuokė, žiūrėdama, kaip ranka juda. Jis atsiminė, kaip pabučiavo tą ranką ir kaip paskui žiūrinėjo susikertančias linijas rausvame delne. „Vėl viešpasgailė“, – pagalvojo Levinas, žegnodamasis, lenkdamasis ir žiūrėdamas, kaip lanksčiai juda linkčiojančio diakono nugara. „Ji paskui paėmė mano ranką ir žiūrinėjo linijas: – Tavo puiki ranka, – pasakė ji.“ Levinas pažvelgė į savo ir į trumpą diakono ranką. „Taip, dabar netrukus baigsis, – galvojo. – Ne, rodosi, vėl iš pradžių, – pamąstė, klausydamas maldų. – Ne, baigiasi, štai jau jis lenkiasi iki žemės. Taip visada prieš pabaigą.“

Nejučiomis paėmęs į ranką su pliušiniu rankogaliu popierinę trirublę, diakonas pasakė, kad užrašys, ir, guviai bildėdamas naujais batais į tuščios cerkvės grindų plokštes, užėjo už altoriaus. Po valandėlės iškišo galvą ir pamojo Levinui. Iki šiol užrakintos mintys sukrutėjo Levino galvoje, bet šis skubiai jas nuginė šalin. „Kaip nors viskas susitvarkys“, – pagalvojo ir nuėjo sakyklos link. Užlipo pakopomis ir, pasisukęs į dešinę, pamatė dvasininką. Senukas dvasininkas reta, beveik žila barzda, pavargusiomis geromis akimis stovėjo prie analojaus ir sklaidė maldų knygą. Truputį linktelėjęs Levinui, tuojau ėmė skaityti maldas įprastu balsu. Baigęs nusilenkė iki žemės ir atsigręžė į atėjusįjį.

– Čia yra neregimas Kristus, kuris išklausys jūsų išpažintį, – tarė jis, rodydamas į kryžių. – Ar tikite visu tuo, ko moko mus Šventoji apaštališkoji bažnyčia? – kalbėjo toliau dvasininkas, nukreipdamas akis nuo Levino ir susidėdamas rankas po stula.

– Aš abejoju, abejoju viskuo, – ištarė vyras pačiam nemaloniu balsu ir nutilo.

Dvasininkas luktelėjo keletą sekundžių, ar Levinas nepasakys dar ko nors, ir užsimerkęs greita vladimiriečių šnekta, aiškiai pabrėždamas „o“, prakalbo:

– Abejoti būdinga žmogui dėl jo silpnybės, visgi turime melstis, idant gailestingasis Viešpats sutvirtintų mus. Kokių ypatingų nuodėmių turite? – pridūrė be mažiausios pertraukos, tarytum nenorėdamas gaišti laiko.

– Mano didžiausia nuodėmė yra abejonė. Aš viskuo abejoju, ir beveik nuolat mane kankina abejonės.

– Abejoti būdinga žmogui dėl jo silpnybės, – pakartojo tuos pačius žodžius šventikas. – Kuo daugiausia abejojate?

– Aš viskuo abejoju. Kartais net abejoju Dievo buvimu, – nejučiomis pasakė Levinas ir pasibaisėjo savo žodžių nepadorumu. Vis dėlto dvasininkui vyro žodžiai, matyt, nepadarė įspūdžio.

– Kaip galima abejoti Dievo buvimu? – skubiai tarė šis, vos pastebimai šypsodamasis.

Levinas tylėjo.

– Kaip galite abejoti Kūrėju, regėdamas jo kūrinius? – aiškino šventikas, vis taip pat greitai berdamas žodžius. – Kas žvaigždynais išpuošė dangaus skliautus? Kas suteikė žemei visą jos grožį? Kaipgi galėjo pasidaryti be Kūrėjo? – tarė, klausiamai pažvelgęs į Leviną.

Tas jautė, kad nepadoru būtų leistis į filosofinius ginčus su dvasininku, todėl tepasakė tai, kas susiję su klausimu.

– Nežinau, – patvirtino.

– Nežinote? Tai kaipgi abejojate, kad Dievas viską sutvėrė? – linksmai stebėdamasis tarė šventikas.

– Aš nieko nesuprantu, – paaiškino Levinas, nukaitęs ir jusdamas, kad jo žodžiai kvaili ir negali būti nekvaili.

– Melskitės ir prašykite Dievą. Net šventieji tėvai turėdavo abejonių ir prašydavo Dievą sutvirtinti jų tikėjimą. Šėtonas didžiai galingas, ir neturime pasiduoti jam. Melskitės, prašykite Dievą. Melskitės, – pakartojo skubiai.

Šventikas kiek patylėjo, tarytum susimąstęs.

– Jūs, kaip girdėjau, ruošiatės vesti mano parapijiečio ir dvasiško sūnaus kunigaikščio Ščerbackio dukterį? – pridūrė šypsodamasis. – Puiki mergina!

– Taip, – rausdamas už dvasininką, atsakė Levinas. „Kam jam reikia to klausinėti per išpažintį?“ – pagalvojo.

Tarytum atsakydamas į mintį, šventikas prakalbo:

– Jūs ruošiatės vesti, ir Dievas galbūt suteiks jums palikuonių, ar netiesa? Tai kaipgi galėsite auklėti savo mažutėlius, jeigu nenugalėsite savyje Šėtono gundymų, kurie traukia jus į netikėjimą? – tarė romiai priekaištaudamas. – Jeigu mylite savo kūdikį, tai būdamas geras tėvas ne tik turto, prabangos, garbės trokšite vaikui, trokšite, kad jis būtų išganytas, kad jo dvasią apšviestų tiesos šviesa. Ar ne taip? Ką atsakysite jam, kai nekaltas kūdikis paklaus: „Tėveli, kas sukūrė visa tai, kas žavi mane šiame pasaulyje: žemę, vandenį, saulę, gėles, žolę?“ Nejaugi pasakysite jam: „Aš nežinau?“ Negalite nežinoti, jeigu Viešpats Dievas iš didelės malonės atskleidė jums tai. Arba jūsų kūdikis paklaus: „Kas manęs laukia pomirtiniame gyvenime?“ Ką atsakysite jam, jeigu nieko nežinote? Ką atsakysite? Paliksite jį pasaulio ir Šėtono pagundoms? Taip negerai! – tarė šventikas ir sustojo, palenkęs į šalį galvą ir žiūrėdamas į Leviną geromis, romiomis akimis.

Levinas nieko neatsakė – ne dėl to, kad nenorėjo ginčytis su dvasininku, bet todėl, kad niekas jo to neklausinėdavo, o kol jo mažyčiai šito klausinės, dar bus laiko pagalvoti, ką atsakyti.

– Jūs įžengiate į tą gyvenimo laikotarpį, – kalbėjo toliau šventikas, – kai reikia pasirinkti kelią ir jo laikytis. Melskitės ir prašykite Dievą, idant šis dėl savo gerumo padėtų jums ir pasigailėtų, – baigė jis. – „Viešpats Dievas ir mūsų Jėzus Kristus iš didelės savo meilės žmonėms ir gailestingumo teatleidžia tau, sūnau...“ – baigęs nuodėmių atleidžiamąją maldą, dvasininkas jį palaimino ir leido eiti.

Grįžęs tą dieną namo, Levinas patyrė malonų jausmą, kad nesmagi padėtis baigėsi ir baigėsi taip, kad jam nereikėjo meluoti. Antra vertus, liko neaiškus įspūdis, kad tas geras ir malonus senukas kalbėjo visai ne taip jau kvailai, kaip atrodė iš pradžių, ir kad dar kažką reikia išsiaiškinti.

„Suprantama, ne dabar, – galvojo vyras, – bet kada nors vėliau.“ Levinas labiau negu pirma jautė, kad sieloje kažkas neaišku ir nešvaru ir kad jo pažiūros į religiją yra tokios pat kaip kitų žmonių, – o panašias kitų pažiūras labai aiškiai matė, nemėgo ir už jas prikaišiodavo savo bičiuliui Svijažskiui.

Levinas tą vakarą su sužadėtine svečiavosi pas Doli, buvo labai linksmas ir, aiškindamas Stepanui Arkadjičiui, kodėl jo tokia pakili nuotaika, išsitarė, kad yra linksmas kaip ilgai pro lanką mokytas šokti šuo, kuris, pagaliau supratęs ir atlikęs tai, ko iš jo buvo reikalaujama, iš džiaugsmo unkščia ir, vizgindamas uodegą, šokinėja ant stalų ir langų.

II

Vestuvių dieną jaunikis pagal paprotį (laikytis visų papročių griežtai reikalavo kunigaikštienė ir Darja Aleksandrovna) nesimatė su nuotaka ir pietavo savo viešbutyje su trimis atsitiktinai susirinkusiais viengungiais: Sergejumi Ivanovičiumi, Katavasovu, universiteto laikų draugu, dabar gamtos mokslų profesoriumi, kurį sutikęs gatvėje atsitempė, ir Čirikovu, pajauniu, Maskvos taikos teisėju, su kuriuo drauge medžiodavo lokius. Pietūs buvo labai linksmi. Sergejus Ivanovičius buvo puikiausiai nusiteikęs ir gėrėjosi Katavasovo originalumu. Tas, jusdamas, kad jo originalumas įvertintas ir suprastas, dar labiau įsismagino. Čirikovas linksmai ir geraširdiškai palaikė kiekvieną kalbą.

– Juk štai, – kalbėjo Katavasovas, pagal įprotį, įgytą universiteto katedroje, nutęsdamas žodžius, – koks buvo gabus vyrukas mūsų bičiulis Konstantinas Dmitričius. Kalbu apie čia nesančiuosius, nes jo jau nebėra. Mokslą mėgo tuomet, išėjęs iš universiteto, ir domėjosi viskuo, kuo domisi žmonės, o dabar viena jo gabumų pusė skirta sau pačiam apgaudinėti, o antra – tai apgaulei pateisinti.

– Griežtesnio vedybų priešo kaip jūs nesu matęs, – tarė Sergejus Ivanovičius.

– Ne, aš nesu priešas. Aš – darbo pasidalijimo šalininkas. Žmonės, kurie nieko negali daryti, turi daryti žmones, o visi kiti – padėti juos šviesti ir siekti jiems laimės. Štai kaip suprantu. Yra daugybė mėgėjų painioti tuodu amatus, aš ne iš tokių.

– Koks būsiu laimingas, kai sužinosiu, kad įsimylėjote, – patikino Levinas. – Pakvieskite mane į vestuves.

– Aš jau įsimylėjęs.

– Taip, sepiją. Tu žinai, – kreipėsi Levinas į brolį, – Michailas Semionyčius rašo veikalą apie mitybą ir...

– Na, tik jau nepainiokite! Juk nesvarbu apie ką. Svarbu, kad aš tikrai myliu sepiją.

– Bet ji netrukdys mylėti žmonos.

– Ji tai netrukdys, bet žmona trukdys.

– Kodėl?

– Pamatysite. Jums štai ūkis patinka, medžioklė – na, pamatysite!

– O šiandien Archipas buvo atėjęs, pasakojo, kad Prudne briedžių aibė ir du lokiai, – tarė Čirikovas.

– Na, ir be manęs su jais susidorosite.

– Tikra teisybė, – patikino Sergejus Ivanovičius. – Jau dabar galutinai atsisveikink su lokių medžiokle: žmona neleis!

Levinas nusišypsojo. Įsivaizduoti, kad žmona neleis, buvo taip malonu, jog jis buvo pasiruošęs galutinai atsisakyti malonumo matyti lokius.

– Juk vis dėlto gaila, kad tuodu lokius kiti medžios. Atsimenate, kaip buvo Chapilove pastarąjį kartą? Nuostabi būtų medžioklė, – tarė Čirikovas.

Levinas nenorėjo nuvilti jo ir pasakyti, ar gali kur nors būti kas nors gero be jos, todėl nieko neatsakė.

– Juk ne be reikalo tas paprotys atsisveikinti su viengungio gyvenimu, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius. – Kad ir koks būsi laimingas, laisvės vis dėlto gaila.

– Prisipažinkite, juk jaučiatės truputį taip, kaip tas Gogolio jaunikis, kad pro langą norėtumėte iššokti?

– Tikriausiai taip yra, bet neprisipažins! – prabilo Katavasovas ir garsiai nusikvatojo.

– Ką gi, langas atviras... Važiuokime tuojau į Tverę! Viena lokė, irštvą galima pulti. Tikrai, važiuokime penktos valandos traukiniu! O čia tesižinai, – šypsodamasis tarė Čirikovas.

– Na, dievaži, – atsakė džiaugdamasis Levinas, – negaila širdžiai tos prarastos laisvės, ir tiek!

– Bet jūsų širdyje toks chaosas dabar, kad nežinote pats, ką jaučiate, – kalbėjo Katavasovas. – Palaukite, kai truputį pradėsite susivokti, tada pajusite!

– Ne, aš bent truputį jausčiau, kad, nepaisydamas jausmo (jam girdint nenorėjo pasakyti „meilės“)... ir laimės, negaliu užmiršti, kad vis dėlto gaila netekti tos laisvės... Priešingai, net džiaugiuosi, kad tos laisvės netenku.

– Blogai! Žuvęs subjektas! – patikino Katavasovas. – Na, išgerkime, kad jis pagytų, arba tiktai palinkėkime šiam, kad nors viena šimtoji jo svajonių išsipildytų. Tai būtų tokia laimė, kokios nėra buvę žemėje!

Po pietų netrukus svečiai išsiskirstė, dar turėdami persirengti vestuvėms.

Likęs vienas ir prisimindamas tų viengungių kalbas, Levinas dar kartą paklausė savęs: ar sielos gilumoje gailisi laisvės, apie kurią jie kalbėjo? Paklausęs nusišypsojo. „Laisvė? Kam laisvė? Laimė – tik mylėti ir trokšti, galvoti jos troškimais, mintimis, tai yra neturėti jokios laisvės. Štai kas yra laimė. Ar žinau jos mintis, troškimus, jausmus?“ – staiga ėmė kuždėti kažkoks balsas. Šypsena išnyko veide, ir Levinas susimąstė. Staiga vyrą apėmė keistas jausmas – baimė, ir jis ėmė abejoti viskuo.

„Kas, jeigu ji nemyli manęs? Kas, jeigu už manęs teka tik dėl to, kad reikia ištekėti? Kas, jeigu pati nežino, ką daro? – klausinėjo save. – Ji gali atsigosti ir tik ištekėjusi supras, kad nemyli ir negalėjo mylėti manęs.“ Keistos, pačios blogiausios mintys apie sužadėtinę ėmė jam skverbtis į galvą. Levinas pavydėjo jos Vronskiui kaip prieš metus, tarytum tasai vakaras, kai matė Kiti su Vronskiu, būtų buvęs vakar. Jaunikis įtarė, kad ši ne viską pasakė jam.

Levinas greitai pašoko. „Ne, taip negalima! – tarė sau nevilties pagautas. – Eisiu pas ją, paklausiu, pasakysiu paskutinį kartą: mes laisvi, ir ar ne geriau būtų apsigalvojus? Vis geriau negu amžina nelaimė, gėda, neištikimybė!“ Jausdamas širdyje neviltį ir apmaudą visiems žmonėms, sau, Kiti, išėjo iš viešbučio ir nuvažiavo pas ją.

Levinas rado sužadėtinę užpakaliniuose kambariuose. Kiti sėdėjo ant skrynios ir su tarnaite kažką tvarkė – skirstė krūvas įvairiaspalvių suknelių, išdėstytų ant kėdžių atlošų ir grindų.

– Ak! – sušuko Kiti, pamačiusi jį, ir visa nušvito iš džiaugsmo. – Kaip tu, kaipgi jūs (iki šios dienos ji sakydavo jam tai „tu“, tai „jūs“)? Nelaukiau! Skirstausi mergautines sukneles, kam kurią...

– A! Tai labai gerai! – tarė jis, niūriai žiūrėdamas į tarnaitę.

– Išeik, Duniaša, paskui tave pašauksiu, – pasakė Kiti. – Kas tau? – paklausė ji, ryžtingai sakydama „tu“, kai tik mergina išėjo. Sužadėtinė pastebėjo keistą jaunikio veidą, susijaudinusį ir niūrų, ir ją suėmė baimė.

– Kiti! Aš kankinuosi. Negaliu vienas kankintis, – prisipažino jis su neviltimi balse, atsistojęs priešais ir maldaujamai žiūrėdamas į akis. Iš jos mylinčio atviro veido Levinas jau matė, kad nieko negali išeiti iš to, ką buvo ketinęs pasakyti, bet jam vis dėlto reikėjo, kad mergina pati išblaškytų abejones. – Atėjau pasakyti, kad dar yra laiko. Viską galima panaikinti ir atitaisyti.

– Ką? Nieko nesuprantu. Kas tau?

– Tai, ką tūkstantį kartų sakiau ir negaliu negalvoti... kad aš tavęs nevertas. Negalėjai sutikti už manęs tekėti. Tu pagalvok. Tu apsirikai. Pagalvok kaip reikiant. Negali mylėti manęs... Jeigu... geriau pasakyk, – kalbėjo nežiūrėdamas į Kiti. – Aš būsiu nelaimingas. Tegu visi kalba, ką nori, vis geriau nei nelaimė. Vis dėlto geriau dabar, kol dar nevėlu...

– Nesuprantu, – nusigandusi atsakė ji, – tu nori pasakyti... kad nereikia?

– Taip, jeigu nemyli manęs.

– Tau galvoj negera! – sušuko Kiti, paraudusi iš apmaudo.

Jaunikio veidas buvo toks pasigailėtinas, kad ši suvaldė apmaudą ir, numetusi nuo krėslo sukneles, atsisėdo arčiau.

– Ką manai? Pasakyk viską.

– Manau, kad negali mylėti manęs. Už ką gali mane mylėti?

– Dieve mano! Ką aš galiu?.. – sušuko mergina ir pravirko.

– Ak, ką aš padariau! – šūktelėjo Levinas, ir atsiklaupęs prieš Kiti ėmė bučiuoti jai rankas.

Kunigaikštienė, po penkių minučių įėjusi į kambarį, juos rado jau visiškai susitaikiusius. Kiti ne tiktai įtikino Leviną, kad myli jį, bet šio paklausta, už ką myli jį, net paaiškino. Mergina atsakė, jog dėl to myli, kad supranta jį visiškai, dėl to, kad žino, ką šis turi mylėti, ir kad visa tai, ką jis myli, yra gerai. Tai pasirodė Levinui visai aišku. Kai kunigaikštienė įėjo į kambarį, jie sėdėjo greta ant skrynios, skirstė sukneles ir ginčijosi: Kiti norėjo atiduoti Duniašai tą rudą suknelę, kurią vilkėjo tada, kai Levinas jai pasipiršo, o šis prisispyręs prašė tos suknelės niekam neduoti, o Duniašai dovanoti žydrąją.

– Kaip tu nesupranti? Ji tamsiaplaukė, ir jai netiks... Aš visa tai apgalvojau.

Sužinojusi, ko Levinas atvyko, kunigaikštienė pusiau juokais, pusiau rimtai supyko ir išsiuntė jį namo persirengti bei prašė nekliudyti Kiti šukuotis, nes tuojau atvyks Šarlis.

– Ji ir taip nieko nevalgo visas šias dienas ir pasidarė negraži, o tu čia dar ją erzini savo paikystėmis, – kalbėjo kunigaikštienė. – Nešdinkis, nešdinkis, mielasis.

Levinas, sugėdintas ir jausdamasis kaltas, bet nurimęs, grįžo į viešbutį. Jo brolis, Darja Aleksandrovna ir Stepanas Arkadjičius – visi šventiniais apdarais pasipuošę, jau laukė jo, pasiruošę palaiminti šventuoju paveikslu. Gaišti nebuvo galima. Darja Aleksandrovna turėjo dar užsukti namo bei pasiimti iškvepintą ir sugarbanotą sūnų, kuris turėjo vežti nuotakos paveikslą. Paskui vieną karietą reikėjo nusiųsti pajaunio, o kitą, kuri nuveš Sergejų Ivanovičių, – grąžinti atgal... Apskritai visokių itin sudėtingų reikalų buvo labai daug. Neabejotina, kad nebuvo galima gaišti, nes jau buvo pusė septynių.

Iš laiminimo šventuoju paveikslu nieko neišėjo. Stepanas Arkadjičius atsistojo greta žmonos komiškai iškilminga poza, paėmė paveikslą ir, liepęs Levinui nusilenkti iki žemės, palaimino šį, geraširdiškai ir pašaipiai šypsodamasis, ir tris kartus pabučiavo. Tą patį padarė ir Darja Aleksandrovna, paskui suskato važiuoti ir supainiojo karietų maršrutus.

– Na tai štai ką padarysime: tu važiuok mūsų karieta parvežti jo, o Sergejus Ivanovičius, jeigu jau būtų toks geras, tegu užvažiuoja, o paskui tegu pasiunčia.

– Ką gi, aš labai džiaugiuosi.

– O mes tuojau su juo atvažiuosime. Ar daiktai išsiųsti? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Išsiųsti, – atsakė Levinas ir liepė Kuzmai paruošti jam drabužius persirengti.

III

Minia žmonių, daugiausia moterų, supo vestuvėms apšviestą cerkvę. Tie, kurie nesuspėjo patekti į vidų, grūdosi prie langų, stumdėsi, ginčijosi ir žvilgčiojo pro grotų virbus.

Daugiau kaip dvidešimt karietų žandarai jau buvo sustatę išilgai gatvės. Policijos karininkas, nepaisydamas šalčio, su spindinčiu munduru stovėjo prie įėjimo. Be perstojo važiavo karietos, ir damos su gėlėmis, pasikėlusios šleifus, vyrai, nusiėmę uniformines kepures arba juodas skrybėles, ėjo į cerkvę. Pačioje cerkvėje jau degė abu sietynai ir visos žvakės prie nekilnojamųjų paveikslų. Auksinis spindėjimas raudoname ikonostaso fone ir paauksuotos drožtinės ikonos, ir šviestuvų bei žvakidžių sidabras, ir grindų plokštės, ir kilimėliai, ir vėliavos viršuje, ir sakyklos pakopos, ir senos pajuodusios knygos, ir sutanėlės, ir kamžos – visa skendėjo šviesoje. Dešinėje šiltos cerkvės pusėje, iš frakų ir baltų kaklaraiščių, mundurų ir štofų, aksomo, atlaso, plaukų, gėlių, nuogų pečių bei rankų ir ilgų pirštinių minios sklido santūrus, bet gyvas šnekesys, kuris keistai atsiliepė aukštame kupole. Kiekvieną kartą, kai sucypdavo atidaromos durys, šnekesys minioje nuščiūdavo, ir visi atsigręždavo, tikėdamiesi pamatyti įeinančius jaunikį ir nuotaką. Durys jau buvo atsivėrusios daugiau kaip dešimtį kartų, bet kiekvieną kartą įeidavo arba pavėlavęs svečias ar viešnia, kurie prisijungdavo prie kviestųjų ratelio dešinėje, arba žiūrovė, kuri, apgavusi arba permaldavusi policijos pareigūną, atsistodavo pašalinių žmonių minioje iš kairės. Ir giminės, ir prašalaičiai jau buvo perėję visas laukimo fazes.

Iš pradžių visi manė, kad jaunikis su nuotaka tuojau atvažiuos, ir dėl to vėlavimo nesirūpino. Paskui ėmė vis dažniau žvilgčioti į duris, kalbėdami, ar kas nors neatsitiko. Vėliau dėl to vėlavimo pasidarė nejauku, ir giminės bei svečiai stengėsi atrodyti, kad įdomiai tarp savęs kalbasi, o apie jaunikį visai negalvoja.

Protodiakonas, lyg primindamas, kad jam brangus laikas, nekantriai kosčiojo, drebindamas langų stiklus. Buvo girdėti, kaip prie vargonų bandomi balsai ar šnypščiasi nosį nuobodžiaują choristai. Šventikas be paliovos siuntė tai zakristijoną, tai diakoną sužinoti, ar neatvažiavo jaunikis, ir pats violetine sutana su išsiuvinėta juosta vis dažniau ir dažniau prieidavo prie šoninių durų laukdamas. Pagaliau viena dama, žvilgtelėjusi į laikrodį, tarė: „Vis dėlto keista!“, ir visi svečiai sunerimo, ėmė garsiai reikšti savo nustebimą ir nepasitenkinimą. Vienas pabrolių nuvažiavo sužinoti, kas atsitiko. Tuo metu Kiti, jau seniai visiškai pasiruošusi, balta suknele, ilgu šydu ir pomerančių žiedų vainikėliu su svočia ir seseria Lvova stovėjo Ščerbackių namų salėje ir žiūrėjo pro langą, jau daugiau kaip pusvalandį veltui laukdama žinios iš savo pabrolio, kad jaunikis atvyko į cerkvę.

Tuo metu Levinas su kelnėmis, tačiau be liemenės ir frako, vaikščiojo iš vieno galo į kitą po viešbučio kambarį, nuolat iškišdamas galvą pro duris ir žiūrėdamas į koridorių. Jame nebuvo matyti to, ko laukė, tad nevilties pagautas grįždavo ir, mostaguodamas rankomis, kreipdavosi į ramiai sau rūkantį Stepaną Arkadjičių:

– Ar yra kada nors žmogus buvęs tokioje baisioje ir kvailoje padėtyje! – kalbėjo jis.

– Taip, kvaila, – patvirtino Stepanas Arkadjičius, šypsena švelnindamas nemalonią nuotaiką. – Bet nurimk, jis tuojau atveš.

– Taigi, atveš! – stengdamasis neširsti, tęsė Levinas. – Ir dar tos nelemtos atviros liemenės! Neįmanoma! – šaukė žiūrėdamas į suglamžytą savo marškinių krūtinę. – O kas, jeigu daiktai jau išvežti į geležinkelio stotį! – sušuko apimtas nevilties.

– Tada mano apsivilksi.

– Seniai taip reikėjo.

– Negerai būti juokingam... Palauk! Viskas susitvarkys.

Atsitiko taip: kai Levinas liepė Kuzmai, savo senam tarnui, atnešti drabužius, šis atnešė fraką, liemenę ir visa, ko reikėjo.

– O marškiniai? – sušuko Levinas.

– Marškiniais jūs vilkite, – ramiai šypsodamasis, atsakė Kuzma.

Švarių marškinių Kuzma nesusiprato palikti, ir, įsakytas viską sukrauti ir nuvežti pas Ščerbackius, iš kurių tą patį vakarą turėjo išvažiuoti jaunieji, taip ir padarė – sudėjo viską, išskyrus fraką. Nuo ryto vilkimi marškiniai buvo susiglamžę, ir prie madingai iškirptos liemenės jų neįmanoma buvo dėvėti. Siųsti pas Ščerbackius buvo toli. Nusiuntė žmogų marškinių nupirkti. Liokajus sugrįžo: viskas uždaryta – sekmadienis. Nusiuntė pas Stepaną Arkadjičių, atvežė marškinius, šie buvo labai platūs ir trumpi. Nusiuntė pagaliau pas Ščerbackius iškrauti daiktų. Jaunikio visi laukė cerkvėje, o tas it narve uždarytas žvėris vaikščiojo po kambarį, žvilgčiodamas į koridorių ir, siaubingos nevilties pagautas, galvojo, ką buvo prikalbėjęs Kiti ir ką toji gali dabar manyti.

Pagaliau įlėkė į kambarį kaltininkas Kuzma, vos atgaudamas kvapą, nešinas marškiniais.

– Vos suspėjau. Į vežimą jau daiktus kėlė, – tarė Kuzma.

Po trijų minučių, nežiūrėdamas į laikrodį, kad neaitrintų žaizdos, Levinas bėgte bėgo koridoriumi.

– Jau šituo reikalo nepataisysi, – šypsodamasis kalbėjo Stepanas Arkadjičius, ne per daug stengdamasis jį pasivyti. – Viskas susitvarkys... sakau tau.

IV

– Atvažiavo! – Ana jis! – Kuris? – Jaunėlesnis? – O ji, vargšė, nei gyva, nei mirusi! – sušneko minioje, kai Levinas, susitikęs su nuotaka prie cerkvės durų, drauge įėjo į vidų.

Stepanas Arkadjičius papasakojo žmonai, dėl ko buvo sugaišta, ir svečiai šypsodamiesi šnibždėjosi tarpusavyje. Levinas nieko nematė ir negirdėjo, nenuleisdamas akių žiūrėjo į savo nuotaką.

Visi kalbėjo, kad per pastarąsias dienas ji pasidarė labai negraži ir prie altoriaus anaiptol nebuvo tokia daili kaip paprastai, bet Levinui taip neatrodė. Jis žiūrėjo į aukštai sušukuotus išrinktosios plaukus su ilgu baltu šydu ir baltomis gėlėmis, į aukštą klostytą apykaklę, kuri itin droviai dengė iš šonų ir atidengė iš priešakio ilgą jos kaklą, į nuostabiai liekną merginos liemenį, ir jam atrodė, jog Kiti gražesnė negu bet kada – ne todėl, kad šios gėlės, šydas, iš Paryžiaus gauta suknelė būtų bent kiek padidinę jos grožį, bet dėl to, kad nors akį vėrė šis dirbtinis apdaro puošnumas, mielame nuotakos veide, žvilgsnyje, lūpose pleveno ta ypatinga nekalto atvirumo išraiška.

– Jau maniau, kad norėjai pabėgti, – tarė Kiti jam ir nusišypsojo.

– Toks kvailas nuotykis, jog man gėda ir kalbėti! – atsakė šis rausdamas ir atsigręžė į priėjusį Sergejų Ivanovičių.

– Nieko sau tavo istorija su marškiniais! – prakalbo Sergejus Ivanovičius, linguodamas galvą ir šypsodamasis.

– Taip, taip, – patikino Levinas, nesupratęs, ką brolis sako.

– Na, Kostia, dabar reikia išspręsti svarbų klausimą, – paskatino Stepanas Arkadjičius, apsimesdamas nusigandęs. – Tu kaip tik dabar gali įvertinti, koks jis svarbus. Manęs klausia: ar naudotas žvakes uždegti, ar naujas? Skirtumas dešimt rublių, – pridūrė, raukdamas lūpas šypsenai. – Nusprendžiau, bet bijau, kad tu gali nesutikti.

Levinas suprato, kad tai juokai, bet negalėjo nusišypsoti.

– Tai kaipgi: naudotas ar naujas? Štai kas yra.

– Taip, taip, naujas.

– Na, labai džiaugiuosi! Klausimas išspręstas! – tarė Stepanas Arkadjičius šypsodamasis. – Kaip sukvailėja žmonės, atsidūrę tokioje padėtyje, – pridūrė Čirikovui, kai Levinas sumišęs pažvelgė į jį ir arčiau priėjo prie nuotakos.

– Žiūrėk, Kiti, pirmoji atsistok ant kilimo, – priėjusi paliepė grafienė Nordston. – Gražiai jūs šiandien pasižymėjote! – paskui kreipėsi į Leviną.

– Ar nebaisu? – paklausė Marja Dmitrijevna, sena teta.

– Ar tau nevėsu? Tu išblyškusi. Pala, pasilenk! – tarė Kiti sesuo Lvova ir, sujungusi į ratą savo puikias putlias rankas, šypsodamasi pataisė jai gėles ant galvos.

Doli priėjo, norėjo pasakyti kažką, bet nieko negalėjo ištarti, apsiverkė ir nenatūraliai susijuokė.

Kiti žiūrėjo į visus tokiomis pat nieko nematančiomis akimis kaip ir Levinas. Į visus jai skirtus žodžius nuotaka galėjo atsakyti tik laimės šypsena, kuri dabar taip jai tiko.

Tuo metu cerkvės tarnai apsirengė pamaldoms, ir šventikas su diakonu priėjo prie analojaus, kuris stovėjo priecerkvyje. Dvasininkas kažką pasakė Levinui. Tas nenugirdo.

– Paimkite nuotakai už rankos ir veskite, – tarė pajaunys Levinui.

Kurį laiką šis negalėjo suprasti, ko iš jo reikalaujama.

Ilgai jį kiti mokė ir jau norėjo palikti, nes šis ėmė vis ne ta ranka arba ne už tos rankos, kol pagaliau suprato, kad reikia dešiniąja, nekeičiant padėties, paimti nuotakai taip pat už dešiniosios rankos. Kai pagaliau paėmė merginai už rankos kaip reikėjo, šventikas žengė keletą žingsnių pirma jų ir sustojo prie analojaus. Giminių ir pažįstamų minia, ūžiant šnekesiui ir čežant šleifams, pasistūmėjo paskui. Kažkas pasilenkė ir pataisė nuotakai šleifą. Cerkvėje pasidarė taip tylu, jog buvo girdėti, kaip laša vaškas.

Senukas dvasininkas su kamilavka, sidabru žvilgančiomis žilų plaukų sruogomis, perskirtomis į dvi puses ir subrauktomis už ausų, išsitraukęs iš po sunkaus sidabrinio drabužio su auksiniu kryžiumi ant nugaros mažas išdžiūvusias rankas, imliojo kažką prie analojaus.

Stepanas Arkadjičius atsargiai priėjo prie šventiko, pašnibždėjo kažką ir, pamerkęs Levinui, sugrįžo atgal.

Dvasininkas uždegė dvi gėlėmis papuoštas žvakes, laikydamas jas pakreipęs kairiąja ranka taip, kad vaškas pamaži lašėjo nuo jų, ir atsigręžė į jaunuosius. Šventikas buvo tas pats, kuris klausė Levino išpažinties. Išvargusiomis ir liūdnomis akimis pažvelgė jis į jaunikį ir nuotaką, atsiduso ir, ištraukęs iš po apdaro dešiniąją ranką, palaimino jaunikį ir taip pat, tačiau kiek atsargiau ir švelniau, uždėjo sudėtus pirštus ant nulenktos Kiti galvos. Paskui padavė jiems žvakes ir, paėmęs smilkytuvą, palengva nuėjo.

„Nejaugi tai tiesa?“ – pagalvojo Levinas ir žvilgtelėjo į nuotaką. Jam kiek iš viršaus buvo matyti jos profilis, ir, vos pastebimai virptelėjus Kiti lūpoms bei blakstienoms, jis suprato, kad nuotaka pajuto jo žvilgsnį. Kiti neatsigręžė, bet aukšta klostytinė apykaklė sujudėjo, kildama prie jos mažytės rausvos ausies. Levinas matė, kad merginos krūtinėje sustojo atodūsis ir suvirpėjo ilga pirštine apmauta maža ranka, kuri laikė žvakę.

Visi nemalonumai dėl marškinių ir vėlavimo, kalbos su pažįstamais, giminėmis, jų nepasitenkinimas, juokinga jo padėtis – viskas staiga dingo, ir jaunikiui paliko džiaugsminga bei baisu.

Gražus augalotas protodiakonas su sidabrine kamža, styrinčiomis į šalis, sušukuotomis, raitytomis garbanomis vikriai žengė į priekį ir, įprastiniu mostu dviem pirštais kilstelėjęs stulą, atsistojo priešais šventiką.

„Pa-lai-mink, Vieš-pa-tie!“ – iš lėto, vienas paskui kitą, virpindami oro bangas, pasigirdo iškilmingi garsai.

„Palaimintas mūsų Dievas visuomet, nūnai ir kiekvieną dieną, ir per amžių amžius“, – romiu, giedamu balsu atsakė senukas dvasininkas, vis tebeimliodamas kažką ant analojaus. Aidėdamas per visą cerkvę, nuo langų iki skliautų, darniai ir plačiai pakilo, sustiprėjo, akimirką stabtelėjo ir tyliai pakibo ore nematomo choro kupinas akordas.

Kaip ir visada, buvo meldžiamasi už taiką iš aukštybių ir išganymą, už sinodą, už monarchą, ir už Dievo tarnus Konstantiną ir Jekateriną, kurie žiedavosi.

„Idant suteiktų jiems tobulą, taikią meilę ir pagalbą, melskime Viešpatį“, – tarytum visa cerkvė alsavo protodiakono balsu.

Levinas klausėsi žodžių, ir šie stebino jį. „Kaip jie atspėjo, kad pagalbos, kaip tik pagalbos? – galvojo atsimindamas, kokią baimę ir kokias abejones neseniai patyrė. – Ką aš žinau? Ką galiu vienas be pagalbos šiame baisiame uždavinyje? – mąstė jaunikis. – Kaip tik pagalba man reikalinga dabar.“

Kai diakonas baigė maldą, šventikas atsigręžė su knyga į sužadėtinius:

– Amžinasis Dieve, kursai sujungei išskirtuosius, – skaitė romiu, giedamu balsu, – ir surišai juos nesuardomos meilės ryšiais, palaiminai Izaoką ir Rebeką, padaręs savo pažado įpėdiniais: patsai palaimink ir šiuos tavo tarnus Konstantiną, Jekateriną, pamokyk visokio gero darbo, nes esi maloningas ir gailestingas Dievas, ir Tave garbiname, Tėvą ir Sūnų, ir Šventąją Dvasią, dabar ir visada, ir per amžių amžius.

– A-amen, – pasklido ore neregimas choras.

„Sujungei išskirtuosius ir surišai juos nesuardomos meilės ryšiais“ – kokią gilią prasmę turi šie žodžiai ir kaip tinka viskam, ką jauti šią valandą! – galvojo Levinas. – Ar ji tą patį jaučia, ką ir aš?“

Atsigręžęs jaunikis sutiko nuotakos žvilgsnį.

Iš to žvilgsnio pamatė, kad ši tą pat suprato, ką ir jis. Vis dėlto tai buvo netiesa. Kiti beveik visai nesuprato pamaldų žodžių ir net nesiklausė per sužiedavimą. Ji negalėjo klausytis ir suprasti: toks stiprus buvo tasai vienas jausmas, kuris pripildė jos sielą ir vis labiau stiprėjo. Tai buvo džiaugsmas, kad visiškai įvykę tai, kas jau pusantro mėnesio buvo įvykę jos sieloje ir per visas tas šešias savaites džiugino ir kankino ją. Kiti sieloje tą dieną, kai ji, apsivilkusi rusva suknele, Arbato gatvės namų salėje tyliai priėjo prie jo ir atsidavė jam – merginos sieloje tą dieną ir valandą visiškai nutrūko visi saitai su buvusiu gyvenimu ir prasidėjo visiškai kitas, naujas, nežinomas jai gyvenimas, nors iš tikrųjų tebeišgyveno senąjį. Tos šešios savaitės buvo pats laimingiausias ir pats skausmingiausias laikas. Visas jos gyvenimas, visi troškimai, viltys telkėsi aplink tą vieną, dar nesuprantamą žmogų, su kuriuo merginą siejo kažkoks dar labiau nesuprantamas negu pats žmogus, kartais suartinantis, kartais atstumiantis jausmas, ir kartu ji tebegyveno buvusio gyvenimo sąlygomis. Gyvendama senąjį gyvenimą, baisėjosi savimi, tuo, kad pasidarė tokia visiškai abejinga visai praeičiai: daiktams, įpročiams, žmonėms, mylėjusiems ir mylintiems ją, motinai, kuri labai sielojosi dėl to abejingumo, mielam, švelniam tėvui, kurį ji prieš tai mylėjo labiau už viską pasaulyje. Kartais Kiti baisėdavosi tuo abejingumu, kartais džiaugdavosi tuo, kas ją padarė tokią abejingą. Mergina nieko negalėjo nei galvoti, nei norėti, kas nebuvo susiję su šiuo žmogumi, tačiau tasai naujasis gyvenimas dar nebuvo prasidėjęs, ir Kiti negalėjo net aiškiai jo įsivaizduoti. Tik laukė, džiaugėsi, bet drauge bijojo to naujo ir nežinomo gyvenimo. Dabar štai laukimas ir nežinia, ir gailėjimasis, kad reikia išsižadėti to, kas buvo – visa tuojau pat baigsis ir prasidės kažkas nauja. Tas naujas gyvenimas negalėjo nebūti baisus, nes buvo nežinomas, tačiau baisu ar nebaisu – viskas atsitikę dar prieš šešias savaites jos sieloje, o dabar buvo tiktai pašventinta tai, kas jau seniai įvyko.

Atsigręžęs į analojų, šventikas vos užčiuopė mažą Kiti žiedelį ir, liepęs Levinui ištiesti ranką, užmovė šį ant jo piršto galo. „Žieduojasi Dievo tarnas Konstantinas su Dievo tarnaite Jekaterina.“ Ir, užmovęs didelį žiedą ant rausvo, mažo, gailiai silpno Kiti pirščiuko, dvasininkas ištarė tą pat.

Keletą kartų sužieduojamieji bandė įspėti, ką reikia daryti, bet kiekvieną kartą suklysdavo, ir šventikas šnibždomis pataisydavo juos. Galiausiai, atlikęs, kas buvo būtina, peržegnojęs jaunuosius žiedais, padavė Kiti didįjį, o Levinui mažąjį, vėl jie susipainiojo ir du kartus davė vienas antram žiedą, ir dėlto išeidavo ne taip, kaip reikėjo.

Doli, Čirikovas ir Stepanas Arkadjičius priėjo jų pataisyti. Vėl viskas susipainiojo, vienas kitas ėmė kuždėtis ir šypsotis, tačiau iškilmingi ir susigraudinę besituokiančiųjų veidai nepasikeitė, priešingai, painiodami rankas, jie žiūrėjo dar rimčiau ir iškilmingiau negu pirma, ir kai Stepanas Arkadjičius šypsodamasis pakuždėjo šiems, kad dabar kiekvienas užsimautų savo žiedą, šypsena nejučiomis sustingo vyro lūpose. Jis jautė, kad bet kuri šypsena gali porą įžeisti.

„Nes Tu iš pradžių sutvėrei vyrišką lytį ir moterišką, – skaitė šventikas, jiems pasikeitus žiedais, – ir Tu sujungi vyrą su žmona, idant vienas antram padėtų ir tęstų giminę žmonių. Tu pats, Viešpatie Dieve mūsų, atsiuntęs tiesą palikuonims savo ir viltį tarnams savo ir tėvams mūsų, iš kartos į kartą, išrinktiesiems savo: pažvelk į savo tarną Konstantiną ir tarnaitę Jekateriną ir sutvirtink sužiedavimą per jų tikėjimą ir vienybę, ir tiesą, ir meilę...“

Levinas jautė vis labiau, kad visos jo mintys apie vedybas, svajonės apie tai, kaip susitvarkys gyvenimą, buvo vaiko darbas ir kad čia yra kažkas tokio, ko iki šiol nesuprato ir dar mažiau supranta dabar, nors viskas taikoma jam. Jaunikio krūtinėj vis aukščiau ir aukščiau kilo virpulys, ir ašaros, kurių negalėjo sulaikyti, pasirodė akyse.

V

Cerkvėje buvo visa Maskva, giminės ir pažįstami. Ir per sužieduotuvių apeigas, spindinčioje cerkvės šviesoje tarp išsipuošusių moterų, merginų bei vyrų su baltais kaklaraiščiais, frakais ir mundurais nenutrūko padoriai tylus šnekesys, kurį daugiausia pradėdavo vyrai, kai moterys atsidėjusios sekė visas šių šventų apeigų smulkmenas, kurios jas visada taip jaudina.

Būrelyje arčiausiai prie nuotakos buvo dvi jos seserys: Doli ir vyresnioji, rami gražuolė Lvova, atvykusi iš užsienio.

– Kodėl Mari su violetine suknele atvažiavo į vestuves? Atrodo lyg juodai apsirengusi, – kalbėjo Korsunskaja.

– Kai tokia veido spalva, tai vienintelis išganymas... – atsakė Drubeckaja. – Stebiuosi, kam jie vakare iškėlė vestuves. Lyg kokie pirkliai...

– Gražiau. Aš taip pat tuokiausi vakare, – pasakojo Korsunskaja ir atsiduso, prisiminusi, kokia miela buvo tą dieną, kaip juokingai buvo įsimylėjęs jos vyras ir kaip dabar viskas kitaip.

– Sako, jei kas daugiau kaip dešimt kartų būna pabroliu, tas lieka nevedęs, aš norėjau būti dešimtą ir apsidrausti, bet vieta buvo užimta, – kalbėjo grafas Siniavinas gražutei kunigaikštytei Čiarskajai, kuri tikėjosi už jo ištekėti.

Čiarskaja tik nusišypsojo. Ji žiūrėjo į Kiti, galvodama, kaip ir kada ji pati stovės su grafu Siniavinu taip, kaip dabar stovi Kiti, ir kaip tuomet primins jam šitą juoką.

Ščerbackis kalbėjo senai freilinai Nikolajevai, jog ketinąs uždėti vainiką ant Kiti šinjono, kad ši būtų laiminga.

– Nereikėjo užsidėti šinjono, – atsakė Nikolajeva, seniai nusprendusi, kad jeigu senasis našlys, kurį stengėsi pasigauti, vestų ją, tai vestuvės būtų labai paprastos. – Nemėgstu tokio prašmatnumo.

Sergejus Ivanovičius bendravo su Darja Dmitrevna, juokais tikindamas ją, kad paprotys išvažiuoti po vestuvių dėl to esąs taip paplitęs, kad jaunavedžiams visuomet esti truputį gėda.

– Jūsų brolis gali didžiuotis. Ji nuostabiai miela. Manau, jums pavydu?

– Man jau per vėlu, Darja Dmitrevna, – atsakė jis, ir jo veidas netikėtai pasidarė liūdnas ir rimtas.

Stepanas Arkadjičius papasakojo svainei savo kalambūrą apie ištuoką.

– Reikia pataisyti vainiką, – tarė ši, neklausydama ką jis sako.

– Kaip gaila, kad ji nebe tokia graži pasidarė, – kalbėjo grafienė Nordston Lvovai. – O vis dėlto jis nevertas jos pirštuko. Ar netiesa?

– Ne, jis man labai patinka. Ne dėl to, kad tai būsimasis beau-frere1, – atsakė Lvova. – Ir kaip jis gražiai laikosi! O juk kaip sunku gražiai laikytis tokiais atvejais – nebūti juokingam. Jaunikis nejuokingas, visiškai natūralus, matyti, kad susijaudinęs.

– Atrodo laukėte to?

– Beveik. Kiti visuomet jį mylėjo.

– Na, žiūrėsime, katras pirmas atsistos ant kilimo. Aš patariau Kiti.

– Vis tiek, – atsakė Lvova, – mes visos esame klusnios žmonos, tokia jau mūsų giminė.

– O aš tai tyčia pirmoji atsistojau su Vasilijumi. O jūs, Doli?

Doli stovėjo šalia, girdėjo jų žodžius, bet neatsakinėjo. Ji buvo susigraudinusi. Ašaros blizgėjo akyse, ir jeigu būtų bandžiusi ką pasakyti, būtų pravirkusi. Moteris džiaugėsi Kiti ir Levinu, mintimis grįždama į savo vestuves žvilgtelėdavo į spindintį Stepaną Arkadjičių, užmiršdavo visą dabartį ir galvodavo tik apie pirmąją nekaltą meilę. Mąstė ne tik apie save, bet apie visas moteris, artimas ir pažįstamas, atsiminė, kokios jos buvo tą vienintelę iškilmingą valandą, kai lygiai kaip Kiti stovėjo prie altoriaus su meile, viltimi ir baime širdyje, išsižadėdamos praeities ir žengdamos į paslaptingą ateitį. Kartu su visomis šiomis nuotakomis, kurios iškilo jos atmintyje, Doli prisiminė savo mieląją Aną: buvo neseniai girdėjusi smulkmenų apie jos spėjamą ištuoką. Juk ir Ana tokia pat skaisti stovėjo su pomerančių žiedais ir šydu. O dabar?

– Labai keista, – pratarė ji.

Ne vien tik seserys, bičiulės ir giminės sekė visas apeigų smulkmenas, sekė ir pašalinės moterys, žiūrovės, susijaudinusios, užgniaužusios kvapą, bijodamos praleisti bent vieną jaunikio ir nuotakos judesį, veidų išraišką, ir, kupinos apmaudo, neatsakinėjo į linksmas ar pašalines abejingų vyrų pastabas, o dažnai nė negirdėdavo, apie ką šie kalba.

– Ko taip apsiverkusi? Negi kas varo?

– Kas ją varys... toks šaunus vyras! Kunigaikštis turbūt koks ar kas?

– O čia gal sesuo, pasipuošusi baltu atlasu? Na, klausyk, tuoj subaubs diakonas: „Tesibijai savo vyro.“

– Iš Čiudovo?

– Ne, iš Sinodo.

– Aš liokajų klausinėjau. Sako, tuojau vežasi į savo dvarą. Labai turtingas. Dėl to ir išleido.

– Vis dėlto porelė graži.

– O jūs dar ginčijotės, Marja Vlasjevna, kad karnalinai palaidi dėvimi. Žvilgtelk, tos, kur su pliušiniu, pasiuntinė, sako, matai, kaip suraukta... Taip, ir vėl šitaip.

– Kokia meilutė ta nuotaka, tarytum avelė iškaišyta! Šiaip ar taip, sakysi, gaila mūsų, moterėlių.

Šitaip buvo kalbama žiūrovių minioje, kurioms pavyko įsmukti pro cerkvės duris.

_______________

1 Svainis.

VI

Kai sužiedavimo apeigos buvo baigtos, cerkvės tarnas patiesė prieš analojų viduryje gabalą rausvo šilkinio audeklo, choras užgiedojo įmantrią ir sudėtingą psalmę, kurioje šūkčiojo kits kitam bosas ir tenoras, ir šventikas atsigręžęs parodė jauniesiems į patiestą rausvą audeklo gabalą. Kad ir kaip dažnai ir daug šie buvo girdėję apie tą prietarą, jog tas bus galva šeimoje, katras pirmas atsistos ant kilimo, nei Levinas, nei Kiti vėliau nieko neatsiminė, kai žengė tuos keletą žingsnių. Jie negirdėjo nė garsių pastabų ir ginčų, kad, anot vienų, pirmas jis atsistojęs, o kitų nuomone – abu kartu.

Po įprastų klausimų, ar nori susituokti ir ar nėra pasižadėję kitiems, ir jų atsakymų, kurie patiems keistai skambėjo, prasidėjo naujos pamaldos. Kiti klausėsi maldos žodžių, norėdama suvokti prasmę, tačiau negalėjo. Iškilmingumo ir šviesaus džiaugsmo jausmas, vykstant toliau apeigoms, vis didėjo ir didėjo, pripildydamas jos sielą ir neleisdamas susikaupti.

Buvo meldžiamasi, „idant jie būtų skaistūs ir sulauktų gero įsčių vaisiaus, idant džiaugtųsi, regėdami sūnus ir dukteris“. Buvo kalbama apie tai, kad Dievas sutvėręs moterį iš Adomo šonkaulio, ir „dėl to vyras paliks tėvą ir motiną ir sutaps su žmona, du kūnai bus vienas kūnas“, ir kad „ši paslaptis didi yra“; buvo prašoma, idant Dievas suteiktų jiems vaisingumą ir palaiminimą, kaip Izaokui ir Rebekai, Juozapui, Mozei ir Seforai, idant jie išvystų savo sūnų sūnus. „Visa tai žavu, – galvojo Kiti, klausydamasi šių žodžių, – visa nė negali būti kitaip“, – ir džiaugsmo šypsena, nejučiom užkrėtusi visus, kurie žiūrėjo į ją, spindėjo nušvitusiame nuotakos veide.

– Visiškai uždėkite! – pasigirdo patarimų, kai šventikas uždėjo ant jų vainikus, ir Ščerbackis virpančia ranka, apmauta pirštine su trimis sagomis, laikė aukštai iškėlęs vainiką viršum Kiti galvos.

– Uždėkite! – sušnibždėjo ši šypsodamasi.

Levinas pažvelgė į ją ir nustebo išvydęs, kaip džiaugsmingai spindi jos veidas, šis jausmas nejučiom užkrėtė jį. Jaunikiui tapo šviesu ir linksma, kaip ir nuotakai.

Juodviem linksma buvo klausytis, kaip skaitomas apaštalo laiškas ir kaip griaudi protodiakono balsas jam skaitant paskutinę eilutę, kurios taip nekantriai laukė pašalinė publika. Linksma buvo gerti šiltą raudonąjį vyną su vandeniu iš lėkštos taurės, ir buvo dar linksmiau, kai šventikas, atmetęs savo apdarą ir paėmęs abi jų rankas, vedė jaunuosius aplink analojų, o bosas gaudė: „Izaijau, džiūgauk.“ Ščerbackis ir Čirikovas, kurie prilaikė vainikus, painiodamiesi nuotakos šleife, taip pat kažko šypsodamiesi ir džiaugdamiesi, tai atsilikdavo, tai, dvasininkui sustojus, užkliūdavo už jaunųjų. Džiaugsmo kibirkštis, įsižiebusi Kiti sieloje, rodėsi, uždegė visus, kurie buvo cerkvėje. Levinui atrodė, kad ir šventikui, ir diakonui, taip pat kaip ir jam, norisi šypsotis.

Nuėmęs nuo jų galvų vainikus, dvasininkas perskaitė paskutinę maldą ir pasveikino sutuoktinius. Levinas pažvelgė į Kiti, niekuomet lig šiol nebuvo jos tokios matęs. Kiti buvo žavi nuo to naujo laimės švytėjimo, kuris pleveno veide. Levinas norėjo pasakyti jai ką nors, bet nežinojo, ar jau viskas baigta. Šventikas išgelbėjo jį iš tos keblios padėties. Nusišypsojo maloniai ir tyliai tarė:

– Pabučiuokite žmoną, ir jūs pabučiuokite savo vyrą, – ir paėmė iš jų rankų žvakes.

Levinas atsargiai pabučiavo sutuoktinės šypsančias lūpas, padavė jai ranką ir, jusdamas naują, keistą artumą, ėjo iš cerkvės. Vyras netikėjo, negalėjo tikėti, kad tai tiesa. Tik susitikus nustebusiems ir nedrąsiems jųdviejų žvilgsniams, Levinas tikėdavo tuo, nes jausdavo, kad jie jau viena būtybė.

Po vakarienės tą pačią naktį jaunieji išvažiavo į dvarą.

VII

Vronskis su Ana jau tris mėnesius drauge keliavo po Europą. Juodu jau buvo apsilankę Venecijoje, Romoje, Neapolyje ir ką tik atvažiavo į nedidelį Italijos miestelį, kur ketino kiek pagyventi.

Gražuolis vyresnysis liokajus tankiais, iškvepintais plaukais su sklastymu, prasidedančiu nuo sprando, su fraku ir plačia balta batistine marškinių krūtine, su karulių virtine ant apvalaus pilvuko, susibrukęs į kišenes rankas, niekinamai prisimerkęs, griežtai atsakinėjo kažką vienam sustojusiam ponui. Išgirdęs, kad kitoje prieangio pusėje kažkas lipa laiptais aukštyn, vyresnysis liokajus atsigręžė ir, pamatęs rusų grafą, kuris turėjo pas juos užėmęs gražiausius kambarius, pagarbiai išsitraukė iš kišenių rankas ir pasilenkęs paaiškino, kad kurjeris jau buvo atėjęs ir kad palaco2 nuomos reikalas sutvarkytas. Vyriausiasis valdytojas sutinkąs pasirašyti sutartį.

– Labai malonu, – tarė Vronskis. – O ponia namie?

– Ponia buvo išėjusi pasivaikščioti, bet dabar grįžo, – atsakė liokajus.

Vronskis nusiėmė nuo galvos minkštą plačiais kraštais skrybėlę ir nusišluostė nosine prakaituotą kaktą bei sušukuotus į viršų plaukus, kurie siekė iki pusės ausų ir dengė plikę. Dirstelėjęs į vis tebestovintį poną, kuris atsidėjęs žiūrėjo į jį, Vronskis norėjo eiti toliau.

– Šis ponas yra rusas ir klausinėjo apie jus, – pasakė vyresnysis liokajus.

Jusdamas apmaudą, kad niekur nepasislėpsi nuo pažįstamų, ir drauge norėdamas susirasti kokią nors pramogą nuobodžiame gyvenime, Vronskis atsigręžęs dar kartą žvilgtelėjo į poną, kuris buvo kiek paėjęs į šalį ir sustojęs. Abiem tuo pačiu metu nušvito akys.

– Goleniščevas!

– Vronskis!

Iš tikrųjų tai buvo Goleniščevas, Vronskio draugas iš Pažų korpuso. Goleniščevas korpuse priklausė liberaliajai srovei, o išeidamas gavo civilinio valdininko laipsnį ir niekur netarnavo. Baigę korpusą, draugai išsiskirstė ir buvo susitikę tik vieną kartą.

Susitikęs tada su juo, Vronskis suprato, kad Goleniščevas turi pasirinkęs kažkokią didžiai protingą liberaliąją veikimo sritį ir dėl to su panieka žiūri į jo veiklą bei profesiją. Vronskis, susitikęs su Goleniščevu, taip šaltai ir išdidžiai jam atsikirto, kaip paprastai atsikirsdavo žmonėms, duodamas jiems štai ką suprasti: „Mano gyvenimo būdas gali jums patikti ar nepatikti, bet man tai visiškai nesvarbu: turite mane gerbti, jei norite su manimi būti pažįstamas.“ Goleniščevas buvo niekinamai abejingas pirmojo tonui. Tasai susitikimas, atrodytų, dar labiau būtų turėjęs juodu išrskirti. Dabar abu nušvito ir sušuko iš džiaugsmo, pažinę vienas antrą. Vronskis nenumanė, kad taip apsidžiaugs, pamatęs Golenišcevą, ir nesuprato, kaip vėliau jam bus nuobodu. Jis užmiršo nemalonų pastarojo susitikimo įspūdį ir atviru džiaugsmingu veidu padavė buvusiam draugui ranką. Tokiu pat džiaugsmu nušvito ir bičiulio veidas, kuriame prieš tai matėsi nerimas.

– Kaip džiaugiuosi tave sutikęs! – tarė Vronskis, draugiškai šypsodamasis ir rodydamas tvirtus baltus dantis.

– O aš girdžiu: Vronskis, bet kuris – nežinojau. Labai džiaugiuosi!

– Eime į vidų. Na, ką tu veiki?

– Jau antri metai gyvenu čia. Dirbu.

– A! – susidomėjęs nutęsė Vronskis. – Eime.

Ir pagal rusų įprotį, užuot kaip tik rusiškai pasakęs tai, ką norėjo nuslėpti nuo tarnų, ėmė kalbėti prancūziškai.

– Tu pažįstamas su Karenina? Mes drauge keliaujame. Aš einu pas ją, – prancūziškai tarė, įdėmiai žiūrėdamas Goleniščevui į akis.

– A! Nė nežinojau (nors žinojo), – abejingai atsakė tas. – Tu seniai atvykai? – pridūrė.

– Aš? Ketvirta diena, – atsakė Vronskis, dar kartą įdėmiai žiūrėdamas į draugą.

„Taip, jis padorus žmogus ir į dalyką žiūri kaip reikiant, – tarė sau Vronskis, supratęs, ką reiškia Goleniščevo veidas ir kalbos pakeitimas. – Galima supažindinti jį su Ana, jis viską supranta kaip reikiant.“

Vronskis per tuos tris mėnesius, kuriuos išbuvo su Ana užsienyje, susitikdamas su naujais žmonėmis, visuomet savęs klausdavo, kaip tas naujasis asmuo pažiūrės į jo santykius su Ana, ir dažniausiai matydavo, kad vyrai supranta kaip reikiant. Vis dėlto jeigu kas būtų paklausęs jį ir tuos, kurie suprato „kaip reikiant“, kuo reiškiasi šis supratimas, tiek jam, tiek jiems būtų buvę labai sunku atsakyti.

Kitaip sakant, tie, kurie, Vronskio nuomone, suprato „kaip reikiant“, toli gražu to nesuprato, o elgėsi taip, kaip elgiasi gerai išauklėti žmonės, susidūrę su labai sudėtingais ir neišsprendžiamais klausimais, iš visų pusių supančiais gyvenimą, – elgėsi mandagiai, vengė užuominų ir nemalonių klausimų. Dėjosi visiškai suprantą padėties reikšmę ir prasmę, pripažįstą ją ir net pritarią, bet laiką nederamu ir nebūtinu dalyku visa tai aiškinti.

Vronskis tuojau suprato, kad Goleniščevas yra vienas iš tokių žmonių, todėl labai džiaugėsi su juo susitikęs. Iš tikrųjų, kai juodu nuėjo pas Kareniną, Goleniščevas elgėsi su ja taip, kaip tik Vronskis galėjo norėti. Jis, matyt, nė kiek nesistengdamas, vengė kalbų, kurios būtų vertusios jaustis nemaloniai.

Goleniščevas anksčiau nebuvo pažįstamas su Ana, ir jį labai nustebino moters grožis, o dar labiau tai, kad labai paprastai žiūri į savo padėtį. Ji paraudo, kai Vronskis įvedė Goleniščevą, ir šis vaikiškas nuoraudis, nutvieskęs jos gražų ir atvirą veidą, nepaprastai patiko vyrui. Ypač patiko jam, jog Karenina tučtuojau, tarsi norėdama, kad tasai svetimas žmogus neturėtų jokių abejonių, pavadino Vronskį tiesiog Aleksejumi ir pasakė, kad juodu persikelia į ką tik išsinuomotą namą, kuris čia vadinamas palaco. Ši tiesi ir paprasta pažiūra į savo padėtį patiko Goleniščevui. Jis pažino Aleksejų Aleksandrovičių ir Vronskį, ir dabar, matydamas, kaip geraširdiškai, linksmai, energingai elgiasi Ana, tarėsi visiškai suprantąs ją. Tarėsi suprantąs tai, ko moteris jokiu būdu nesuprato: būtent, kaip galėjo, padariusi vyrą nelaimingą, pametusi jį ir sūnų ir netekusi gero vardo, jaustis tokia energinga, linksma ir laiminga.

– Jis pažymėtas gide, – tarė Goleniščevas apie tą palaco, kurį išsinuomojo Vronskis. – Ten yra puikus Tintoretas. Iš jo paskutiniojo laikotarpio.

– Žinote, oras puikus, nueikime ten, dar kartą žvilgtelėsime, – pasiūlė Vronskis, kreipdamasis į Aną.

– Labai džiaugiuosi, tuojau einu užsidėti skrybėlės. Sakote, karšta? – tarė moteris, sustojusi prie durų ir klausiamai žiūrėdama į Vronskį. Jos veidas smarkiai nukaito.

Vronskis iš Anos žvilgsnio suprato, kad ši nežino, kokių santykių jis nori laikytis su Goleniščevu, ir nėra tikra, ar taip pati elgiasi, kaip jis norėtų.

Vronskis pažvelgė į ją ilgu, švelniu žvilgsniu.

– Ne, nelabai, – pasakė.

Ir Anai pasirodė, kad ji viską suprato, svarbiausia – tai, kad Vronskis patenkintas ja, ir, nusišypsojusi vyrui, Ana greitu žingsniu išėjo pro duris.

Bičiuliai pažvelgė vienas į antrą, ir abiejų veidai sumišo, tarytum Goleniščevas, kuris, matyti, ja grožėjosi, buvo benorįs ką nors pasakyti apie Kareniną ir nesusigriebė, o Vronskis norėjo, bet drauge ir bijojo.

– Tai mat kaip, – prabilo Vronskis, nes reikėjo ką nors pasakyti. – Tai tu apsigyvenai čia? Ir vis tebedirbi tą darbą? – kalbėjo toliau, atsiminęs, kad Goleniščevas rašo kažką, bent taip buvo girdėjęs.

– Taip, rašau „Dviejų pradų“ antrąją dalį, – tarė Goleniščevas, paraudęs iš malonumo, kad šis apie tai paklausė, – tai yra, atvirai sakant, nerašau dar, bet ruošiu, renku medžiagą. Ji bus daug platesnė ir apims beveik visus klausimus. Pas mus, Rusijoje, žmonės nenori suprasti, kad mes esame Bizantijos įpėdiniai, – pradėjo ilgai ir karštai aiškinti.

Vronskiui iš pradžių buvo nejauku, kad nežinojo nė pirmojo „Dviejų pradų“ straipsnio, apie kurį jam kalbėjo autorius kaip apie žinomą dalyką. Paskui, kai Goleniščevas ėmė dėstyti mintis ir Vronskis galėjo jį sekti, tai ir nežinodamas „Dviejų pradų“ klausėsi susidomėjęs, nes Goleniščevas kalbėjo gražiai. Vronskiui atrodė keista ir buvo nesmagu, kad bičiulis sudirgęs ir susijaudinęs kalba apie tą jam rūpimą dalyką. Juo toliau Goleniščevas kalbėjo, juo labiau žėrėjo jo akys, juo skubiau jis polemizavo su tariamais priešininkais, ir jo veidas darėsi vis labiau ir labiau nerimastingas ir įžeidus. Prisiminęs, koks Goleniščevas buvo liesutis, gyvas, geraširdis ir taurus berniukas, visuomet pirmas mokinys korpuse, Vronskis jokiu būdu negalėjo suprasti, kodėl jo bičiulis toks sudirgęs, ir šitai nepatiko jam. Ypač jam nepatiko, kad Goleniščevas, geros draugijos žmogus, stato save lygia greta su kažkokiais rašeivomis, kurie jį erzino, ir pyksta ant jų. Ar vertėjo dėl to jaudintis? Tas nepatiko Vronskiui, bet vis dėlto juto, kad Goleniščevas nelaimingas, ir šiam buvo gaila jo. Kad tai nelaimingas žmogus ir beveik pamišėlis, buvo matyti iš jo judraus ir gana gražaus veido tuo metu, kai net nepastebėjęs, kad sugrįžo Ana, skubėdamas karštai tebedėstė savo mintis.

Kai pasirodė moteris su skrybėlaite ir pelerina ir, greitu gražios rankos judesiu žaisdama skėčiu, sustojo prie jo, Vronskis, lengviau pasijutęs, liovėsi žiūrėjęs Goleniščevui į akis, nejudamai įsmeigtas į jį ir ieškančias užuojautos, ir dar meiliau pažvelgė į savo žavią, gyvybe ir džiaugsmu trykštančią draugę. Goleniščevui nelengva buvo atsikvošėti, ir pradžioje jis atrodė nuliūdęs ir paniuręs, bet Ana, meiliai visiems nusiteikusi (tokia buvo šiuo metu), veikiai atgaivino jį savo paprastu ir linksmu elgesiu. Pamėginusi kalbėti apie šį bei tą, nukreipė kalbą į tapybą, apie kurią šis kalbėjo labai gražiai, ir atsidėjusi klausėsi. Jie pėsti priėjo prie išnuomotų namų ir apžiūrėjo juos.

– Mane labai džiugina vienas dalykas, – tarė Ana Goleniščevui, kai jie grįžo atgal. – Aleksejus turės gerą atelier3. Būtinai paimk tą kambarėlį, – tarė ji Vronskiui rusiškai, sakydama jam „tu“, nes jau suprato, kad Goleniščevas jų nuošaliame gyvenime bus artimas žmogus ir prieš jį slėptis nereikia.

– Argi tu tapai? – paklausė Goleniščevas, greitai atsigręžęs į Vronskį.

– Taip, seniau tapydavau ir dabar truputį pradėjau, – tarė tas rausdamas.

– Jis turi didelį talentą, – kalbėjo Ana, džiaugsmingai šypsodamasi. – Aš, žinoma, negaliu spręsti. Nusimaną žmonės tą patį sakė.

_______________

2 Rūmai.

3 Studija.

VIII

Tuo pirmuoju metu, pasijutusi laisva ir pradėjusi greitai sveikti, Ana buvo nedovanotinai laiminga ir džiaugėsi gyvenimu. Mintis apie vyro nelaimę nenuodijo laimės. Atsiminti praeitį buvo taip baisu, kad moteris negalėjo apie ją galvoti. Antra vertus, jos vyro nelaimė suteikė Kareninai pernelyg didelę laimę, ir ji negalėjo justi sąžinės priekaištų. Visa, kas atsitiko jai po ligos: susitaikymas su vyru, santykių nutrūkimas, žinia apie Vronskio žaizdą, jo pasirodymas, pasiruošimas ištuokai, išvykimas iš vyro namų, atsisveikinimas su sūnumi – visa tai atrodė lyg karščiuojančio ligonio sapnas, iš kurio ji pabudo tik užsienyje viena su Vronskiu. Prisiminus, kad padarė tiek blogo vyrui, Anai kildavo jausmas, panašus į pasišlykštėjimą, kurį patirtų skęstantis žmogus, nustūmęs nuo savęs įsikibusįjį. Tas žmogus nuskendo. Žinoma, tai blogai, bet kitaip nebuvo galima išsigelbėti ir geriau neprisiminti tų klaikių smulkmenų.

Tada, kai ji nutraukė santykius su vyru, vienintelis samprotavimas moterį guodė ir teisino elgesį, ir atsimindama dabar visa, kas įvyko, atsimindavo vien tą samprotavimą. „Neišvengiamai padariau šitą žmogų nelaimingą, – galvojo Karenina, – bet nenoriu naudotis ta nelaime, aš taip pat kenčiu ir kentėsiu: netenku to, ką labiausiai branginau – netenku gero vardo ir sūnaus. Aš pasielgiau blogai, ir todėl nenoriu būti laiminga, nenoriu išsituokti, nes turėsiu kentėti dėl savo negarbės ir dėl to, kad esu atskirta nuo sūnaus.“ Kad ir kaip nuoširdžiai norėjo Ana kentėti, nekentėjo. Ji nejautė jokios gėdos. Būdami abu labai taktiški, užsienyje, vengdami rusų damų, niekuomet nestatydavo savęs į dviprasmišką padėtį ir visur sutikdavo žmonių, kurie dėjosi visiškai ir net daug geriau suprantą jų tarpusavio santykius, negu patys juos suprato. Mylimo sūnaus ilgesys pradžioje taip pat nekankino. Mergaitė, jo kūdikis, buvo tokia miela, ir Ana taip prisirišo prie mažylės nuo to laiko, kai jai liko tik toji mergytė, jog retai atsimindavo sūnų.

Noras gyventi, kurį didino gerėjanti sveikata, buvo toks stiprus, ir gyvenimo sąlygos buvo tokios naujos ir malonios, jog Karenina jautėsi nedovanotinai laiminga. Kuo labiau ji pažino Vronskį, tuo labiau jį mylėjo. Ana mylėjo Vronskį dėl jo paties ir dėl to, kad šis ją mylėjo. Moteriai buvo labai džiugu matyti, kad vyras visiškai priklauso jai. Jai visuomet būdavo malonu kartu. Visas jo būdas, kurį Karenina pažino vis labiau ir labiau, buvo jai neapsakomai mielas. It jauna įsimylėjusi mergina, grožėjosi Vronskio išore, kurią pakeitė civiliniai drabužiai. Visa, ką šis kalbėjo, galvojo ir darė, jai atrodė kažkaip ypač tauru ir kilnu. Anos žavėjimasis vyru dažnai gąsdindavo ją pačią: ieškojo ir negalėjo rasti nė vieno Vronskio bruožo, kuris nebūtų puikus. Ji nedrįso parodyti vyrui, kokia jaučiasi prieš jį menka. Moteriai rodėsi, kad jis tai žinodamas galėtų greičiau nustoti ją mylėjęs, o ji nieko taip nebijojo dabar, nors ir neturėjo tam jokio pagrindo, kaip netekti šio meilės. Ana negalėjo nebūti dėkinga Vronskiui už jo elgesį su ja ir neparodyti, kaip tai brangina. Vyras, jos nuomone, turėjęs tokį aiškų pašaukimą tapti valstybės veikėju ir tikriausiai suvaidinti šioje srityje žymų vaidmenį – jis paaukojo savo garbėtrošką dėl jos ir niekuomet neparodė, kad bent truputį to gailėtųsi. Labiau negu pirma buvo meilingai pagarbus ir visą laiką rūpinosi, kad Karenina niekuomet nepajustų, kokia nesmagi jos padėtis. Vronskis, tokio vyriško būdo žmogus, ne tik niekuomet neprieštaraudavo moteriai, bet neturėjo savo valios ir, atrodė, tik stengėsi įspėti jos norus. Ši negalėjo to nevertinti, nors kaip tik toks jo įtemptas domėjimasis ja, ta rūpinimosi atmosfera, kuria vyras ją gaubė, kartais slėgdavo Aną.

Vronskis, nors buvo laimėjęs tai, ko labai ilgai troško, nesijautė visiškai laimingas. Veikiai pajuto, kad troškimo patenkinimas suteikė jam tiktai smiltelę to laimės kalno, kurio tikėjosi. Šis patenkinimas parodė Vronskiui tą amžiną klaidą, kurią daro žmonės, manydami, kad tik patenkinę savo troškimą gali patirti laimę. Iš pradžių, kai tik pradėjo gyventi drauge su Karenina ir apsivilko civiliniais drabužiais, Vronskis pajuto, kaip iš viso yra žavu turėti laisvę, kurios anksčiau nepažino, ir meilės laisvę, buvo patenkintas, tačiau neilgai. Veikiai pajuto, kad sielą ima kankinti troškimų troškimai ir slėgti ilgesys. Vis griebdavosi kiekvienos greit praeinančios užgaidos, laikydamas ją troškimu ir tikslu. Šešiolika dienos valandų reikėjo kuo nors užpildyti, nes jie gyveno užsienyje visiškai laisvi, ištrūkę iš tų visuomeninio gyvenimo sąlygų, kurios užimdavo tiek daug laiko Peterburge. Apie viengungio gyvenimo malonumus, kuriuos anksčiau leisdavo sau Vronskis, lankydamasis užsienyje, negalima buvo nė galvoti, nes vienas toks mėginimas netikėtai sukėlė Anai tokį liūdesį, kuris jokiu būdu neatitiko jo nusižengimo – vėlyvos vakarienės su pažįstamais. Santykių su vietine ir rusų visuomene neaiški jų padėtis taip pat neleido palaikyti. Apžiūrinėjimas įdomybių, nekalbant apie tai, kad viskas buvo jau matyta, jam, kaip rusui ir protingam žmogui, negalėjo atrodyti toks svarbus dalykas, kaip atrodo, pavyzdžiui, anglams.

Kaip alkanas gyvulys griebia kiekvieną pakliuvusį daiktą, vildamasis patenkinti alkį, taip ir Vronskis visiškai nesąmoningai griebdavosi tai politikos, tai naujų knygų, tai paveikslų.

Iš mažens turėdamas gabumų tapybai ir nežinodamas, kam išleisti pinigus, pradėjo rinkti graviūras, susidomėjo tapyba, ėmė pats tapyti ir į šitą darbą sudėjo tą nepatenkintų troškimų atsargą, kurią reikėjo patenkinti.

Jis mokėjo suprasti meną ir teisingai, su skoniu imituoti, ir tarėsi turįs kaip tik tai, ko reikia dailininkui; kiek laiko pasvyravęs, kurią tapybos rūšį pasirinkti: religinę, istorinę, žanrinę ar realistinę, Vronskis pradėjo tapyti. Vyras suprato visas rūšis ir galėjo semtis įkvėpimo iš bet kurios, tačiau negalėjo įsivaizduoti, kad galima visiškai nė nežinoti, kokios yra tapybos rūšys, ir semtis įkvėpimo tiesiog iš to, kas sieloje, nesirūpinant, ar tai, ką nutapys, priklausys kuriai nors žinomai rūšiai. Vronskis to nežinojo ir semdavosi įkvėpimo ne tiesiog iš paties gyvenimo, o aplinkos – iš gyvenimo, jau įsikūnijusio meno kūrinyje, tai įkvėpimas jį pagaudavo labai greitai ir lengvai, ir taip pat greitai ir lengvai šiam pasisekdavo pasiekti, kad jo tapyba būtų labai panaši į tą rūšį, kurią norėjo pamėgdžioti.

Labiau už visas kitas tapybos kryptis jam patiko prancūziškoji, grakšti ir efektinga, ir ja sekdamas Vronskis pradėjo tapyti Anos portretą itališku apdaru, šis portretas atrodė pačiam ir visiems, kas matė, labai vykęs.

IX

Seni, apleisti rūmai su aukštais lipdytais plafonais ir freskomis sienose, mozaikinėmis grindimis, sunkiomis geltono štofo užuolaidomis prie aukštų langų, su vazomis ant konsolių ir židinių, su drožtinėmis durimis ir niūriomis, paveikslais nukabinėtomis salėmis – šie rūmai, kai jie atsikraustė, pačia išore palaikė malonų, bet klaidingą Vronskio įsitikinimą, kad jis yra ne tiek rusų dvarininkas, atsargos jegermeisteris, kiek apsišvietęs meno mėgėjas ir globotojas, ir pats – kuklus dailininkas, dėl mylimos moters išsižadėjęs aukštosios visuomenės, pažinčių, garbėtroškos.

Vronskio pasirinktas vaidmuo persikėlus pavyko visiškai, ir jis, Goleniščevo supažindintas su kai kuriais įdomiais asmenimis, iš pradžių buvo ramus. Tapybos profesoriaus italo vadovaujamas, piešė gamtos etiudus ir studijavo viduramžių italų gyvenimą, kuris pastaruoju metu taip žavėjo Vronskį, jog net skrybėlę ir pledą per petį ėmė nešioti kaip viduramžiais, ir tai jam labai tiko.

– O mes gyvename ir nieko nežinome, – tarė kartą Vronskis Goleniščevui, atėjusiam pas juos rytą. – Matei Michailovo paveikslą? – kalbėjo, paduodamas jam ką tik šįryt gautą rusišką laikraštį ir rodydamas straipsnį apie rusų dailininką, gyvenantį tame pat mieste ir baigusį paveikslą, apie kurį seniai buvo pasklidęs gandas ir kuris iš anksto buvo nupirktas. Straipsnyje prikaišiojama vyriausybei ir Akademijai už tai, kad nuostabusis dailininkas negauna jokios paramos ir pagalbos.

– Mačiau, – atsakė Goleniščevas. – Be abejo, gabumų jis turi, tačiau kryptis visiškai klaidinga. Vis ta pati pažiūra į Kristų ir religinę tapybą kaip Ivanovo, Štrauso, Renano.

– Ką vaizduoja paveikslas? – paklausė Ana.

– Kristus prieš Pilotą. Kristus parodytas kaip žydas ir taip realistiškai, kaip reikalauja naujoji kryptis.

Paklaustas apie paveikslo turinį, Goleniščevas nukrypo į vieną iš pačių mėgstamiausių savo temų ir ėmė dėstyti:

– Nesuprantu, kaip jie gali taip baisiai klysti. Kristus jau yra taip aiškiai įkūnytas didžiųjų senolių mene. Vadinasi, jeigu jie nori vaizduoti ne Dievą, o revoliucionierių ar išminčių, tai tegu iš istorijos ima Sokratą, Frankliną, Šarlotę Kordė, bet tik ne Kristų. Jie ima tą patį asmenį, kurio negalima naudoti menui, ir paskui...

– O ar tiesa, kad tas Michailovas labai skursta? – paklausė Vronskis, manydamas, kad jis, kaip rusas mecenatas, turėtų padėti dailininkui, nesvarbu, blogas ar geras būtų paveikslas.

– Vargu. Jis puikus portretistas. Ar matėte jo tapytą Vapilčikovos portretą? Bet jis, matyt, nenori tapyti portretų, todėl gal iš tikrųjų skursta. Sakau, kad...

– Ar negalima jį paprašyti, kad nutapytų Anos Arkadjevnos portretą? – paklausė Vronskis.

– Kodėl mano? – paklausė ši. – Po tavojo nenoriu jokio kito portreto. Geriau Ani (taip vadino savo mergytę). Štai ir ji, – pridūrė, žvilgtelėjusi pro langą į gražuolę italę žindyvę, kuri išnešė kūdikį į sodą, ir tučtuojau slapčia dirstelėjusi į Vronskį. Gražuolė žindyvė, kurios galvą Vronskis tapė savo paveikslui, buvo vienintelis slaptas Kareninos sielvartas. Vronskis, tapydamas ją, gėrėjosi šios grožiu ir viduramžiška išvaizda, ir Ana nedrįso, tiesiog bijojo pati sau prisipažinti, kad žindyvė gali jai sukelti pavydą, todėl ypač gerinosi ir lepino tiek ją, tiek jos mažytį sūnų.

Vronskis taip pat pažvelgė pro langą ir į Anos akis ir, tučtuojau atsigręžęs į Goleniščevą, tarė:

– Pažįsti tą Michailovą?

– Man yra tekę su juo susitikti. Bet jis keistuolis ir visiškai bemokslis. Žinote, vienas iš tų laukinių naujų žmonių, kurių dabar dažnai pasitaiko; žinote, iš tų laisvamanių, kurie d’emblee4 išauklėti netikėjimo, neigimo ir materializmo idėjomis. Seniau, būdavo, – kalbėjo Goleniščevas, nepastebėdamas ar nenorėdamas pastebėti, kad tiek Anai, tiek Vronskiui norėjosi kalbėti, – laisvamanis būdavo žmogus, auklėtas religijos, tvirtų principų, moralės idėjomis ir pats tapęs laisvamanis per sunkią kovą dėl naujos pasaulėžiūros, o dabar atsiranda naujas tipas natūralių laisvamanių, kurie išauga net negirdėję, kad esama moralės, religijos dėsnių, kad esama autoritetų, jie užauga tokie, veikiami visko neigimo idėjų, tai yra laukiniai. Michailovas ir yra toks. Jis, rodos, Maskvos vyresniojo liokajaus sūnus, negavęs jokio mokslo. Įstojęs į Akademiją ir įsigijęs vardą, būdamas nekvailas, panoro mokytis. Kibo į tai, ką laikė mokslo šaltiniu, – į žurnalus. Suprantate, senovėje žmogus, norėdamas apsišviesti, sakysime, prancūzas, būtų ėmęsis studijuoti visus klasikus: ir teologus, ir tragikus, ir istorikus, ir filosofus, ir, suprantate, visa tai, ką prieš jį sukūrė žmonijos protas. Pas mus dabar jis pateko į viską neigiančią literatūrą, labai greitai pasisavino visą neigiančio mokslo kultūrą – ir baigta. Ir negana to: prieš kokius dvidešimt metų toje literatūroje būtų radęs žymių, kaip žmonių kovota su autoritetais, su pažiūromis, kurios veikė ištisus amžius, iš tos kovos būtų supratęs, kad būta ir kažko kito; bet dabar jis tiesiog susiduria su tokia literatūra, kuri net nesiteikia ginčytis su senovinėmis pažiūromis, o sako: nieko nėra, evoliucija, atranka, kova dėl būvio – ir viskas. Aš savo straipsnyje...

– Žinote? – įsiterpė Ana, kuri jau seniai atsargiai žvalgėsi su Vronskiu, žinodama, kad šiam nerūpi to dailininko išsimokslinimas, svarbu tik padėti jam ir užsakyti portretą. – Žinote? – ryžtingai pertraukė ji įsikalbėjusį Goleniščevą. – Važiuokime pas jį!

Goleniščevas atsipeikėjo ir mielai sutiko. Dailininkas gyveno tolimame kvartale, todėl jie nutarė paimti puskarietę.

Po valandos puskarietė, kurioje Karenina sėdėjo šalia Goleniščevo, o Vronskis priešais juos, privažiavo prie naujo gražaus namo tolimame kvartale. Sužinoję iš kiemsargio žmonos, išėjusios jų pasitikti, kad Michailovas į studiją lankytojus įsileidžia, bet dabar yra savo bute už kelių žingsnių, jie nusiuntė ją pas dailininką su savo kortelėmis, prašydami, kad leistų pamatyti jo paveikslus.

_______________

4 Iš karto.

X

Dailininkas Michailovas, kaip visuomet dirbo, kai jam atnešė grafo Vronskio ir Goleniščevo korteles. Visą rytą darbavosi studijoje, tapė didelį paveikslą. Grįžęs namo, supyko ant žmonos, kad ši nemokėjo elgtis su šeimininke, kuri reikalavo pinigų.

– Dvidešimt kartų tau sakiau, nesileisk su ja į kalbas. Tu ir taip kvaila, o kai imi itališkai šnekėti, tai pasidarai trigubai kvailesnė, – ilgai pasiginčijęs su žmona, tarė jis.

– O tu taip nedelsk, aš nekalta. Jeigu turėčiau pinigų...

– Duok man šventą ramybę, dėl Dievo! – riktelėjo Michailovas verksmingu balsu, užsikimšęs ausis, ir nuėjo į darbo kambarį už pertvaros bei užsirakino duris. „Kvaiša!“ – subumbėjo sau, atsisėdo už stalo ir, atsivožęs aplanką, tuojau pat itin karštai kibo į pradėtą piešinį.

Niekuomet taip karštai ir sėkmingai nedirbdavo, kaip tuomet, kai nesisekdavo gyventi, o ypač tada, kai susipykdavo su žmona. „Ak! Kad taip prasmegtum kur nors!“ – galvojo Michailovas, dirbdamas toliau. Jis darė piešinį įpykusio žmogaus figūrai. Piešinys buvo baigtas anksčiau, bet dailininkas nebuvo patenkintas juo. „Ne, anas buvo geresnis... Kur jis?“ Michailovas nuėjo pas žmoną ir, susiraukęs, nežiūrėdamas į ją, paklausė vyresniąją mergaitę, kur tasai popierius, kurį buvo davęs joms. Popierius su paniekintu piešiniu atsirado, bet buvo suterštas ir aplašintas stearinu. Vis dėlto šis paėmė piešinį, pasidėjo ant stalo ir, pasitraukęs atgal ir prisimerkęs, ėmė žiūrėti į jį. Staiga nusišypsojo ir džiaugsmingai mostelėjo rankomis.

– Taip, taip! – tarė Michailovas ir, paėmęs pieštuką, tuojau pradėjo greitai piešti. Stearino dėmė suteikė žmogui naują pozą.

Jis piešė naują pozą ir staiga atsiminė pirklį, iš kurio imdavo cigarus, jo energingą veidą išsišovusiu smakru, ir tą patį veidą, tą smakrą nupiešė žmogui. Michailovas susijuokė iš džiaugsmo. Negyva, dirbtinė figūra staiga pasidarė gyva ir tokia, kurios jau negalima buvo keisti. Ši figūra turėjo ryškią ir labai charakteringą išraišką. Galima buvo pataisyti piešinį, geriau priderinti prie figūros, buvo galima ir net reikėjo kitaip pastatyti kojas, visai pakeisti kairiosios rankos padėtį, atgal atmesti plaukus. Darydamas šias pataisas, jis nekeitė figūros, o tik šalino tai, kas šią slėpė. Menininkas tarytum ėmė nuo jos tas dangas, pro kurias ji ne visa buvo matyti; kiekvienas naujas bruožas tik labiau ryškino visą figūrą, energingą jėgą, darė ją tokią, kokia ji staiga pasirodė jam nuo stearino dėmės. Dailininkas dirbo atsargiai ir jau buvo bebaigiąs figūrą, kai jam atnešė korteles.

– Tuojau, tuojau!

Vyras nuėjo pas žmoną.

– Na ką ten, Saša, nepyk! – tarė, nedrąsiai ir švelniai šypsodamasis. – Tu buvai kalta. Aš buvau kaltas. Aš viską sutvarkysiu. – Susitaikęs su sutuoktine, apsivilko alyvų spalvos apsiaustu su aksomine apykakle, užsidėjo skrybėlę ir nuėjo į studiją. Figūrą, kuri jam taip gerai pavyko, jau užmiršo. Dabar jį džiugino ir jaudino, kad studiją aplankys tie puskariete atvažiavę žymūs rusai.

Apie savo paveikslą, tą, kuris dabar buvo molberte, dailininkas sielos gilumoje turėjo tik vieną nuomonę – kad tokio paveikslo dar niekas niekuomet nėra nutapęs. Michailovas nemanė, kad jo paveikslas būtų geresnis už visus Rafaelio paveikslus, tačiau žinojo, kad to, ką norėjo pavaizduoti tame paveiksle ir pavaizdavo, niekas niekuomet nėra pavaizdavęs. Tą žinojo tvirtai ir jau seniai, nuo tada, kai pradėjo tapyti, tačiau žmonių nuomonės, kad ir kokios būtų, vis dėlto jam buvo be galo svarbios ir iki sielos gelmių jaudindavo. Bet kuri pastaba, visų menkiausia, tačiau rodanti, kad sprendėjai mato nors mažą dalį to, ką pats regi tame paveiksle, jaudindavo jį iki sielos gelmių. Jis visuomet manydavo, kad jo teisėjai daug giliau supranta dalyką negu jis pats, ir visuomet laukdavo, kad šie ras jo paveiksle kažkokį bruožą, kurio pats nematė. Dažnai jam atrodydavo, kad žiūrovai tą bruožą išryškina.

Greitu žingsniu Michailovas artėjo prie savo studijos durų, ir nors buvo susijaudinęs, jį labai nustebino švelnios šviesos apgaubta Anos figūra; moteris stovėjo prieangio šešėlyje ir klausėsi, ką jai karštai pasakojo Goleniščevas, kartu aiškiai stengdamasi gerai įsižiūrėti į ateinantį dailininką. Tapytojas nė pats nepastebėjo, kaip eidamas prie jų pagavo ir ryte prarijo šitą įspūdį, lygiai kaip tada cigarų pardavėjo smakrą, ir paslėpė jį kažkur, kad prireikus iš ten išsiimtų. Lankytojai, kurie jau iš anksto buvo apvilti Goleniščevo žodžių apie dailininką, dar labiau nusivylė jo išore. Vidutinio ūgio, kresnas, vinklios eigasties, Michailovas ruda skrybėle, alyvų spalvos apsiaustu ir siauromis kelnėmis, kai jau seniai visi nešiojo plačias, ypač plačiu paprastu veidu, kuriame reiškėsi nedrąsa ir kartu noras išlaikyti orumą, padarė nemalonų įspūdį.

– Nuolankiai prašom, – tarė stengdamasis atrodyti abejingas, įėjęs į priemenę, išsiėmė iš kišenės raktą ir atrakino duris.

XI

Užėjęs į studiją, dailininkas Michailovas dar kartą peržvelgė svečius ir gerai įsidėmėjo Vronskio veidą, o ypač skruostikaulius. Nors jo meninis dailininko jausmas be perstojo budėjo, rinkdamas medžiagą, nors jautė, kad vis labiau ir labiau jaudinasi artėjant akimirkai, kai bus sprendžiama apie jo darbą, iš nežymių bruožų greitai susidarė teisingą nuomonę apie šiuos tris asmenis. Tasai (Goleniščevas) – vietinis rusas. Michailovas neatsiminė nei jo pavardės, nei kur buvo susitikęs su juo ir apie ką kalbėjo. Atsiminė tik veidą, kaip atsimindavo visus kada nors matytus veidus, tačiau taip pat atsiminė, kad tai vienas iš tų veidų, kuriuos vaizduotėje jis atidėjo į didžiulį tariamai žymių, bet iš tikrųjų nereikšmingų veidų skyrių. Ilgi plaukai ir labai aukšta kakta teikė paviršutiniško reikšmingumo veidui, kuriame galima buvo pastebėti ir tam tikrą vaikišką neramią išraišką, susitelkusią viršum siauro tarpuakio. Michailovas suvokė, kad Vronskis ir Karenina turi būti kilmingi ir turtingi rusai, nieko neišmaną apie meną, kaip ir visi turtingi rusai, bet apsimetą jo mėgėjais ir vertintojais. „Tikriausiai jau bus apžiūrėję visą senovę ir dabar lanko naujųjų studijas, šarlatano vokiečio ir kvailo prerafaelito anglo, ir pas mane atvyko tik tam, kad viskas būtų apžiūrėta“, – galvojo jis. Michailovas labai gerai žinojo, kad diletantai (kuo protingesni, tuo blogiau) apžiūrinėja šių dienų dailininkų studijas tik dėl to, kad turėtų teisę pasakyti, jog menas yra nusmukęs, ir kuo daugiau žiūri į naujuosius menininkus, tuo aiškiau matai, kokie nepasiekiami tebėra didieji senovės meistrai. Michailovas viso to laukė, visa tai matė iš jų veidų, matė iš to, kaip šie abejingai ir atsainiai kalbasi tarp savęs, žiūri į manekenus bei biustus ir nesivaržydami vaikštinėja, laukdami, kad jis atidengtų paveikslą. Vis dėlto, vartydamas etiudus, pakeldamas užuolaidas ir nuimdamas maršką, menininkas jautėsi didžiai susijaudinęs, ir nors, jo manymu, visi kilmingi ir turtingi rusai turi būti galvijai ir kvailiai, labiau jaudinosi dėl to, kad Vronskis ir ypač Ana jam patiko.

– Štai, prašom, – tarė, vinkliais žingsniais pasitraukęs į šalį ir rodydamas į paveikslą. – Tai Piloto įspėjimas. Mato 27-as perskyrimas, – kalbėjo jausdamas, kad lūpos iš susijaudinimo ima virpėti. Tad pasitraukė ir atsistojo už jų.

Per tas keletą sekundžių, kai lankytojai tylėdami žiūrėjo į paveikslą, Michailovas taip pat žiūrėjo į jį ir žiūrėjo abejingai, pašalinio žmogaus akimis. Per tas keletą sekundžių iš anksto tikėjo, kad aukščiausią, teisingiausią nuomonę pareikš jie, kaip tik šie lankytojai, į kuriuos prieš valandėlę žvelgė su tokia panieka. Michailovas užmiršo visa, ką buvo galvojęs apie paveikslą pirmiau, per tuos trejus metus, kai tapė; užmiršo visus tuos jo pranašumus, kurie nekėlė jam abejonių, – jis žiūrėjo į paveikslą jų abejingu, pašaliniu, nauju žvilgsniu ir nematė jame nieko gero. Regėjo pirmame plane apmaudingą Piloto ir ramų Kristaus veidą ir antrame plane Piloto tarnų figūras ir Jono veidą, žiūrintį į tai, kas vyksta. Kiek reikėjo pastangų, kad kiekvienas veidas reikštų savo ypatingą charakterį, kiek klaidų buvo padaryta, kiek kartų reikėjo taisyti, kiek kančių ir džiaugsmo teikė jam kiekvienas veidas ir kiek kartų reikėjo tuos veidus kilnoti iš vienos vietos į kitą, norint išlaikyti visumą, kaip sunku buvo pabrėžti kolorito ir tonų atspalvius – ir visa tai dabar, žiūrint jų akimis, dailininkui atrodė banalybė, jau tūkstantį sykių pakartota. Visų brangiausias jam veidas, Kristaus veidas, paveikslo centras, suteikęs daug pasigėrėjimo tada, kai buvo rastas, – viskas dingo tapytojui, kai pažvelgė į paveikslą jų akimis. Jis matė gerai atliktą (nors negerai – aiškiai matė dabar begales trūkumų) pakartojimą tos daugybės Ticiano, Rafaelio, Rubenso kristų, ir tokius pat karius, ir tokį pat Pilotą. Visa tai banalu, skurdu, sena ir net blogai nutapyta – marga ir silpna.

Jų bus tiesa, jeigu sakys pataikaujamai mandagias frazes dailininko akyse, gailėsis jo ir juoksis pasilikę vieni.

Menininką nepakenčiamai slėgė šis tylėjimas (nors truko ne ilgiau kaip vieną minutę). Norėdamas tylą nutraukti ir parodyti, kad nesijaudina, Michailovas, įveikęs save, kreipėsi į Goleniščevą:

– Aš, rodos, turėjau malonumą su jumis susitikti, – tarė Goleniščevui, neramiai žiūrėdamas tai į Aną, tai į Vronskį, norėdamas įsidėmėti kiekvieną jų veido išraiškos bruožą.

– Kaipgi! Matėmės pas Rosį, atsimenate, tą vakarą, kai deklamavo ta italė panelė – naujoji Rašel, – laisvai ėmė kalbėti Goleniščevas, be mažiausio gailesčio nukreipęs žvilgsnį nuo paveikslo ir žiūrėdamas į dailininką.

Pastebėjęs, kad Michailovas laukia, ką šis pasakys apie paveikslą, Goleniščevas tarė:

– Jūsų paveikslas toli pažengė nuo to laiko, kai pastarąjį kartą mačiau. Kaip tuomet, taip ir dabar negaliu atsistebėti Piloto figūra. Toks suprantamas atrodo šis žmogus, geras, šaunus vyrukas, tačiau valdininkas iki sielos gelmių, kuris nežino, ką daro. Man atrodo...

Visas judrus Michailovo veidas staiga nušvito: akys įsidegė. Jis norėjo kažką pasakyti, tačiau iš susijaudinimo negalėjo ištarti ir dėjosi užsikosėjęs. Nors ir labai mažai vertino Goleniščevo sugebėjimą spręsti apie meną, nors ir labai buvo menka ši taikli pastaba, kad Piloto, kaip valdininko, veidas atvaizduotas teisingai, nors ir skaudu jam galėjo atrodyti, jog visų pirma buvo padaryta tokia menka pastaba, o nutylėta apie svarbiausius dalykus – Michailovas susižavėjo ta pastaba. Pats apie Piloto figūrą galvojo tą patį, ką pasakė Goleniščevas. Tai, kad šis samprotavimas buvo vienas iš milijono kitų, kurie, kaip Michailovas tvirtai žinojo, visi būtų buvę teisingi, nesumažino jam Goleniščevo pastabos svarbumo. Jis pamilo Goleniščevą už šią pastabą, ir jo prislėgta nuotaika ūmai virto džiaugsmu. Beregint atgijo prieš jį visas paveikslas, toks neapsakomai sudėtingas ir gyvas. Michailovas mėgino pasakyti, kad taip suprato Pilotą, bet lūpos neklausė, virpėjo, ir šis negalėjo nė žodžio ištarti. Vronskis ir Ana taip pat kažką tyliai kalbėjo, kaip paprastai kalbama paveikslų parodose, nenorint įžeisti dailininko, bet taip pat nenorint pasakyti garsiai nesąmonės, kurią taip lengva pasakyti kalbant apie meną. Michailovui atrodė, kad paveikslas ir jiems padarė įspūdį. Jis priėjo prie jų.

– Kokia nuostabi Kristaus išraiška! – tarė Ana. Iš viso, ką ji matė, ši išraiška jai labiausiai patiko, ir ji jautė, kad tai paveikslo centras, ir todėl tas pagyrimas dailininkui bus malonus. – Matyti, kad jam gaila Piloto.

Tai buvo vienas iš to milijono teisingų samprotavimų, kuriuos galėjo sukelti jo paveikslas ir Kristaus figūra. Ji pasakė, kad jam gaila Piloto. Kristaus veide turi būti ir gailesio, nes jo veidas reiškia meilę, nežemišką rimtį, reiškia, kad pasiruošęs mirti ir supranta, kokia tuštybė yra žodžiai. Žinoma, Pilotas turi valdininko bruožų ir Kristus gailesio bruožų, nes vienas yra kūniško gyvenimo, antrasis – dvasinio gyvenimo įasmeninimas. Visa tai ir dar daug kita dingtelėjo Michailovui į galvą. Jo veidas džiaugsmingai nušvito.

– Taip, ir kaip padaryta ši figūra, kiek oro. Apeiti galima, – tarė Goleniščevas, matyt, ta pastaba rodydamas, kad nepritaria figūros turiniui ir minčiai.

– Taip, nuostabus meistriškumas! – kalbėjo Vronskis. – Kokios ryškios tos figūros užpakaliniame fone! Štai kur technika! – džiūgavo, kreipdamasis į Goleniščevą ir tuo primindamas buvusį pokalbį apie tai, kad Vronskis neturi vilties įgyti tos technikos.

– Taip, taip, nuostabu! – patvirtino Goleniščevas ir Ana.

Nors Michailovas ir buvo labai susijaudinęs, pastaba apie techniką skaudžiai įgėlė jam širdį, ir, piktai pažvelgęs į Vronskį, ūmai paniuro. Dažnai girdėdavo šitą žodį „technika“, bet niekaip negalėjo suprasti, ką žmonės nori tuo pasakyti. Michailovas žinojo, kad jie turi galvoje mechanišką sugebėjimą tapyti ir piešti, visai nepriklausomą nuo turinio. Dailininkas dažnai pastebėdavo, kaip ir dabar, kai jį norima pagirti, kad technika supriešinama su vidine paveikslo verte, lyg būtų galima gerai nutapyti tai, kas blogai. Jis žinojo, kokiam reikia būti atidžiam ir atsargiam, kad, nuimant dangą, nebūtų sužalotas pats kūrinys, ir kaip iš viso sunku nuimti visas dangas; tačiau tapybos meno, technikos čia jokios nėra. Jeigu mažam kūdikiui arba jo virėjai taip pat atsivertų tai, ką jis mato, tai ir virėja sugebėtų išlukštenti tai, ką mato. Labiausiai prityręs ir įgudęs tapytojas technikas tik dėl mechaniško sugebėjimo negalėtų nutapyti nieko, jeigu jam prieš tai neatsivertų aiškios turinio apybraižos. Antra vertus, Michailovas žinojo, kad jeigu jau kalbama apie techniką, tai negalima jo už tai girti. Visuose paveiksluose, kuriuos jis tapė ir buvo nutapęs, Michailovas matė rėžiančių jo akį trūkumų, kurių atsirado dėl neatsargumo nuimant dangas ir kurių jau negalėjo pataisyti, nesugadinęs viso kūrinio. Beveik visose figūrose ir veiduose jis matė dar ne visai nuimtų dangų likučius, kurie gadino paveikslą.

– Viena, ką galima pasakyti, jeigu leisite pastebėti... – tarė Goleniščevas.

– Ak, labai džiaugiuosi ir prašau jus, – kalbėjo Michailovas, prisivertęs nusišypsoti.

– Noriu pasakyti, kad Kristus jūsų atvaizduotas kaip žmogus-Dievas, o ne Dievas-žmogus. Beje, žinau, to ir siekėte.

– Negalėjau tapyti to Kristaus, kurio neturiu širdyje, – paaiškino Michailovas niūriai.

– Taip, bet tuo atveju, jeigu leisite man pasakyti savo mintį... Jūsų paveikslas toks puikus, jog mano pastaba negali pakenkti jam, be to, tai tik mano asmeninė nuomonė. Jums tai kas kita. Pats motyvas kitas. Imkime kad ir Ivanovą. Maniau, kad jeigu mes į Kristų žiūrėsime vien tik kaip į istorinę asmenybę, tai Ivanovas būtų geriau padaręs, jei būtų pasirinkęs kitą istorinę temą – naują, nepaliestą.

– Jeigu tai yra didžiausia tema menininkui?

– Paieškojus atsirastų kitų. Svarbu tai, kad menas nepakenčia ginčo ir samprotavimų. O žiūrint į Ivanovo paveikslą, ir tikinčiam, ir netikinčiam kyla klausimas: ar tai Dievas, ar ne Dievas? Ir ardo įspūdžio vieningumą.

– Kodėl? Man atrodo, kad apsišvietusiems žmonėms, – pradėjo aiškinti Michailovas, – ginčo jau negali būti.

Goleniščevas nesutiko su tuo ir, laikydamasis pirmosios minties, kad mene reikalingas įspūdžio vieningumas, sukirto Michailovą.

Michailovas jaudinosi, tačiau nerado jokių argumentų savo minčiai apginti.

XII

Ana su Vronskiu seniai žvilgčiojo vienas į kitą, nepatenkinti, kad jų bičiulis toks plepus gudragalvis, ir pagaliau Vronskis, nelaukdamas šeimininko, nuėjo prie kito nedidelio paveikslo.

– Ak, kaip žavu, kaip žavu! Nuostabu! Kaip žavu! – prabilo jie vienu balsu.

„Kas jiems taip patiko?“ – pagalvojo Michailovas. Jis buvo užmiršęs tą prieš trejus metus tapytą darbą. Užmiršęs visas kančias ir džiaugsmus, kuriuos buvo patyręs, kurdamas šį paveikslą, kai keletą mėnesių dieną ir naktį apie jį vieną tegalvojo ir juo vienu tesidomėjo, – buvo užmiršęs, kaip visuomet užmiršdavo baigtus paveikslus. Jis nemėgo net žiūrėti į jį ir išstatė tik dėl to, kad laukė anglo, kuris norėjo jį nupirkti.

– Čia šiaip sau, senas etiudas, – tarė.

– Kaip puiku! – patikino Goleniščevas, taip pat, matyt, nuoširdžiai sužavėtas paveikslo.

Du berniukai meškerioja žilvičio paunksnėje. Vienas, vyresnysis, ką tik užmetė meškerę ir atsidėjęs traukia iš už krūmo plūdę, sukaupęs į ją visą dėmesį; antras, jaunėlesnis, guli žolėje, alkūnėmis pasirėmęs susivėlusią šviesiaplaukę galvą ir susimąstęs žiūri žydromis akimis į vandenį. Ką jis galvoja?

Matydamas, kad kiti taip žavisi šiuo paveikslu, Michailovas turėjo susijaudinti taip, kaip anuomet jaudinosi, bet bijojo ir nemėgo šio būtino jausmo praeities dalykams, todėl, nors šie pagyrimai ir džiugino jį, norėjo atkreipti lankytojų dėmesį į trečią paveikslą.

Vronskis paklausė, ar menininkas neparduotų paveikslo. Michailovui, kurį jų apsilankymas labai sujaudino, dabar kalbėti apie piniginius reikalus buvo labai nemalonu.

– Jis išstatytas parduoti, – atsakė niūriai raukydamasis.

Lankytojams išvykus, Michailovas atsisėdo prieš Piloto ir Kristaus paveikslą ir sau vienas kartojo tai, ką šie lankytojai buvo pasakę arba, nors ir nebuvo pasakę, turėjo galvoje. Keista: visa tai, kas taip buvo svarbu tada, kai jie buvo čia ir dailininkas stengėsi į viską žiūrėti jų pačių akimis, staiga pasidarė visai nesvarbu. Jis ėmė žiūrėti į savo paveikslą visu menininko žvilgsniu ir pajuto tvirtą įsitikinimą, kad jo kūrinys yra tobulas, todėl reikšmingas, įsitikinimą, kuris jam buvo būtinas, norint užmiršti visa, kas nesusiję su paveikslu, ir įtempti visas savo dvasios galias, nes tik taip nusiteikęs galėjo dirbti.

Kristaus kojos rakursas vis dėlto nebuvo kaip reikiant. Michailovas paėmė paletę ir ėmė dirbti. Taisydamas koją, visą laiką atidžiai žiūrėjo į Jono figūrą užpakaliniame plane, kurios lankytojai nė nepastebėjo, tačiau ši, jo įsitikinimu, buvo tikra tobulybė. Baigęs koją, dailininkas buvo benorįs imtis šios figūros, tačiau pasijuto per daug susijaudinęs. Negalėdavo dirbti nei tada, kai būdavo šaltas, nei tada, kai – per daug suminkštėjęs ir aiškiai viską matydavo. Buvo tik viena pakopa tarp šaltumo ir įkvėpimo, kuri leisdavo dirbti. O dabar buvo pernelyg susijaudinęs. Michailovas norėjo uždengti paveikslą, bet sustojo ir, ranka laikydamas maršką, palaimingai šypsodamasis, ilgai žiūrėjo į Jono figūrą. Galiausiai, lyg apimtas liūdesio, atsitraukė, nuleido maršką ir išvargęs, bet laimingas išėjo iš studijos.

Vronskis, Ana ir Goleniščevas, grįždami mano, buvo itin gyvai ir linksmai nusiteikę. Kalbėjosi apie Michailovą ir jo paveikslus. Žodis „talentas“, kuris jiems reiškė įgimtą, beveik fizinį gabumą, nepriklausomą nuo proto ir širdies, ir kuriuo norėjo pavadinti visa, ką turi išgyventi dailininkas, itin dažnai pačių kartotas, nes buvo jiems būtinas, norint pavadinti tai, apie ką nieko neišmanė, bet norėjo kalbėti. Jie kalbėjo, kad talento jam negalima nepripažinti, bet kad tas talentas negalėjo ištobulėti dėl išsimokslinimo stokos – tai esanti bendra visų rusų dailininkų nelaimė. Berniukų paveikslas įsmigo jiems į atmintį, tad nuolat imdavo apie jį kalbėti.

– Kaip žavu! Kaip gerai pavyko jam ir kaip atrodo paprasta! Pats nė nesupranta, koks tai puikus dalykas! Taip, nereikia praleisti progos, reikia nupirkti jį, – kalbėjo Vronskis.

Michailovas pardavė Vronskiui savo paveikslą ir sutiko nutapyti Anos portretą. Paskirtą dieną šis atėjo ir pradėjo darbą.

Portretas po penkto seanso nustebino visus, ypač Vronskį, ne tik panašumu, bet ir ypatingu grožiu. Buvo keista, kaip galėjo Michailovas rasti tą ypatingą jos grožį. „Reikia pažinti ir mylėti ją, kaip aš myliu, norint rasti tą žavingiausią jos sielos išraišką“, – galvojo Vronskis, nors tik iš šio portreto pažino šią žavingiausią jos sielos išraišką. Ta išraiška buvo tokia teisinga, jog Vronskiui ir kitiems atrodė, kad seniai buvo jiems žinoma.

– Aš daug laiko plūkiuosi ir nieko nepadariau, – kalbėjo Vronskis apie savo portretą, – o jis tik pažvelgė ir pavaizdavo. Štai ką reiškia technika.

– Išmoksi ir tu, – guodė jį Goleniščevas, kurio nuomone, Vronskiui netrūko nei talento, nei, svarbiausia, išsilavinimo, kuris teikia kilnų požiūrį į meną. Goleniščevo įsitikinimą Vronskio talentu stiprino dar vienas dalykas: jam reikėjo, kad Vronskis pritartų jo straipsniams ir mintims, juos pagirtų, ir Goleniščevas jautė, kad vienas antrą turi ir remti, ir girti.

Svetimuose namuose, ypač Vronskio rūmuose, Michailovas buvo visai kitoks žmogus negu namie, savo studijoje. Jis buvo nemaloniai pagarbus, tarytum bijotų suartėti su žmonėmis, kurių negerbė. Vadino Vronskį „jūsų šviesybe“ ir niekuomet, nors Ana ir Vronskis jį kviesdavo, nepasilikdavo pietų ir ateidavo tiktai į seansą. Karenina tapytojui buvo meilesnė negu kitiems ir dėkinga už savo portretą. Vronskis buvo su juo daugiau negu mandagus ir, matyti, domėjosi dailininko nuomone apie savo paveikslą. Goleniščevas nepraleisdavo progos neaiškinęs Michailovui, kaip reikia suprasti meną. Michailovas tebebuvo lygiai šaltas visiems. Ana iš žvilgsnio jautė, kad jam malonu žiūrėti į ją, tačiau šis vengė kalbėti su moterimi. Vronskiui kalbant apie savo tapybą, Michailovas atkakliai tylėdavo ir taip pat atkakliai tylėjo, kai jam buvo parodytas Vronskio paveikslas, ir, matyti, bodėjosi Goleniščevo kalbomis ir neprieštaravo šiam.

Apskritai santūriu ir nemaloniu, lyg ir nedraugišku elgesiu Michailovas labai nepatiko jiems, kai šie pažino jį artimiau. Jie džiaugėsi, kai seansai baigėsi, jų rankose liko puikus portretas, o tapytojas daugiau neateidavo.

Goleniščevas pirmas pasakė mintį, kuri visiems buvo atėjusi į galvą, – Michailovas tiesiog pavydi Vronskiui.

– Sakykim, nepavydi, nes šis turi talentą, bet jam pikta, kad caro rūmininkas ir turtingas žmogus, be to, dar grafas (juk viso to nekenčia), be ypatingo vargo daro tą pat, jeigu ne geriau, kaip ir jis, paaukojęs tam visą gyvenimą. Svarbiausia – išsilavinimas, kurio jam labai trūksta.

Vronskis gynė Michailovą, tačiau sielos gilumoje tikėjo tuo, nes, jo supratimu, kito, žemesnio pasaulio žmogus turi būti pavydus.

Anos portretas, tas pats portretas, kurį iš natūros tapė jis ir Michailovas, turėjo parodyti Vronskiui, koks skirtumas tarp jo ir Michailovo, tačiau Vronskis to skirtumo nematė. Tik kai Michailovas nutapė Kareniną, jis liovėsi tapęs moters portretą, nutaręs, kad dabar to nereikia. Savo paveikslą iš viduramžių gyvenimo ir toliau tapė. Tiek jam pačiam, tiek Goleniščevui, o ypač Anai, atrodė, kad paveikslas labai geras, nes buvo kur kas panašesnis į garsiuosius paveikslus negu Michailovo.

XIII

Michailovas, nors Kareninos portretas jį buvo labai patraukęs, dar labiau džiaugėsi negu jie, kai seansai baigėsi ir daugiau nereikėjo klausytis Goleniščevo šnekų apie meną, ir buvo galima užmiršti Vronskio tapybą. Dailininkas žinojo, kad negalima uždrausti Vronskiui žaisti tapyba; žinojo, kad jis ir visi diletantai turi visišką teisę tapyti ką tinkami, bet pačiam buvo nemalonu. Negalima uždrausti žmogui pasidaryti iš vaško didelę lėlę ir bučiuoti ją. Jeigu tas žmogus ateitų su lėle, atsisėstų prieš įsimylėjusį ir imtų glamonėti savo lėlę, kaip įsimylėjęs glamonėja savo mylimąją, tai įsimylėjusiam būtų nemalonu. Lygiai taip būdavo nemalonu Michailovui, kai matydavo Vronskio paveikslus, jam buvo ir juokinga, ir pikta, ir gaila, ir skaudu.

Vronskis neilgai žavėjosi tapyba ir viduramžiais. Jis tiek nusimanė apie tapybą, jog negalėjo baigti savo paveikslo. Paveikslas sustojo vietoje. Vronskis neaiškiai jautė, kad paties ydos, mažai pastebimos pradžioje, labai kris į akis, jeigu dirbs toliau. Jam atsitiko tas pat, kaip ir Goleniščevui, kuris jautė, jog nieko neturi pasakyti, ir nuolat save apgaudinėjo, aiškindamas, kad mintis dar nesubrendusi, kad ją ugdąs ir renkąs medžiagą. Goleniščevą tai ir įpykino, ir iškankino, o Vronskis negalėjo savęs apgaudinėti ir kankintis, ir juo labiau širsti. Būdamas ryžtingo charakterio, nieko nesiaiškindamas ir nesiteisindamas, nustojo tapęs.

Be šio darbo, tiek jam, tiek Anai, kuri stebėjosi jo nusivylimu, pasirodė labai nuobodu gyventi italų mieste, rūmai staiga paliko tokie aiškiai seni ir purvini, labai nemalonu buvo žiūrėti į portjerų dėmes, į sueižėjusias grindis, į nutrupėjusį karnizų tinką, ir toks nuobodus pasidarė, visada vienodas, visada toks pat Goleniščevas, italas profesorius ir vokietis keliautojas, jog reikėjo pakeisti gyvenimą. Jie nutarė važiuoti į Rusiją, į sodžių. Peterburge Vronskis ketino pasidalyti su broliu turtą, o Ana pasimatyti su sūnumi. Vasarą juodu ruošėsi gyventi dideliame Vronskių dvare.

XIV

Levinas buvo vedęs jau trečias mėnuo. Jis buvo laimingas, bet visai ne taip, kaip tikėjosi. Kiekviename žingsnyje jis nusivildavo senosiomis svajonėmis ir nuolat turėdavo daug kuo žavėtis, ko visai nelaukė. Jis buvo laimingas, bet, pradėjęs šeiminį gyvenimą, kiekviename žingsnyje matė, kad viskas visai ne taip, kaip vaizdavosi. Kiekviename žingsnyje jautė tai, ką justų žmogus, kuris, pasigėrėjęs, kaip lengvai, sklandžiai plaukia valtelė per ežerą, paskui pats įsiliptų į tą valtelę. Jis matė, kad negana sėdėti lygiai, nesvyruojant, reikia dar visą laiką, nė valandėlės neužsimiršti, turėti galvoje, kur plauki, kad po kojomis vanduo, kad reikia irtis ir kad neįpratusias rankas skauda, kad tik žiūrėti į tai lengva, o pačiam tą daryti, nors ir labai džiaugsminga, vis dėlto sunku.

Kol dar nebuvo vedęs, tai, žiūrėdamas į sutuoktinių gyvenimą, į smulkmeniškus rūpesčius, vaidus, pavyduliavimą, Levinas tik niekinamai šypsodavosi širdyje. Pats buvo tvirtai įsitikinęs, kad jo būsimame šeiminiame gyvenime ne tiktai negalės būti nieko panašaus, bet net visos išorinės formos, kaip jam atrodė, turės būti nė kiek nepanašios į kitų gyvenimą. Staiga vyro gyvenimas su žmona ne tiktai nesusiklojo kaip nors ypatingai, bet, priešingai, jį visą sudarė tos pačios menkos smulkmenos, kurias niekino anksčiau, bet kurios dabar, prieš jo valią, pasidarė tokios nepaprastos ir neginčijamai svarbios. Levinas matė, kad tvarkyti visas tas smulkmenas toli gražu nėra taip lengva, kaip atrodė anksčiau. Nors tarėsi labai gerai suprantąs, kas yra šeiminis gyvenimas, tačiau, kaip ir visi vyrai, tai nejučiom vaizdavosi kaip džiaugsmingą meilę, kuriai niekas neturi kliudyti ir kurios neturi drumsti jokie smulkūs rūpesčiai. Jo supratimu, pats turėjo dirbti savo darbą, o po darbo ilsėtis ir gėrėtis meilės teikiama laime. O žmona turi būti mylima, ir tiek. Levinas, kaip ir visi vyrai, užmiršdavo, kad ir jai reikia dirbti. Tad stebėdavosi, kaip ši, ta poetiškoji, žavioji Kiti, gali pačioje šeiminio gyvenimo pradžioje, ne tik pirmomis jo savaitėmis, bet pirmomis dienomis galvoti apie staltieses, apie baldus, apie čiužinius svečiams, apie padėklą, apie virėją, pietus ir taip toliau – visu tuo rūpintis ir viską atsiminti. Dar būdamas jaunikis, Levinas labai nustebo, kai kiti griežtai atsisakė vykti į užsienį ir nutarė važiuoti į sodžių, tarsi būtų ką žinojusi, kas yra būtina, ir, be savo meilės, galėjo dar galvoti apie pašalinius dalykus. Tas įžeidė vyrą tuomet, bet ir dabar žmonos smulkmeniški rūpesčiai keletą kartų įžeidė jį. Levinas matė, kad visa tai jai būtina. Jis, mylėdamas Kiti, nors ir nesuprato, kam to reikia, nors ir pasišaipydavo iš tų jos rūpesčių, vis dėlto negalėjo jais nesigėrėti. Vyras pasišaipydavo iš to, kaip žmona statė atsivežtus iš Maskvos baldus, kaip naujoviškai tvarkė savo ir jo kambarį, kaip kabino užuolaidas, kaip skirstė patalpas svečiams, Doli, kaip ruošė patalpą savo naujai kambarinei, kaip užsakinėjo senukui virėjui pietus, kaip ginčijosi su Agafja Michailovna, pamažu atstumdama ją nuo šeimininkavimo. Levinas matė, kaip senukas virėjas šypsosi, gėrėdamasis ja ir klausydamasis jos neišmanių, neįvykdomų įsakymų; matė, kaip Agafja Michailovna susimąsčiusi meiliai linguoja galva, žiūrėdama į naują jaunosios ponios tvarką viralinėje; matė, kokia nepaprastai miela būdavo Kiti, kai ateidavo pas jį ir juokdamasi, ir verkdama pranešdavo, kad kambarinė Maša pripratusi laikyti ją panele ir dėl to jos niekas neklauso. Vyrui tai atrodė miela, tačiau keista, ir manė, kad geriau būtų apsieiti be to.

Levinas negalėjo suprasti, kokią permainą pajuto dabar Kiti. Būdama namie ir užsinorėjusi kartais kopūstų su gira arba saldainių, žmona nei vieno, nei kito negaudavo, o dabar gali užsisakyti ko tinkama, pirkti krūvas saldainių, išleisti kiek nori pinigų ir užsisakyti kokį tik nori pyragaitį.

Ji dabar džiaugdamasi svajojo apie tai, kaip atvyks Doli su vaikais, ypač džiaugėsi, kad užsakinės vaikams pyragaičių, kokių jie mėgsta, o Doli įvertins visą jos naują tvarką. Pati nežinojo, kodėl ir kam, bet namų ūkis ją traukte traukė. Instinktyviai jusdama artėjant pavasarį ir žinodama, kad bus ir darganų dienų, Kiti kaip mokėdama sukosi gūžtą, kartu skubėdama ir sukti ją, ir mokytis, kaip reikia tai daryti.

Šis smulkmeniškas rūpestingumas, toks priešingas tam iškilnios laimės idealui, kurį Levinas vaizdavosi pirmuoju metu, buvo vienas iš nusivylimų, tačiau šis mielas rūpestingumas, kurio prasmės vyras nesuprato, bet negalėjo nemėgti, buvo vienas iš naujų džiaugsmų.

Antras nusivylimas ir džiaugsmas buvo jųdviejų vaidai. Levinas buvo įsitikinęs, kad santykiai su žmona visada bus švelnūs, pagarbūs, meilūs, ir kitokių santykių nė įsivaizduoti negalėjo, staiga iš pat pirmųjų dienų pora taip susivaidijo, kad žmona pasakė vyrui, jog šis nemyli jos, o myli tik save, pravirko ir ėmė mojuoti rankomis.

Šis pirmas jųdviejų vaidas kilo dėl to, kad Levinas, nuvažiavęs į naująjį palivarką, išbuvo pusvalandį ilgiau, nes norėjo važiuoti artimesniu keliu ir paklydo. Važiuodamas namo, galvojo tik apie Kiti, apie jos meilę, apie savo laimę, kuo labiau artėjo prie namų, tuo labiau liepsnojo jam tas švelnus jausmas. Levinas įbėgo į kambarį, turėdamas širdyje tą patį jausmą, netgi dar stipresnį negu tada, kai buvo nuvykęs į Ščerbackius prašyti mylimosios rankos. Staiga pamatė tokį niūrų jos veidą, kokio niekuomet dar nebuvo matęs. Norėjo pabučiuoti žmoną, Kiti atstūmė.

– Kas tau?

– Tau linksma... – pradėjo norėdama atrodyti rami ir tulžinga.

Vos tiktai Kiti atvėrė burną, šiai išsiveržė priekaištingi beprasmiško pavyduliavimo žodžiai, visa tai, kas ją kankino per tą pusvalandį, kurį nejudėdama išsėdėjo prie lango. Tik dabar vyras pirmą kartą aiškiai suprato tai, ko nebuvo supratęs tada, kai po sutuoktuvių ją vedėsi iš cerkvės. Levinas suprato, kad moteris ne tik artima jam, bet kad dabar nežino, kur baigiasi ji ir prasideda pats. Suprato tai iš to skaudaus jausmo, kurį patyrė šią akimirką, pasijutęs tarsi padalytas į dvi dalis. Levinas įsižeidė pirmąją akimirką, bet tučtuojau patyrė, kad Kiti negali jo įžeisti, kad ši yra jis pats. Pirmą akimirką vyras jautėsi taip, kaip jaučiasi žmogus, netikėtai gavęs iš užpakalio smarkų smūgį, nesitverdamas apmaudu ir noru atkeršyti, atsigręžia, norėdamas rasti kaltininką, ir įsitikina, kad tai jis pats netyčia užsigavo, kad pykti nėra ant ko ir reikia tik kentėti bei malšinti skausmą.

Niekuomet jau paskui Levinas taip stipriai nejuto to, bet tą pirmąjį kartą ilgai negalėjo atsipeikėti. Natūralus jausmas reikalavo iš jo pasiteisinti, įrodyti, kad ji kalta, bet jeigu būtų įrodinėjęs, kad žmona kalta, tai dar labiau būtų suerzinęs Kiti ir dar labiau išplėtęs tą plyšį, kuris buvo visos širdgėlos priežastis. Vienas įprastinis jausmas skatino jį nusiimti nuo savęs kaltę ir uždėti jai; antras jausmas, daug stipresnis, vertė kuo greičiau užtaisyti tą pasidariusį plyšį, užlyginti jį. Pakelti tokį neteisingą kaltinimą buvo skaudu, tačiau teisintis ir suteikti moteriai skausmo buvo dar blogiau. Kaip žmogus, kurį užsnūdus kankina skausmas, norėjo nuplėšti, nusimesti skaudamą vietą, bet atsipeikėjęs pajuto, kad skaudamoji vieta – jis pats. Reikėjo tik rūpintis, kad tą vietą ne taip skaudėtų, ir jis pasistengė tai padaryti.

Juodu susitaikė. Kiti, supratusi savo kaltę, bet neprisipažinusi, paliko švelnesnė vyrui, ir juodu patyrė naują, dvigubai didesnę meilės laimę. Tai nesukliudė tokiems nesusipratimams pasikartoti, ir net labai dažnai, dėl visai netikėtų ir menkiausių priežasčių. Tokių nesusipratimų įvykdavo dažnai ir dėl to, kad pora dar nežinojo, kas vienam ir antram svarbu, ir dėl to, kad visą tą pirmąjį metą abu dažnai būdavo blogai nusiteikę. Kai vienas būdavo gerai, o antras – blogai nusiteikęs, taika nesutrikdavo, bet kai abiem pasitaikydavo būti blogai nusiteikusiems, juodu susipykdavo dėl tokių nesuprantamų ir menkų priežasčių, kad paskui jokiu būdu negalėdavo atsiminti, dėl ko vaidijosi. Tiesa, kai abu gerai būdavo nusiteikę, gyvenimo džiaugsmas būdavo dvigubai didesnis. Vis dėlto šis pirmasis metas abiem buvo sunkus.

Visą tą pirmąjį metą aiškiai jautė, kad grandinė, kuri juos jungia, yra įtempta, kad ją lyg kas timpčioja tai į vieną, tai į kitą pusę. Apskritai tas medaus mėnuo, tai yra povestuvinis mėnuo, iš kurio Levinas, kaip ir visi panašiais atvejais, labai daug laukė, buvo ne tik ne saldus, bet jųdviejų atsiminime liko kaip pats sunkiausias ir labiausiai juos žeminantis bendro gyvenimo laikotarpis. Abu vienodai stengėsi vėliau iš savo atminties išbraukti visas šlykščias, gėdingas to nesveiko meto aplinkybes, kai retai kada buvo normaliai nusiteikę, retai kada atrodė tokie, kokie yra iš tikrųjų.

Tik trečią santuokos mėnesį, sugrįžus iš Maskvos, kur buvo išvykę vienam mėnesiui, jų gyvenimas pasidarė ramesnis.

XV

Juodu ką tik buvo parvažiavę ir džiaugėsi savo vienatve. Levinas sėdėjo kabinete prie rašomojo stalo ir rašė. Kiti su tąja tamsiai violetine suknele, kuria vilkėjo pirmąsias dienas po vestuvių ir dabar vėl apsivilko ir kuri buvo jam itin atmintina ir brangi, sėdėjo ant sofos, ant tos pačios senoviškos odinės sofos, kuri visuomet stovėdavo Levino senelio ir tėvo kabinete, ir siuvinėjo broderie anglaise5. Vyras galvojo ir rašė, visą laiką džiaugsmingai jusdamas, kad žmona yra čia pat. Jis nemetė nei ūkio darbų, nei knygos, kurioje turėjo būti išdėstyti nauji ūkininkavimo pagrindai, tačiau jeigu seniau šie darbai ir mintys jam atrodė tokie maži ir menki, palyginti su tamsa, apgaubusia visą gyvenimą, tai dabar atrodė visai nesvarbūs ir maži, palyginti su būsimuoju gyvenimu, nutviekstu ryškių laimės šviesos spindulių. Levinas toliau dirbo savo darbus, bet jautė, kad jo dėmesio svorio centras perėjo kitur ir kad dėl to dabar visiškai kitaip ir aiškiau žiūri į darbą. Pirma šia veikla jis gelbėjosi nuo gyvenimo, jautė, kad be šio darbo jo gyvenimas būtų pernelyg niūrus. O dabar būtinai reikėjo dirbti dėl to, kad gyvenimas nebūtų pernelyg vienodai šviesus. Sugrįžęs prie savo raštų ir perskaitęs tai, kas buvo anksčiau parašyta, patenkintas įsitikino, kad buvo verta tuo dalyku domėtis. Dalykas buvo naujas ir naudingas. Daug jo buvusių minčių atrodė pačiam nereikšmingos ir kraštutinės, tačiau daug spragų, atgaivinus atmintyje visą dalyką, jam pasidarė aiškios. Levinas rašė naują skyrių – apie priežastis, dėl kurių žemės ūkio padėtis Rusijoje tokia sunki. Jis įrodinėjo, kad Rusijos skurdo priežastis esanti ne tik neteisingas žemės nuosavybės paskirstymas ir klaidinga ūkininkavimo kryptis, bet kad tą skurdą pastaruoju metu didino nenormaliai įskiepyta išorinė civilizacija, ypač susisiekimas, geležinkeliai, sukėlę centralizacijos procesą miestuose, prabangos didėjimas ir fabrikinės pramonės, kredito ir jo palydovo – biržos spekuliacijos augimas, toks žalingas žemės ūkiui. Jam atrodė, kad, normaliai augant valstybės turtui, visi šie reiškiniai tik tuomet atsiranda, kai į žemės ūkį jau įdėta gana daug darbo, kai šis nukreiptas į teisingas, bent jau aiškias sąlygas; kad šalies turtingumas turi didėti tolygiai, ir taip, kad kitos ūkio šakos nepralenktų žemės ūkio; kad tam tikrą žemės ūkio lygį turi atitikti ir susisiekimas ir kad dėl mūsų netikslaus žemės naudojimo geležinkeliai, nutiesti ne ekonominiais, bet politiniais sumetimais, yra per ankstyvi ir, užuot padėję žemės ūkiui, kaip buvo laukiama, jį pralenkė ir sukėlė pramonės bei kredito augimą, sustabdė žemės ūkį, ir kad dėl to, lygiai kaip vienašališkas ir per ankstyvas vieno organo išsivystymas organizme kliudytų bendrai veiklai, taip ir bendram turtingumo didėjimui Rusijoje kreditas, susisiekimas, fabrikinės pramonės plėtimasis, neabejotinai būtini Europoje, kur visa tai atsirado tinkamu laiku, pas mus tik pridarė žalos, nustumdami į šalį svarbiausią ir neatidėliotiną žemės ūkio sutvarkymo klausimą.

Kai vyras rašė savo veikalą, Kiti galvojo apie tai, koks nenatūraliai mandagus buvo jos vyras su jaunuoju kunigaikščiu Čiarskiu, kuris labai netaktiškai meilinosi jai, prieš jiems išvykstant į sodžių. „Juk jis pavydi, – galvojo Kiti. – Dieve mano, koks mielas ir kvailas! Jis pavydi! Jeigu žinotų, kad visi jie man – vis tiek kaip virėjas Piotras, – galvojo, žiūrėdama į jo pakaušį ir raudoną sprandą su nuosavybės jausmu, kuris pačiai atrodė keistas. – Nors ir gaila atitraukti jį nuo darbo (bet suspės!), reikia pažiūrėti į jo veidą; ar pajus, kad žiūriu į jį? Noriu, kad atsigręžtų... Noriu, na!“ – ir moteris plačiai atvėrė akis, norėdama, kad žvilgsnis stipriau paveiktų.

– Taip, jie suima visas sultis ir suteikia netikrą blizgesį, – sumurmėjo šis, nustojęs rašyti, ir, jusdamas, kad Kiti žiūri į jį ir šypsosi, atsigręžė.

– Ką? – paklausė šypsodamasis ir atsistodamas.

„Atsigręžė“, – pagalvojo žmona.

– Nieko, norėjau, kad atsigręžtum, – tarė Kiti, žiūrėdama į vyrą ir norėdama įspėti, ar šis nepyksta už tai, kad atitraukė jį nuo darbo.

– Na, bet kaip mums gera vieniems! Tai yra man, – džiaugėsi Levinas, priėjęs prie žmonos ir spindėdamas laimės šypsena.

– Man taip gera! Niekur nevažiuosiu, ypač į Maskvą.

– O ką tu galvojai?

– Aš? Aš galvojau... Ne, ne, eik, rašyk, nesiblaškyk, – tarė raukdama lūpas, – ir aš dabar turiu iškarpyti štai šias skylutes, matai?

Kiti paėmė žirkles ir ėmė karpyti.

– Ne, bet tu pasakyk, ką? – prašė Levinas, sėsdamas šalia ir sekdamas, kaip juda ratu mažytės žirklutes.

– Ak, aš ką galvojau? Galvojau apie Maskvą, apie tavo pakaušį.

– Už ką būtent man tokia laimė? Nenatūralu. Pernelyg gera, – pasakė šis, bučiuodamas jai ranką.

– Man, priešingai, geriau kuo natūraliau.

– O tau čia kaselė, – tarė atsargiai pasukdamas žmonos galvą. – Kaselė. Matai, štai čia. Ne, ne, dirbkime savo darbą.

Darbo jie nedirbo ir tarytum nusikaltę atšoko vienas nuo antro, kai Kuzma įėjo pranešti, kad arbata padėta.

– O iš miesto pasiuntinys parvažiavo? – paklausė Levinas Kuzmą.

– Ką tik parvažiavo, tvarkosi.

– Tai ateik greičiau, – tarė Kiti vyrui, išeidama iš kabineto, – arba be tavęs perskaitysiu laiškus. Ir paskambinsime keturiomis rankomis.

Likęs vienas ir susidėjęs sąsiuvinius į naują, jos nupirktą portfelį, šis ėmė mazgotis rankas naujoje praustuvėje su naujais, taip pat kartu su ja atsiradusiais, elegantiškais reikmenimis. Levinas šypsojosi savo mintims ir nepritardamas kratė galvą; jausmas, panašus į atgailą, kankino vyrą. Jis pradėjo dabar gėdingai lepintis, gyventi „kapujietiškai“, kaip širdyje vadino. „Taip gyventi nedera, – galvojo. – Štai netrukus trys mėnesiai, o aš beveik nieko neveikiu. Šiandien kone pirmą kartą rimtai ėmiausi dirbti, ir ką gi? Tik pradėjau ir mečiau. Net kasdienius darbus, ir tuos beveik mečiau. Net nenueinu ir nenujoju pažiūrėti, kaip tvarkomi ūkio reikalai. Tai man gaila ją palikti, tai matau, kad jai nuobodu. O juk maniau, kad iki vedybų gyvenimas – tik šiaip sau, toks, apie kurį nėra ko nė kalbėti, ir tik po vedybų prasidės tikrasis. Štai jau greitai trys mėnesiai, o aš niekuomet taip nedykinėjau ir tuščiai neleidau laiko. Ne, taip negalima, reikia pradėti. Žinoma, ji nekalta. Jai nieko negalima prikišti. Aš pats turėjau būti tvirtesnis, geriau apsaugoti savo nepriklausomybę, nes juk esu vyras. Taip galima pačiam įprasti ir ją įpratinti... Žinoma, ji nekalta“, – kalbėjo sau.

Kai esi nepatenkintas, sunku susilaikyti neprikaišiojus dėl to nepasitenkinimo kitam žmogui, kaip tik pačiam artimiausiam. Levinui neaiškiai ateidavo į galvą, kad nors ir negali sakyti, jog ji pati būtų kalta (kalta niekuo negalėjo būti), bet kaltas jos išauklėjimas, pernelyg paviršutiniškas ir lengvabūdiškas („tas kvailys Čiarskis: žinau, ji norėjo sudrausti jį, bet nemokėjo“). „Taip, jai rūpi namai (tai tikra tiesa), tualetai, siuviniai, bet rimtesnių interesų trūksta. Žmona nesidomi nei mano darbu, nei ūkiu, nei kaimiečiais, nei muzika, kuriai gana gabi, nei knygomis. Moteris nieko neveikia ir visiškai patenkinta.“ Levinas širdyje smerkė tai ir nesuprato dar, kad ji ruošiasi tam didelio darbo laikotarpiui, kai bus kartu vyro žmona, namų šeimininkė, nešios, maitins ir auklės vaikus. Jis nesuprato, kad Kiti tai juste junta ir, ruošdamasi tam baisiam darbui, neprikaišioja sau už tas nerūpestingas laimingos meilės akimirkas, kuriomis naudojasi dabar, linksmai sukdama būsimą gūžtą.

_______________

5 Angliškas siuvinys.

XVI

Kai Levinas užlipo į viršų, žmona sėdėjo už stalo šalia naujo sidabrinio virtuvo ir naujo arbatinio servizo ir, pasisodinusi prie mažo staliuko senąją Agafją Michailovną ir pripylusi jai puoduką arbatos, skaitė laišką, gautą iš Doli, su kuria nuolatos ir dažnai susirašinėjo.

– Mat pasisodino mane jūsų ponia, liepė su ja sėdėti, – tarė Agafja Michailovna, žiūrėdama į Kiti ir bičiuliškai šypsodamasi.

Iš Agafjos Michailovnos žodžių Levinas aiškiai suprato, jog drama, kuri pastaruoju metu vyko tarp šios moters ir Kiti, priėjo atomazgą. Jis matė, kad nors naujoji šeimininkė uždavė Agafjai Michailovnai širdį, atėmusi iš jos valdžios vairą, Kiti vis dėlto ją nugalėjo ir privertė save mylėti.

– Va ir perskaičiau tavo laišką, – tarė Kiti, duodama jam laišką, rašytą mažaraščio žmogaus. – Rodos, iš tos moters, tavo brolio... – tarė ji. – Aš jo neperskaičiau. O šis iš maniškių ir iš Doli. Įsivaizduok! Doli buvo nusivežusi Grišą ir Tanią pas Sarmatskius į vaikų puotą, Tania buvo markizė.

Levinas nė negirdėjo, ką ši sako, paraudęs paėmė Marjos Nikolajevnos, buvusios brolio Nikolajaus meilužės, laišką ir ėmė skaityti. Tai buvo jau antras Marjos Nikolajevnos laiškas. Pirmame laiške ji rašė, kad brolis ją pavarė be jokios kaltės, ir graudžiai, naiviai pridūrė, kad nors vėl kenčianti skurdą, bet nieko neprašanti ir nenorinti, ir ją tik kankinanti mintis, kad Nikolajus Dmitrijevičius, būdamas tokios silpnos sveikatos, be jos žūsiąs, ir prašė brolį juo pasirūpinti. Dabar rašė ką kita. Ji radusi Nikolajų Dmitrijevičių, vėl gyvenusi su juo Maskvoje, paskui su juo nuvažiavusi į gubernijos miestą, kur šis gavęs tarnybą. Vyras tenai susivaidijęs su viršininku ir grįžęs atgal į Maskvą, bet kelyje taip susirgęs, kad vargu ar beatsikelsiąs, – rašė moteris. „Vis jus minėjo, o ir pinigų nebėra.“

– Perskaityk, apie tave Doli rašo, – šypsodamasi buvo bepradedanti Kiti, bet ūmai nutilo, pastebėjusi, kaip pasikeitė vyro veidas.

– Kas tau? Kas yra?

– Ji man rašo, kad brolis Nikolajus miršta. Aš važiuosiu.

Kiti veidas staiga pasikeitė. Mintys apie markizę Tanią, apie Doli – visa tai dingo.

– Kada važiuosi? – pasiteiravo ji.

– Rytoj.

– Ir aš su tavim, sutinki? – paklausė.

– Kiti! Na kas čia? – priekaištingai tarė vyras.

– Kaip kas? – įsižeidusi dėl to, kad šis tartum nenoromis ir apmaudžiai priima jos pasiūlymą. – Kodėl negalėčiau važiuoti? Aš tau nekliudysiu. Aš...

– Važiuoju dėl to, kad mano brolis miršta, – kalbėjo Levinas. – Dėl ko tu...

– Dėl ko? Dėl to paties, kaip ir tu.

„Ir tokią man svarbią valandėlę ji galvoja tik apie tai, kad bus vienai nuobodu“, – mąstė Levinas. Šis priešginiavimas tokiu svarbiu reikalu supykdė jį.

– To negali būti, – tarė griežtai.

Agafja Michailovna, matydama, kad pora pradeda vaidytis, tyliai padėjo puoduką ir išėjo. Kiti jos net nepastebėjo. Tonas, kuriuo vyras pasakė pastaruosius žodžius, įžeidė ją ypač dėl to, kad šis, matyti, netikėjo tuo, ką žmona pasakė.

– O aš tau sakau, kad jeigu važiuosi, tai ir aš važiuosiu drauge, būtinai važiuosiu, – skubiai ir piktai prabilo. – Kodėl negali būti? Kodėl sakai, kad to negali būti?

– Todėl, kad važiuoti dievai žino kur kažkokiais keliais, nakvoti viešbučiuose... Tu varžysi mane, – kalbėjo Levinas, stengdamasis išlikti šaltakraujis.

– Anaiptol. Man nieko nereikia. Kur tu gali, ten ir aš...

– Jau vien dėl to, kad ten toji moteris, su kuria negali bendrauti.

– Aš nieko nežinau ir nenoriu žinoti, kas tenai ir kaip. Žinau, kad mano vyro brolis miršta ir mano vyras važiuoja pas jį, todėl ir aš važiuoju su vyru ir...

– Kiti! Nesupyk. Bet pagalvok, tas taip svarbu, jog man skaudu manyti, kad čia dar prisideda ir kitkas – tavo silpnumo jausmas, nenoras likti vienai. Na, jeigu tau nuobodu bus vienai, imk ir važiuok į Maskvą.

– Tu visuomet primeti man blogas, niekšiškas mintis, – ėmė kalbėti žmona su ašaromis akyse, įsižeidusi ir supykusi. – Aš nieko, nė silpnumo, nieko... Jaučiu, kad mano pareiga būti su vyru, kai šį slegia sielvartas, bet tu tyčia nori mane įskaudinti, tyčia nenori suprasti...

– Ne, tai baisu! Būti kažkokiu vergu! – sušuko Levinas atsistojęs ir negalėdamas suvaldyti apmaudo. Tą pačią akimirką pajuto, kad plaka pats save.

– Tai kam tu vedei? Būtum laisvas. Kam, jeigu dabar gailiesi? – ėmė kalbėti ji, pašoko ir išbėgo į svetainę.

Kai vyras nuėjo pas ją, Kiti kūkčiodama verkė.

Levinas ėmė kalbėti, norėdamas rasti tokių žodžių, kurie galėtų jei ir ne įtikinti, tai bent nuraminti. Bet ši nesiklausė jo ir su niekuo nesutiko. Vyras pasilenkė prie žmonos ir paėmė ranką, kurios ji nenorėjo duoti, pabučiavo ją, tada plaukus, vėl ranką, Kiti vis tylėjo. Bet kai šis abiem rankomis paėmė žmonos veidą ir tarė: „Kiti!“, ji ūmai atsipeikėjo, paverkė ir nurimo.

Buvo nutarta važiuoti rytoj drauge. Levinas pasakė žmonai, jog tiki, kad ši važiuoja drauge tik norėdama būti naudinga, sutiko, jog nieko nėra nepadoraus, kad Marja Nikolajevna sėdi prie jo brolio, tačiau sielos gilumoje važiavo nepatenkintas ja ir savimi. Levinas buvo nepatenkintas savo žmona, kad ši negalėjo sutikti leisti jo vieno, kai buvo būtina (ir kaip keista jam buvo manyti, jog dar visai neseniai nedrįso tikėti ta laime, kad ji gali pamilti jį, o dabar jaučiasi nelaimingas, kad moteris per daug jį myli!), ir nepatenkintas savimi, kad nusileido. Dar labiau sielos gilumoje nesutiko su tuo, kad jai nerūpi toji moteris, kuri yra su broliu, ir pasibaisėdamas galvojo, kokių gali įvykti nesusipratimų. Jau vien tai, kad jo žmona, jo Kiti, bus viename kambaryje su ta merga, vertė vyrą krūpčioti iš pasišlykštėjimo ir siaubo.

XVII

Gubernijos miesto viešbutis, kuriame gulėjo Nikolajus Levinas, buvo vienas iš tų gubernijos miestų viešbučių, kurie steigiami pagal naujus patobulintus pavyzdžius, turint pačius geriausius švaros, komforto ir net elegancijos norus, tačiau tuos viešbučius lanko tokia publika, jog jie nepaprastai greitai pavirsta nešvariomis smuklėmis, turinčiomis pretenzijų į šių dienų patobulinimus, ir dėl tų pačių pretenzijų pasidaro dar blogesni už senovinius, šiaip jau nešvarius viešbučius. Tasai viešbutis jau ir buvo toks; ir kareivis nešvariu munduru, rūkantis ties prieangiu papirosą, turintis vaizduoti durininką, ir geležiniai, niūrūs ir nejaukūs ištisiniai laiptai, ir familiarus liokajus nešvariu fraku, ir bendroji salė su dulkina vaškinių gėlių puokšte, puošiančia stalą, ir purvas, ir dulkės, ir apsileidimas visur, ir kartu kažkoks naujoviškas it geležinkelyje, savimi patenkintas sambrūzdis tame viešbutyje jaunavedžiams Levinams sukėlė be galo sunkų jausmą, ypač dėl to, kad tas apgaulingas įspūdis, kurį darė viešbutis, niekaip nesiderino su tuo, kas jų čia laukė.

Kaip visuomet, paklausus, už kokią kainą jie norėtų gauti kambarį, pasirodė, kad nė vieno gero kambario nėra: vienas geras kambarys buvo užimtas geležinkelių revizoriaus, kitas – advokato iš Maskvos, trečias – kunigaikštienės Astafjevos, atvykusios iš sodžiaus. Liko vienas nešvarus kambarys, greta kurio šį vakarą žadėjo ištuštinti kitą. Pykdamas ant žmonos už tai, kad atsitiko lygiai taip, kaip numatė (atseit, vos jiems atvykus, kai Levinas susijaudinęs, suspausta širdimi galvojo vien apie brolį, užuot tuojau bėgęs pas ligonį, turėjo rūpintis žmona), Levinas nuvedė Kiti į jiems skirtą kambarį.

– Eik, eik! – tarė ši, nedrąsiai žiūrėdama į vyrą, lyg jausdamasi kalta.

Jis tylėdamas išėjo pro duris ir čia pat susidūrė su Marja Nikolajevna, kuri jau žinojo, kad šis atvyko, bet pati nedrįso įeiti. Ji buvo lygiai tokia pat, kokią matė ją Maskvoje: ta pati vilnonė suknelė, nuogos rankos ir kaklas, ir tas pats geraširdis bei apatiškas, truputį papilnėjęs raupuotas veidas.

– Na ką? Kaip jis? Ką?

– Labai blogai. Nesikelia. Vis jūsų laukė. Jis... Jūs... su ponia.

Levinas iš pradžių nesuprato, kodėl ji tokia sutrikusi, bet moteris tučtuojau viską paaiškino.

– Aš išeisiu, į virtuvę nueisiu, – ištarė Marja Nikolajevna. – Jis apsidžiaugs. Jis girdėjo ir ponią pažįsta, atsimena, užsienyje matė.

Levinas suprato, kad ši kalba apie jo žmoną, ir nežinojo, ką atsakyti.

– Eime, eime! – pasakė vyras.

Vos tik jis žengė iš vietos, jo kambario durys atsidarė, ir Kiti iškišo galvą. Levinas išraudo ir iš gėdos, ir iš apmaudo ant žmonos, kuri pastatė jį ir save į tokią nemalonią padėtį, bet Marja Nikolajevna išraudo dar labiau. Moteris visa susigūžė ir nukaito iki ašarų ir, abiem rankomis susiėmusi skarelės galus, suko juos raudonais pirštais, nežinodama, ką sakyti ir ką daryti.

Tame žvilgsnyje, kuriuo Kiti žiūrėjo į šią jai nesuprantamą, baisią moterį, Levinas iš pradžių matė godų smalsumą, bet tai truko tik vieną akimirką.

– Na ką gi! Kaipgi jis? – kreipėsi ji į savo vyrą, o paskui į Marją.

– Juk negalima kalbėtis koridoriuje! – sušuko Levinas, su apmaudu žvalgydamasis į poną, kuris, pasisvaruodamas ant kojų, tarytum savais reikalais ėjo tuo metu koridoriumi.

– Na tai įeikite, – kreipėsi Kiti į Marją Nikolajevną, kuri jau buvo atsipeikėjusi, bet, pastebėjusi nusigandusį vyro veidą, pasakė: – Arba eikite, eikite ir pašaukite mane vėliau, – ir sugrįžo į kambarį. Levinas nuėjo pas brolį.

Jis jokiu būdu nelaukė to, ką pamatė ir pajuto, nuėjęs pas brolį. Levinas tikėjosi rasti jį tos savęs apgaudinėjimo būsenos, kuri, kaip girdėjo, dažnai pasitaiko džiovininkams ir kuri taip smarkiai nustebino jį rudenį, kai brolis buvo apsilankęs tėviškėje. Jis tikėjosi, kad pamatys aiškesnius fizinius artėjančios mirties ženklus, pamatys brolį labiau nusilpusį, sulysusį, bet beveik nepasikeitusį. Tikėjosi, kad jį patį suims tas pats gailesys, netenkant mylimo brolio, pagaus artėjančios mirties siaubas, kurį buvo patyręs anuomet, tiktai didesnis. Tam ruošėsi, bet pamatė visai ką kita.

Mažame, nešvariame kambaryje, kurio dažytas sienų pano buvo apspjaudytas ir už kurio plonos pertvaros kažkas šnekėjosi, troškinamo nešvarumų tvaiko prisigėrusiame ore, atitrauktoje nuo sienos lovoje tysojo antklode apklotas kūnas. Viena šio kūno ranka gulėjo ant apkloto, ir didžiulė it grėblys rankos plaštaka nesuprantamai buvo pridurta prie ilgos, plonos ir nuo pradžios iki pusės lygios šeivos. Galva gulėjo šonu ant priegalvio.

Levinas matė retus, prakaituotus plaukus ant smilkinių ir aptemptą, lyg permatomą kaktą.

„Negali būti, kad šis baisus kūnas būtų brolis Nikolajus“, – pagalvojo. Priėjo arčiau, pamatė veidą, ir abejoti jau nebuvo galima. Kad ir baisiai buvo pasikeitęs veidas, Levinui užteko tik pažvelgti į tas gyvas, pakeltas į jį akis, pamatyti, kaip krustelėjo po sulipusiais ūsais lūpos, ir vyras suprato tą baisią tiesą, kad šis negyvas kūnas yra jo gyvas brolis.

Blizgančios akys griežtai ir priekaištingai pažvelgė į einantįjį. Tuoj šiuo žvilgsniu buvo nustatyti gyvi santykiai tarp gyvų žmonių. Įbestame į jį žvilgsnyje Levinas tučtuojau pajuto priekaištą, ir jam pasidarė nesmagu, kad jis pats toks laimingas.

Kai Konstantinas paėmė jam už rankos, Nikolajus nusišypsojo. Šypsena buvo silpna, vos pastebima, ir ta šypsena nepakeitė griežtos akių išraiškos.

– Tu nemanei, kad rasi mane tokį, – sunkiai ištarė Nikolajus.

– Taip... ne, – kalbėjo Levinas, painiodamasis žodžius. – Kodėl anksčiau man nedavei žinios, tai yra, kai vedžiau? Aš visur teiravausi.

Reikėjo kalbėti, nes tylėti nebuvo galima, o Levinas nežinojo, ką kalbėti, juolab kad brolis nieko neatsakinėjo, tik nenuleisdamas akių žiūrėjo į jį ir, matyt, gilinosi į kiekvieno žodžio prasmę. Levinas pranešė broliui, kad jo žmona atvažiavo drauge su juo, Nikolajus nudžiugo, tačiau pasakė bijąs, kad ji neišsigąstų jo, pamačiusi tokį. Abudu kurį laiką patylėjo. Staiga Nikolajus sukruto ir ėmė kažką kalbėti. Ligonio veidas buvo toks, kad Levinas laukė kažko labai reikšmingo ir svarbaus, bet Nikolajus ėmė kalbėti apie savo sveikatą. Šis kaltino daktarą, gailėjosi, kad nėra garsiojo Maskvos gydytojo, ir Levinas suprato, kad brolis vis dar turi vilties.

Kai tik Nikolajus nutilo, Levinas atsistojo, norėdamas nors valandėlę nusikratyti skausmingo jausmo, ir pasakė einąs atsivesti žmonos.

– Na, gerai, o aš liepsiu čia truputį apvalyti. Man rodos, čia nešvaru ir dvokia. Maša, aptvarkyk čia! – sunkiai ištarė ligonis. – O kai sutvarkysi, pati išeik, – pridūrė klausiamai žiūrėdamas į brolį.

Levinas nieko neatsakė. Išėjęs į koridorių, sustojo. Jis buvo pasakęs, kad atsives Kiti, bet dabar, atsipeikėjęs ir susivokęs, ką jaučia, nutarė, kad, priešingai, pasistengs įkalbėti žmoną, kad neitų pas ligonį. „Kam jai taip kankintis kaip man?“ – pagalvojo.

– Na ką? Kaip? – išsigandusiu veidu paklausė Kiti.

– Ak, baisu, baisu! Ko tu atvažiavai? – tarė Levinas.

Kiti patylėjo keletą sekundžių, nedrąsiai ir gailiai žiūrėdama į vyrą, paskui priėjo ir abiem rankomis paėmė jam už alkūnės.

– Kostia! Nuvesk mane pas jį, mums lengviau bus dviese. Tu tik nuvesk mane, nuvesk ir išeik, – ėmė kalbėti ši. – Suprask, kad matyti tave ir nematyti jo man daug sunkiau. Ten gal galiu būti naudinga tau ir jam. Prašau, leisk! – maldavo vyrą, tarytum jos gyvenimo laimė priklausytų nuo to.

Levinas turėjo sutikti, ir atsipeikėjęs, visiškai užmiršęs Marją Nikolajevną, nuėjo su Kiti pas brolį.

Lengvai žengdama ir be perstogės žvilgčiodama į vyrą bei rodydama jam drąsų ir užjaučiantį veidą, moteris įėjo į ligonio kambarį, neskubėdama atsigręžė ir atsargiai uždarė duris. Tyliais žingsniais greitai priėjo prie ligonio lovos ir, atsistojusi taip, kad šiam nereikėtų kraipyti galvos, tučtuojau paėmė į savo gyvą jauną ranką jo didžiulės rankos griaučius, paspaudė ją ir ėmė kalbėti su juo taip, kaip gali kalbėti tik moterys: švelniai ir gyvai, su tokia užuojauta, kuri negalėjo nieko užgauti.

– Mes jau buvome susitikę Sodene, tik nebuvome pažįstami, – prabilo. – Jūs nemanėte, kad būsiu jūsų sesuo.

– Jūs nebūtumėte manęs pažinusi? – pasiteiravo jis su šypsena, kuri nušvietė jo veidą, įėjus Kiti.

– Ne, būčiau pažinusi. Kaip gerai padarėte, kad davėte mums žinią! Nebuvo tos dienos, kad Kostia nebūtų jūsų atsiminęs ir dėl jūsų sielojęsis.

Ligonio pagyvėjimas truko neilgai.

Dar ji nebaigė kalbėti, kai šio veide pasirodė griežtas, priekaištingas pavydas, kurį mirštantysis jaučia gyvam.

– Bijau, kad čia jums nelabai gera, – kalbėjo Kiti, nusigręžusi nuo jo įsmeigto žvilgsnio ir peržvelgdama kambarį. – Reikės paprašyti šeimininką kito kambario, – tarė vyrui, – ir kad mes būtume arčiau.

XVIII

Levinas negalėjo ramiai žiūrėti į brolį, negalėjo pats būti natūralus ir ramus su juo. Įeinant pas ligonį, jo akis ir dėmesį nejučiom lyg koks rūkas aptraukdavo, ir jis gerai nematydavo ir nepastebėdavo brolio padėties smulkmenų. Jis jautė baisų kvapą, matė purvą, netvarką, matė, kad brolis kenčia ir vaitoja, ir buvo tikras, jog padėti niekuo negalima. Jam nė į galvą neatėjo mintis geriau susipažinti su visomis ligonio padėties smulkmenomis, vyras nepagalvojo apie tai, kaip guli ten, po antklode, šis kūnas, kaip sulinkusios tyso išdžiūvusios blauzdos, strėnos, nugara ir ar negalima būtų kaip nors geriau paguldyti, padaryti ką nors, kad būtų, jei ir ne geriau, tai bent ne taip blogai. Jį nukrėsdavo šiurpas, pradėjus galvoti apie visas šias smulkmenas. Levinas buvo tvirtai įsitikinęs, kad nieko negalima padaryti nei brolio gyvenimui pailginti, nei jo kentėjimams sumažinti. Ligonis jautė, kad brolis bet kurią pagalbą laiko neįmanoma, ir erzinosi. Levinui dėl to buvo dar sunkiau. Būti ligonio kambaryje jam atrodė kankynė, o nebūti – dar blogiau. Tad be perstojo, naudodamasis įvairiomis progomis, išeidavo ir sugrįždavo, negalėdamas pasilikti vienas.

O Kiti galvojo, jautė ir veikė visai ne taip. Pamačius ligonį, jai pagailo jo. Ir gailesys jos moteriškoje sieloje sukėlė ne siaubą ir pasišlykštėjimą, kaip jos vyrui, bet paskatino veikti, sužinoti visas jo būklės smulkmenas ir padėti jam. Ji nė kiek neabejojo, kad turi padėti jam, neabejojo nė tuo, kad padėti galima, ir, nieko nelaukdama, ėmėsi darbo. Tos pačios smulkmenos, apie kurias tik pagalvojus sutuoktinį apimdavo siaubas, tučtuojau patraukė jos dėmesį. Moteris nusiuntė daktaro, pasiuntė į vaistinę, kambarinei, kurią atsivežė, ir Marjai Nikolajevnai liepė šluoti, valyti dulkes, plauti, kažką pati mazgojo, skalbė, kažką tiesė po antklode. Liepė kažką įnešti ir išnešti iš ligonio kambario. Pati keletą kartų vaikščiojo į savo kambarį, nekreipdama dėmesio į ponus, kurie ėjo jai priešais, išsiėmė ir atnešė paklodžių, užvalkčių, rankšluosčių, marškinių.

Liokajus, kuris bendrojoje salėje padavinėjo pietus inžinieriams, jos šaukiamas, buvo atėjęs keletą kartų rūškanu veidu, bet negalėjo nevykdyti jos įsakymų, nes ši taip meiliai ir primygtinai įsakinėjo, kad niekaip negalima buvo išsisukti. Levinas nepritarė visam tam, netikėjo, kad iš to būtų kokios naudos ligoniui. Visų labiausiai bijojo, kad ligonis nesupyktų. Vis dėlto ligonis, nors, atrodė, buvo tam abejingas, nepyko, o tik gėdijosi, lyg ir domėjosi tuo, ką Kiti darė jam. Kai Levinas, grįžęs iš daktaro, pas kurį jį buvo nusiuntusi Kiti, atsidarė duris, ligoniui tuo momentu buvo keičiami skalbiniai, nes Kiti taip liepė. Ilgi balti nugaros griaučiai su didžiulėmis išsišovusiomis mentėmis ir barškančiais šonkauliais bei slanksteliais buvo apnuoginti, Marja Nikolajevna su liokajumi buvo supainioję marškinių rankovę ir niekaip negalėjo įkišti į ją ilgos kabančios rankos. Levinui įėjus, Kiti skubiai uždarė duris, nežiūrėjo į lovos pusę, bet ligonis sudejavo, ir ji nuskubėjo prie jo.

– Greičiau, – paragino.

– Tik jūs neikite, – piktai ištarė ligonis, – aš pats...

– Ką sakote? – paklausė Marja Nikolajevna.

Kiti išgirdo ir suprato, jog jam drovu ir nemalonu, kad ši mato jį nuogą.

– Aš nežiūriu, nežiūriu! – tarė taisydama ranką. – Marja Nikolajevna, o jūs užeikite iš anos pusės, pataisykite, – pridūrė Kiti. – Nueik ten, mano mažajame krepšelyje yra buteliukas, – kreipėsi į vyrą, – žinai, šoninėje kišenėlėje, ir atnešk, o čia jie viską sutvarkys.

Grįžęs su buteliuku, Levinas rado ligonį paguldytą, ir viskas aplinkui buvo visiškai pakeista. Kambarys neatsidavė slogiu tvaiku, kvepėjo parfumuotu actu, kurį Kiti, atstačiusi lūpas ir išpūtusi raudonus skruostus, purškė pro vamzdelį. Dulkių niekur nesimatė, po lova buvo patiestas kilimas. Ant stalo buvo tvarkingai sustatyti buteliukai, grafinas, sudėti reikiami skalbiniai ir Kiti rankdarbis. Ant kito stalo, prie ligonio lovos, buvo gėrimas, žvakė ir milteliai. Pats ligonis, išpraustas ir sušukuotas, gulėjo ant švarių paklodžių, ant aukštai sudėtų priegalvių, švariais marškiniais su balta apykakle aplink nenatūraliai ploną kaklą, ir, apimtas naujos vilties, nenuleisdamas akių, žiūrėjo į Kiti.

Daktaras, kurį atsivežė Levinas, radęs jį klube, buvo ne tas, kuris gydė Nikolajų Leviną ir kuriuo šis buvo nepatenkintas. Naujasis gydytojas išsiėmė vamzdelį ir išklausė ligonį, palingavo galvą, prirašė vaistų ir pirma itin smulkiai paaiškino, kaip juos gerti, o paskui – kurios dietos laikytis. Jis patarė valgyti žalius kiaušinius arba tik pavirtus ir gerti selterį su ką tik pamelžtu tam tikros temperatūros pienu. Daktarui išvykus, ligonis kažką pasakė broliui, bet Levinas išgirdo tiktai paskutinius žodžius: „tavo Katia“, tačiau jis taip pažiūrėjo į ją, jog Levinas suprato, kad šis pagyrė Kiti. Nikolajus pasišaukė ir Katią, kaip pats ją vadino.

– Man jau daug geriau, – prabilo. – Jeigu būtumėte čia, tai aš jau seniai būčiau pasveikęs. Kaip gera!

Jis paėmė moters ranką ir kėlė ją prie lūpų, tačiau, lyg bijodamas, kad tas gali būti jai nemalonu, apsigalvojo, paleido ranką ir tiktai paglostė. Kiti abiem rankomis paėmė vyro ranką ir paspaudė.

– Dabar paguldykite mane ant kairiojo šono ir eikite gulti – paprašė ligonis.

Niekas neišgirdo, ką jis pasakė, tik viena Kiti suprato. Ji suprasdavo, nes be perstojo mintimis sekė tai, kas jam buvo svarbu.

– Ant kito šono, – tarė ši vyrui, – jis visuomet miega ant ano šono. Apgręžk jį, nemalonu šaukti tarnus. Aš negaliu. O jūs negalite? – paklausė ji Marją Nikolajevną.

– Aš bijau, – atsakė Marja Nikolajevna.

Kad ir kaip buvo baisu Levinui apkabinti rankomis šį siaubingą kūną, imti jį už tų vietų po antklode, apie kurias norėjo nežinoti, bet, pasiduodamas žmonai, nutaisęs ryžtingą veidą, moteriai labai pažįstamą, ir užkišęs rankas, norėjo versti, bet nors ir buvo stiprus, labai nustebo, kad tie išsekę sąnariai labai keistai sunkūs. Kol vertė brolį, jusdamas, kaip jo kaklą apkabino didžiulė sulysusi ranka, Kiti greitai ir tyliai apvertė priegalvį, papurtė jį, pataisė ligonio galvą ir retus plaukus, prilipusius prie smilkinio.

Ligonis sulaikė rankoje brolio ranką. Levinas jautė, kad šis nori kažką daryti su jo ranka ir traukia ją kažkur, nustėro ir nesipriešino. Taip, brolis pakėlė ją prie savo lūpų ir pabučiavo. Levinas ėmė krūpčioti ir raudoti ir, nepajėgęs nieko ištarti, išėjo iš kambario.

XIX

„Paslėpė nuo išmintingųjų ir apreiškė vaikams bei neišmoningiesiems.“ – Taip galvojo Levinas apie savo žmoną, kalbėdamas su ja tą vakarą.

Vyras mąstė apie evangelijos posakį ne dėl to, kad būtų laikęs save išminčiumi. Jis nelaikė savęs išminčiumi, bet negalėjo nežinoti, kad yra protingesnis už žmoną ir Agafją Michailovną, ir negalėjo nežinoti to, kad jeigu galvodavo apie mirtį, tai galvodavo apie ją iš visų sielos gelmių. Antra vertus, žinojo, kad daug didelio proto vyrų, kurių mintis apie mirtį jis buvo skaitęs, apie tai galvojo, tačiau nežinojo nė šimtosios dalies to, ką žinojo apie tai jo žmona ir Agafja Michailovna. Kad ir kokios skirtingos buvo tos moterys, Agafja Michailovna ir Katia, kaip ją vadino brolis Nikolajus ir kaip dabar Levinui buvo ypač malonu ją vadinti, jiedvi šiuo atžvilgiu buvo visiškai panašios. Abi tikriausiai žinojo, kas yra gyvenimas ir kas yra mirtis, ir nors nebūtų galėjusios atsakyti į tuos klausimus, kurie kildavo Levinui, ir nebūtų net supratusios jų, nė viena neabejojo, kad tas reiškinys svarbus, ir abi visiškai vienodai žiūrėjo į jį – lygiai taip, kaip milijonai kitų žmonių. Kad moterys tvirtai žinojo, kas yra mirtis, rodė tai, kad nė sekundės neabejodamos mokėjo elgtis su mirštančiaisiais ir jų nebijojo. Levinas ir kiti, nors ir daug galėjo pasakyti apie mirtį, nieko nežinojo, nes bijojo jos ir visiškai nesuprato, ką reikia daryti, kai kas miršta. Jeigu Levinas dabar būtų vienas su broliu Nikolajumi, baisėdamasis žiūrėtų į jį ir dar labiau baisėdamasis lauktų, nieko daugiau nemokėtų padaryti.

Negana to, vyras nežinojo, ką kalbėti, kaip žiūrėti, kaip vaikščioti. Kalbėti apie pašalinius dalykus jam atrodė įžeidžiama, nevalia; kalbėti apie mirtį, apie liūdnus dalykus – taip pat nevalia. Tylėti – taip pat nevalia. „Jeigu žiūrėsiu – jis pagalvos, kad aš atsidėjęs seku jį, bijau; jeigu nežiūrėsiu – pamanys, kad apie ką kita galvoju. Jeigu vaikščiosiu pirštų galais – bus nepatenkintas; visa koja – man pačiam drovu.“ Kiti turbūt negalvojo ir neturėjo laiko galvoti apie save; ji mąstė apie ligonį, nes žinojo kažką, ir viskas išeidavo gerai. Ji ir apie save papasakodavo, ir apie savo vestuves, ir šypsodavosi, ir gailėdavosi jo, ir guosdavo jį, ir pasakodavo apie sunkių ligonių pasveikimus, ir viskas išeidavo gerai; vadinasi, Kiti žinojo. Kad ji ir Agafja Michailovna veikė ne instinktyviai, gaivališkai, neprotingai, rodė tai, kad ir Agafja Michailovna, ir Kiti ne tik fiziškai slaugė ir kentėjimus lengvino mirštančiajam, bet reikalavo dar kažko tokio, svarbesnio negu fizinis slaugymas, ir kažko tokio, kas neturėjo nieko bendra su fizinėmis sąlygomis. Agafja Michailovna, kalbėdama apie mirusį senuką, buvo pasakiusi: „Ką gi, ačiū Dievui, priėmė komuniją, gavo Ligonių patepimo sakramentą, duok Dieve kiekvienam taip mirti.“ Katiai taip pat rūpėjo ne vien skalbiniai, pragulos, gėrimas; jau pačią pirmąją dieną ši spėjo įkalbėti ligonį, kad būtinai reikia priimti komuniją ir gauti Ligonių patepimo sakramentą.

Kai juodu sugrįžo nuo ligonio į savo du kambarius nakvoti, Levinas sėdėjo nuleidęs galvą, nežinodamas, ką daryti. Jis ne tik negalėjo vakarieniauti, tvarkytis nakvynei, galvoti, ką jie darys; nė kalbėti su žmona negalėjo: jam buvo gėda. O Kiti, priešingai, buvo energingesnė negu paprastai. Net gyvesnė negu paprastai. Liepė atnešti vakarienę, pati iškrovė daiktus, pati padėjo kloti lovas ir neužmiršo pabarstyti jų persiškais milteliais. Ji buvo susijaudinusi ir mokėjo greitai viskame susivokti, kaip moka vyrai prieš kautynes, kovą, pavojingais ir lemiamais gyvenimo momentais – tais momentais, kai kartą visam laikui vyriškis parodo, ko yra vertas, ir tai, kad visa jo praeitis buvo ne tuščias tarpas, o pasiruošimas šioms akimirkoms.

Viskas jai gerai sekėsi, ir dar nebuvo dvylikos, kai visi daiktai buvo švariai, tvarkingai sudėstyti, kažkaip ypatingai – taip, jog viešbučio kambarys liko panašus į namus, į jos kambarius: lovos paklotos, šepečiai, šukos, veidrodėliai išdėlioti, servetėlės patiestos.

Levinui atrodė, kad dabar nedera nei valgyti, nei miegoti, net kalbėti, ir jautė, kad kiekvienas jo judesys yra tiesiog nepadorus. O žmona dėliojo šepetėlius, bet darė visa tai taip, kad tai nieko neįžeidė.

Vis dėlto valgyti juodu nieko negalėjo, ilgai negalėjo užmigti, ir net ilgai nėjo gulti.

– Labai džiaugiuosi, kad įkalbėjau jį rytoj priimti Ligonių patepimo sakramentą, – kalbėjo Kiti, sėdėdama su apatinuku prieš sudedamąjį veidrodį ir tankiomis šukomis šukuodamasi minkštus kvepiančius plaukus. – Niekuomet nesu to mačiusi, bet žinau, mamytė man sakė, jog tada kalbamos maldos, kad ligonis pagytų.

– Nejaugi manai, kad jis gali pasveikti? – pasiteiravo Levinas, žiūrėdamas į siaurą sklastymą ant žmonos pakaušio; sklastymas tuojau išnykdavo, kai tik ši patraukdavo šukas per apvalią galvutę.

– Klausiau daktarą: tas pasakė, kad ligonis negali išgyventi ilgiau kaip tris dienas. Negi jie gali žinoti? Aš vis dėlto labai džiaugiuosi, kad jį įkalbėjau, – pasakė moteris, pro plaukus skersuodama į vyrą. – Visko gali būti, – pridūrė su ta ypatinga, kiek gudria išraiška, kuri visuomet pasirodydavo jos veide, kai kalbėdavo apie religiją.

Po to pokalbio apie religiją, kai juodu buvo jaunikis ir nuotaka, nei jis, nei Kiti niekuomet nebuvo apie tai nė užsiminę, bet ji atlikinėjo savo religines pareigas, lankė cerkvę, meldėsi, visuomet ramiai nusiteikusi ir įsitikinusi, kad taip reikia. Nors Levinas įrodinėjo priešingai, Kiti buvo visai tikra, kad ir vyras toks pat ir net geresnis krikščionis negu ji, ir kad visa, ką šis apie tai kalba, yra vienas iš tų juokingų, vyrams įprastų išsišokimų, kaip ir jo kalbos apie angliškus siuvinius: esą, geri žmonės skyles ado, o ši tyčia jas karpo, ir taip toliau.

– Taip, štai ši moteris, Marja Nikolajevna, nemokėjo viso to sutvarkyti, – tarė Levinas. – Ir... turiu prisipažinti, aš labai džiaugiuosi, kad tu atvažiavai. Tu tokia tyra, kad... – Jis paėmė Kiti ranką ir ne pabučiavo (bučiuoti ranką, kai taip arti miršta žmogus, jam atrodė nepadoru), o tik droviai paspaudė, žiūrėdamas į nušvitusias moters akis.

– Tau taip sunku būtų buvę vienam, – patikino Kiti ir, aukštai iškėlusi rankas, kurios dengė iš malonumo paraudusius skruostus, susuko ant pakaušio ir prisagstė kasas. – Ne, – kalbėjo toliau, – ji nemokėjo... Laimė, aš daug ko išmokau Sodene.

– Nejaugi ten buvo tokių pat ligonių?

– Dar sunkesnių.

– Man baisu, kad negaliu nematyti jo tokio, koks buvo jaunas... Tu nepatikėsi, koks Nikolajus buvo žavus jaunuolis, bet tada brolio nesupratau.

– Tikiu. Jaučiu, kokie būtume buvę geri draugai su juo, – ištarė moteris ir, nusigandusi savo žodžių, pažvelgė į vyrą, ir ašaros ištryško iš akių.

– Taip, būtumėte buvę, – pasakė šis liūdnai. – Tai kaip tik vienas iš tų žmonių, apie kuriuos sakoma, kad jie ne šiam pasauliui.

– Mūsų laukia dar ne viena diena, reikia gulti, – kalbėjo Kiti, žvilgtelėjusi į mažytį laikrodėlį.

XX

MIRTIS

Kitą dieną ligonis priėmė komuniją ir gavo Ligonių patepimo sakramentą. Per apeigas Nikolajus Levinas karštai meldėsi. Didelėse jo akyse, nukreiptose į paveikslą, pastatytą ant kortų stalo, užtiesto spalvota servetėle, matėsi toks karštas maldavimas ir viltis, jog Levinui buvo baisu žiūrėti į tai. Jis žinojo, kad dėl šio karšto maldavimo ir vilties broliui tik dar sunkiau bus skirtis su gyvenimu, kurį labai mylėjo. Levinas pažino brolį ir žinojo jo mąstyseną; žinojo, kad Nikolajus netikėjo ne dėl to, kad lengviau būtų buvę gyventi be tikėjimo, bet dėl to, kad šių laikų mokslinis pasaulio reiškinių aiškinimas pamažu išstūmė tikėjimą, ir todėl žinojo, kad dabartinis jo atsivertimas nėra nuoseklus tos pat minties raidos padarinys, bet yra tik laikinas, egoistinis, susijęs su beprotiška viltimi išgyti. Levinas taip pat žinojo, kad tą viltį dar sustiprino Kiti, pasakodama apie girdėtus nepaprastus pasveikimus. Visa tai žinojo Levinas, ir jam neapsakomai skaudu buvo žiūrėti į šį maldaujamą, vilties kupiną žvilgsnį ir į šitą sulysusią ranką, sunkiai bekylančią ir darančią kryžiaus ženklą ant standžiai aptemptos kaktos, ant šių atsikišusių pečių ir švokščiančios tuščios krūtinės, kur jau negalėjo laikytis toji gyvybė, kurios ligonis prašė. Kol buvo teikiami sakramentai, Levinas meldėsi ir darė tai, ką netikėdamas jau tūkstantį kartų buvo daręs. Kalbėjo, kreipdamasis į Dievą: „Jeigu tu esi, padaryk, kad išgytų šis žmogus (juk taip daug kartų yra atsitikę), ir išgelbėsi jį bei mane.“

Po patepimo ligoniui staiga pasidarė daug geriau. Šis nesukosėjo nė karto ištisą valandą, šypsojosi, bučiavo Kiti ranką, su ašaromis dėkodamas, ir sakė, kad jam gera, niekur neskauda ir kad turi apetitą bai jaučiasi stiprus. Nikolajus net pats pasikėlė, kai jam atnešė sriubą, ir paprašė dar kotleto. Nors ir nebuvo jokios vilties, nors ir buvo visiškai aišku, pažvelgus į jį, kad ligonis negali pasveikti, Levinas ir Kiti šią valandą buvo maloniai susijaudinę ir lyg susidrovėję, nes bijojo, kad tik neapsiriktų.

– Geriau? – Taip, gerokai. – Nuostabu. – Nieko nuostabaus čia nėra. – Vis dėlto geriau, – kalbėjo juodu pašnibždomis, šypsodamiesi vienas kitam.

Ši iliuzija truko neilgai. Ligonis užmigo ramiai, bet po pusvalandžio jį prižadino kosulys. Staiga dingo visos viltys tiek aplinkiniams, tiek jam pačiam. Kentėjimų tikrovė atėmė buvusias viltis Levinui ir Kiti, ir pačiam ligoniui, nepalikdama jokios abejonės, net atsiminimų, kad turėta vilčių.

Net neužsimindamas, kuo tikėjo prieš pusvalandį, lyg būtų buvę drovu tai atsiminti, Nikolajus pareikalavo, kad jam duotų alsuoti jodo garais iš buteliuko, apdengto popierėliu su išbadytomis skylutėmis. Levinas padavė indą, ir tą patį žvilgsnį, kuriame buvo tiek aistringos vilties tuo metu, kai šis priėmė Ligonių patepimo sakramentą, paliegėlis įbedė dabar į brolį, reikalaudamas patvirtinti daktaro žodžius, kad alsavimas jodu daro stebuklus.

– Nėra Katios? – sušvokštė dairydamasis, kai Levinas nenorom patvirtino daktaro žodžius. – Nėra, tai galima pasakyti... Dėl jos padariau tą komediją. Ji tokia miela, bet mudviem negalima savęs apgaudinėti. Štai šituo aš tikiu, – tarė ir, kaulėta ranka spausdamas buteliuką, ėmė kvėpuoti, prikišęs prie jo veidą.

Aštuntą valandą vakaro Levinas su žmona gėrė savo kambaryje arbatą, kai Marja Nikolajevna uždususi atbėgo pas juos. Ši buvo išblyškusi, jos lūpos virpėjo.

– Miršta! – sušnibždėjo. – Bijau, kad tuojau nemirtų.

Abudu nubėgo pas jį. Nikolajus sėdėjo, pasikėlęs lovoje, pasirėmęs alkūne, sulenkęs ilgą nugarą ir žemai nuleidęs galvą.

– Ką jauti? – pašnibždomis paklausė Levinas, kiek patylėjęs.

– Jaučiu, kad jau iškeliauju, – sunkiai, tačiau nepaprastai aiškiai, iš lėto sunkdamas iš savęs žodžius, ištarė Nikolajus. Jis nepakėlė galvos, tik žiūrėjo aukštyn, bet vyro žvilgsnis negalėjo pasiekti brolio veido. – Katia, išeik! – dar ištarė.

Levinas pašoko ir pašnibždomis liepė jai išeiti.

– Iškeliauju, – pasakė ligonis.

– Kodėl taip manai? – pasidomėjo Levinas, nes reikėjo ką nors pasakyti.

– Todėl, kad iškeliauju, – tarytum pamėgęs šitą posakį, pakartojo Nikolajus. – Baigta.

Marja Nikolajevna priėjo prie jo.

– Jūs atsigultumėte, būtų lengviau, – tarė.

– Netrukus gulėsiu ramiai, – patikino vyras, – negyvas, – pridūrė pašaipiai, piktai. – Na, paguldykite, jeigu norite.

Levinas paguldė brolį aukštielninką, atsisėdo šalia ir nekvėpuodamas žiūrėjo jam į veidą. Mirštantysis gulėjo užsimerkęs, bet jo kaktoje retkarčiais sukrutėdavo raumenys kaip žmogui, kuris giliai ir įtemptai galvoja. Levinas nejučiomis mąstė kartu su juo apie tai, kas dabar vyksta jam, bet, kad ir kaip stengėsi galvoti kartu, iš to ramaus griežto veido ir raumens trūkčiojimo viršum antakio matė, kad mirštančiajam vis labiau ir labiau darosi aišku tai, kas Levinui vis taip pat lieka nesuprantama.

– Taip, taip, taigi, – su pauzėmis, palengva ištarė mirštantysis. – Palaukite. – Vėl patylėjo. – Taip! – staiga lyg nurimęs nutęsė, tarytum viskas jam būtų išsisprendę. – O Viešpatie! – ištarė ir sunkiai atsiduso.

Marja Nikolajevna jam pačiupinėjo kojas.

– Stingsta, – sušnibždėjo.

Ilgai, labai ilgai, kaip pasirodė Levinui, ligonis gulėjo nejudėdamas. Tebebuvo gyvas ir retkarčiais atsidusdavo. Levinas jau pavargo nuo įtempto galvojimo. Jautė, kad nors ir labai stengiasi, vis tiek negali suprasti, ką reiškia „taip“. Jautė, kad seniai jau yra nutolęs nuo mirštančiojo. Vyras jau negalėjo galvoti apie pačią mirties esmę, bet nejučiom jam ateidavo į galvą, ką dabar, tučtuojau, teks pačiam daryti: užmerkti akis, aprengti, užsakyti karstą. Keista, jautėsi visiškai abejingas ir nepatyrė nei sielvarto, nei gėlos, kad netenka brolio, net visai nebuvo gaila Nikolajaus. Dabar jau brolis galėjo sužadinti nebent tik pavydą, kad mirštantysis žino tai, ko šis negali žinoti.

Levinas dar ilgai taip sėdėjo prie ligonio, vis laukdamas galo. Galas dar neatėjo. Durys atsivėrė, pasirodė Kiti. Levinas atsistojo, norėdamas sulaikyti ją. Stodamasis pajuto, kad numirėlis sukrutėjo.

– Neik, – tarė Nikolajus ir ištiesė ranką. Levinas padavė jam savąją ir piktai ėmė mosuoti žmonai, kad toji išeitų.

Su numirėlio ranka savo rankoje jis sėdėjo pusvalandį, valandą, dar valandą. Levinas dabar jau visiškai negalvojo apie mirtį. Mąstė, ką veikia Kiti, kas gyvena gretimame kambaryje, ar daktaras turi savo namus. Vyras norėjo valgyti, jį ėmė miegas. Netrukus atsargiai ištraukė ranką ir pačiupinėjo kojas. Jos buvo šaltos, bet ligonis kvėpavo. Levinas pirštų galais norėjo išeiti, bet ligonis sukrutėjo ir tarė:

– Neik.

Prašvito, brolio būklė nė kiek nepasikeitė. Levinas, palengva ištraukęs ranką, nežiūrėdamas į mirštantįjį, nuėjo į savo kambarį ir užmigo. Pabudęs laukė, kad tuojau išgirs, jog brolis mirė, tačiau sužinojo, kad ligonio būklė tokia pat kaip buvusi. Jis galėjo atsisėsti, ėmė kosėti, valgyti, kalbėti ir liovėsi kalbėjęs apie mirtį, ėmė tikėtis, kad pasveiks, ir pasidarė dar kiršesnis ir niūresnis negu anksčiau. Niekas, nei brolis, nei Kiti, negalėjo nuraminti jo. Ligonis ant visų pyko ir visiems kalbėjo nemalonius dalykus, visiems prikaišiojo dėl savo kentėjimų ir reikalavo, kad jam atvežtų garsųjį daktarą iš Maskvos. Klausiamas, kaip jaučiasi, atsakydavo tą pat, apmaudžiai ir priekaištingai:

– Kenčiu baisiai, nepakeliamai!

Ligonis kentėjo vis labiau ir labiau, ypač nuo pragulų, kurių negalima buvo užgydyti, ir vis labiau širdo ant aplinkinių, prikaišiodamas jiems viską, ypač tai, kad jam neatveža maskviškio daktaro. Kiti visaip stengėsi padėti, nuraminti, bet viskas buvo veltui, ir Levinas matė, kad ji pati ir fiziškai, ir morališkai nusikankinusi, nors ir neprisipažįsta. Dingo tasai mirties jausmas, kurį buvo visiems sukėlęs Nikolajus, atsisveikindamas su gyvenimu tą naktį, kai buvo pasišaukęs brolį. Visi žinojo, kad jis būtinai ir greitai mirs, kad jau yra pusiau miręs. Visi to vieno troško, kad šis kuo greičiau mirtų, ir visi tai slėpdami davė jam iš buteliuko vaistų, ieškojo jų, daktarų, apgaudinėjo ligonį ir save, ir vienas kitą. Visa tai buvo melas, šlykštus, įžeidžiamas ir šventvagiškas. Šį melą, tiek dėl savo būdo ypatybių, tiek dėl to, kad labiau už visus mylėjo mirštantįjį, Levinas jautė itin skaudžiai.

Levinas, kuriam seniai rūpėjo sutaikyti brolius nors prieš mirtį, parašė broliui Sergejui Ivanovičiui ir, gavęs iš jo atsakymą, perskaitė tą laišką ligoniui. Sergejus Ivanovičius rašė negalįs pats atvažiuoti, bet jautriais žodžiais prašė brolį atleisti.

Ligonis nieko nepasakė.

– Ką jam parašyti? – paklausė Levinas. – Tikiuosi, nepyksti ant jo?

– Ne, nė trupučio! – apmaudžiai atsakė Nikolajus. – Parašyk jam, kad atsiųstų man daktarą.

Praslinko dar trys baisios dienos, ligonio būklė nepasikeitė. Visi, kas tik jį matė, troško dabar, kad šis mirtų: ir viešbučio liokajai, ir jo šeimininkas, ir visi gyventojai, ir daktaras, ir Marja Nikolajevna, ir Levinas, ir Kiti. Tiktai pats ligonis nereiškė to noro, priešingai, pyko už tai, kad neatveža gydytojo, ir tebegėrė vaistus bei kalbėjo apie gyvenimą. Tik retomis valandėlėmis, kai opijus priversdavo jį akimirką užmiršti nesibaigiančius kentėjimus, snausdamas kartais pasakydavo tai, kas labiau negu visiems kitiems slėgė jo širdį: „Ak, kad nors jau galas!“ Arba: „Kada visa tai baigsis!“

Kančios, tolydžio didėdamos, darė savo darbą, artindamos mirties valandą. Nebuvo padėties, kurioje ligonis nebūtų kentėjęs, nebuvo valandėlės, kurią būtų užsimiršęs, nebuvo vietos, jo kūno dalies, kurių nebūtų skaudėję, kurios nebūtų jo kankinusios. Net mintys, atsiminimai, įspūdžiai, kuriuos sukeldavo tas kūnas, dabar atrodė tokie pat šlykštūs kaip ir jis. Matyti kitus žmones, girdėti juos kalbant, ką nors atsiminti – viskas jam buvo gyva kančia. Aplinkiniai tą jautė ir nesąmoningai, būdami šalia, nedrįsdavo nei laisvai judėti, nei kalbėti, nei reikšti norų. Visas jo gyvenimas susiliejo į vieną kančią ir į troškimą, kad ši pagaliau baigtųsi.

Jo sieloje, matyt, vyko tas perversmas, kuris turėjo priversti jį žiūrėti į mirtį kaip į jo troškimų patenkinimą, kaip į laimę. Anksčiau kiekvieną atskirą norą, sukeltą kentėjimų arba trūkumų, pavyzdžiui, alkį, nuovargį, troškulį, patenkindavo kūno funkcija, teikianti smagumo, tačiau dabar tie trūkumai ir kentėjimai nebuvo patenkinami, o kiekvienas mėginimas juos patenkinti sukeldavo naują kančią. Todėl visi troškimai susiliejo į vieną troškimą – nusikratyti visų kentėjimų ir jų kaltininko – kūno. Tam norui išreikšti Nikolajus neturėjo žodžių, todėl nekalbėjo apie tai, o iš papratimo reikalavo patenkinti tuos troškimus, kurių jau negalima buvo įvykdyti. „Paguldykite mane ant kito šono“, – sakydavo ir tučtuojau reikalaudavo, kad jį paguldytų kaip anksčiau. „Duokite sultinio. Neškitės sultinį. Papasakokite ką nors, ko tylite.“ Ir kai tik imdavo kas nors kalbėti, šis užsimerkdavo, ir jo veidas reikšdavo nuovargį, abejingumą ir pasišlykštėjimą.

Dešimtą dieną, kai jie atvyko į miestą, Kiti susirgo. Jai skaudėjo galvą, vertė vemti, ir visą rytą negalėjo atsikelti iš lovos.

Daktaras paaiškino, kad ligos priežastis – nuovargis, susijaudinimas, ir kad jai itin būtina sielos ramybė.

Po pietų Kiti atsikėlė ir nuėjo, kaip visuomet, su rankdarbiu pas ligonį. Jai įėjus, jis rūsčiai pažvelgė į moterį, niekinamai šyptelėjo, kai ši pasisakė sirgusi. Tą dieną jis be paliovos šnypštėsi ir gailiai dejavo.

– Kaip jaučiatės? – paklausė ji.

– Blogiau, – sunkiai ištarė šis. – Skauda!

– Kur skauda?

– Visur.

– Šiandien mirs, pamatysite, – patikino Marja Nikolajevna, nors ir pašnibždomis, bet taip, kad ligonis, būdamas labai jautrus, kaip pastebėjo Levinas, turėjo girdėti. Levinas tik ištarė „šš...“, liepdamas jai nutilti, ir pažvelgė į ligonį. Nikolajus išgirdo, bet šie žodžiai jam nepadarė jokio įspūdžio. Jo žvilgsnis tebebuvo toks pat įtemptas ir priekaištingas.

– Kodėl taip manote? – paklausė Levinas ją, kai moteris išėjo paskui į koridorių.

– Ėmė taisytis, – paaiškino Marja Nikolajevna.

– Kaip taisytis?

– Va kaip, – tarė ji, pešiodama vilnonės suknelės klostes. Iš tikrųjų Levinas pastebėjo, kad visą tą dieną ligonis graibė apie save rankomis, tarytum norėdamas kažką nusibraukti.

Marja Nikolajevna neapsiriko. Ligonis prieš naktį jau nepajėgė pakelti rankų ir tik įdėmiai žiūrėjo priešais save vis tuo pačiu sutelktu žvilgsniu. Net tada, kai brolis arba Kiti pasilenkdavo prie šio, kad galėtų juos matyti, Nikolajus lygiai taip pat žiūrėdavo. Kiti iškvietė dvasininką skaityti maldų prie mirštančiojo.

Kol šventikas skaitė maldas, mirštantysis nerodė jokių gyvybės ženklų, akys buvo užmerktos. Levinas, Kiti ir Marja Nikolajevna stovėjo prie lovos. Dvasininkas dar nebuvo baigęs skaityti maldos, kai mirštantysis išsitempė, atsiduso ir atmerkė akis. Baigęs maldą, jis pridėjo prie šaltos kaktos kryžių, paskui iš lėto jį suvyniojo į epitrachilį ir, tylomis dar pastovėjęs kokias dvi minutes, palietė atšalusią ir bekrauję didžiulę ranką.

– Pasimirė, – tarė šventikas ir norėjo pasitraukti, bet staiga krustelėjo sulipę numirėlio ūsai, ir tyloje iš krūtinės gilumos pasigirdo aiškūs ir griežti garsai:

– Ne visai... Greitai.

Po valandėlės veidas pašviesėjo, po ūsais pasirodė šypsena, ir susirinkusios moterys ėmė uoliai tvarkyti numirėlį.

Žiūrint į mirusį brolį, Levino sieloje vėl atgijo tas pasibaisėjimas mirtimi, tokia mįslinga ir drauge tokia artima ir neišvengiama, – pasibaisėjimas, kuris buvo suėmęs jį aną rudens vakarą, kai pas jį viešėjo brolis. Šis jausmas dabar buvo dar stipresnis negu pirma, dar mažiau negu pirma jis jautėsi galįs suprasti mirties prasmę ir dar baisiau jam pasidarė, pagalvojus, kad ji neišvengiama, bet dabar, kai čia pat buvo jo žmona, šis jausmas nekėlė jam nevilties: jis ir mirties akivaizdoje jautė, kad reikia gyventi ir mylėti. Levinas jautė, kad meilė gelbėjo jį nuo nevilties ir kad ši meilė, kilus nevilties pavojui, darosi dar stipresnė ir skaistesnė.

Vos tik jo akyse įvyko viena paslaptis, mirties paslaptis, kuri taip ir liko neatspėta, atsirado kita, tokia pat neatspėjama paslaptis, šaukianti mylėti ir gyventi.

Daktaras patvirtino savo spėjimus dėl Kiti. Ji negalavo dėl to, kad buvo nėščia.

XXI

Nuo tos valandėlės, kai Aleksejus Aleksandrovičius iš pokalbių su Betsi ir Stepanu Arkadjičiumi suprato, kad iš jo reikalaujama tiktai duoti žmonai ramybę, nes šis ją vargina, ir kad pati žmona to norinti, jis pasijuto, jog visiškai neteko galvos, pats nieko negali spręsti ir nežino, ko nori dabar. Jis leidosi vadovaujamas tų, kurie su tokiu malonumu rūpinosi jo reikalais, ir su visu kuo sutiko. Tik tada, kai Ana jau išvažiavo iš jo namų ir anglė atsiuntė tarnaitę paklausti, ar jai pietauti su juo, ar atskirai, Aleksejus Aleksandrovičius pirmą kartą aiškiai suprato, kokia jo padėtis, ir pasibaisėjo.

Visų sunkiausia šioje padėtyje buvo tai, kad jis jokiu būdu negalėjo sujungti ir suderinti savo praeities su tuo, kas yra dabar. Ne ta praeitis, kai laimingai gyveno su žmona, jaudino jį. Tą tarpą, kuris skyrė jo praeitį nuo to momento, kai sužinojo, kad jo žmona jam neištikima, Aleksejus Aleksandrovičius jau buvo skausmingai išgyvenęs; toji būklė buvo jam sunki, bet suprantama. Jeigu žmona tuomet, pareiškusi apie savo neištikimybę, būtų jį palikusi, jam būtų buvę skaudu, jis būtų buvęs nelaimingas, tačiau nebūtų atsidūręs šitoje pačiam sau beviltiškoje, nesuprantamoje padėtyje, į kurią pateko. Jis niekaip negalėjo dabar suderinti to, kas buvo taip neseniai, su tuo, kas vyko dabar: susigraudinęs viską atleido, parodė tiek meilės sergančiai žmonai ir svetimam kūdikiui, o už visa tai dabar paliktas vienas, niekam nereikalingas, netekęs gero vardo, išjuoktas ir visų niekinamas.

Pirmąsias dvi dienas, kai išvažiavo žmona, Aleksejus Aleksandrovičius priiminėjo interesantus, reikalų valdytoją, važinėjo į komitetą ir eidavo pietauti į valgomąjį, kaip paprastai. Pats nesuprasdamas, kam visa tai daro, tas dvi dienas buvo įtempęs visas jėgas tik tam, kad atrodytų ramus ir net abejingas. Kai jį kas paklausdavo, ką daryti su Anos Arkadjevnos daiktais ir kambariais, atsakinėdamas turėdavo iš visų jėgų stengtis, kad atrodytų, jog šis įvykis nėra nenumatytas ar kažkoks nepaprastas, ir vyras pasiekė savo tikslą: niekas negalėjo pastebėti, kad jis būtų nusiminęs. Antrą dieną, žmonai išvažiavus, kai Kornejus padavė jam madų ateljė sąskaitą, kurią užmiršo sumokėti Ana, ir pranešė, kad ateljė tarnautojas pats atėjęs, Aleksejus Aleksandrovičius liepė pašaukti jį.

– Atleiskite, jūsų prakilnybe, kad išdrįsau jus trukdyti. Jeigu liepsite kreiptis į jos prakilnybę, tai gal teiksitės pasakyti adresą.

Aleksejus Aleksandrovičius susimąstė, kaip pasirodė tarnautojui, paskui staiga nusigręžė ir atsisėdo prie stalo. Nuleidęs galvą, ilgai taip sėdėjo, keletą kartų mėgino kalbėti, bet vis sustodavo.

Supratęs, ką ponas jaučia, Kornejus paprašė tarnautoją ateiti kitą kartą. Likęs vienas, Aleksejus Aleksandrovičius suvokė, kad nepajėgia atlikti tvirto ir ramaus žmogaus vaidmens. Jis liepė iškinkyti laukiančią karietą, įsakė nieko nepriimti ir nėjo pietų.

Pajuto, kad nepajėgs atsilaikyti prieš tą visuotinį atšiaurumą ir panieką, kuriuos aiškiai matė ir to parduotuvės tarnautojo, ir Kornejaus, ir visų aliai vieno veiduose, su kuo tik buvo susitikęs per šias dvi dienas. Aleksejus Aleksandrovičius jautė, kad negali nukreipti nuo savęs žmonių neapykantos, nes šią neapykantą žadina ne tai, kad jis būtų blogas (šiuo atveju jis galėtų stengtis būti geresnis), bet tai, kad gėdingai ir šlykščiai nelaimingas. Vyras žinojo, jog dėl to, kaip tik dėl to, kad jo širdis sudraskyta, žmonės jam bus negailestingi. Aleksejus Aleksandrovičius jautė, kad žmonės sunaikins jį, kaip kad šunys pribaigia sudraskytą, inkščiantį iš skausmo kitą šunį. Žinojo, kad išsigelbėti nuo žmonių jis gali tik paslėpdamas nuo jų savo žaizdas, ir nesąmoningai mėgino daryti tai dvi dienas, bet dabar pasijuto jau nebepajėgiąs toliau kovoti šios nelygios kovos.

Jo neviltį dar didino jausmas, kad vienų vienas turi pakelti savo sielvartą. Ne tik Peterburge neturėjo nė vieno žmogaus, kuriam būtų galėjęs pasisakyti visa, ką jaučia, kuris pasigailėtų jo ne kaip aukšto valdininko, ne kaip visuomenės nario, bet kaip kenčiančio žmogaus; ir iš viso niekur neturėjo tokio žmogaus.

Aleksejus Aleksandrovičius augo našlaitis. Jų buvo du broliai. Tėvo juodu neatsiminė, motina mirė, kai Aleksejui Aleksandrovičiui buvo dešimt metų. Ištekliai buvo nedideli. Dėdė Kareninas, aukštas valdininkas, kitados velionio imperatoriaus numylėtinis, užaugino vaikus.

Baigęs su medaliais gimnazijos ir universiteto mokslus, Aleksejus Aleksandrovičius, dėdės padedamas, tuojau gavo neblogą tarnybą ir nuo to meto atsidėjo tik tarnybinei karjerai. Nei gimnazijoje, nei universitete, nei paskui tarnyboje Aleksejus Aleksandrovičius artimų draugų neturėjo. Brolis buvo artimiausias jo širdžiai žmogus, bet jis tarnavo Užsienio reikalų ministerijoje, gyveno visuomet užsienyje, kur netrukus po Aleksejaus Aleksandrovičiaus vedybų ir mirė.

Kai šis buvo gubernatoriumi, Anos teta, turtinga gubernijos ponia, suvedė jį, nors jau nejauną vyrą, bet jauną gubernatorių, su savo dukterėčia ir jį pastatė į tokią padėtį, kad šis turėjo arba pasipiršti, arba išvažiuoti iš miesto. Aleksejus Aleksandrovičius ilgai svyravo. Tiek pat buvo tuomet argumentų už tą žingsnį, kiek ir prieš, ir nebuvo tos lemiamos priežasties, kuri būtų privertusi jį pakeisti savo principą: abejotinais atvejais susilaikyti; bet Anos teta per vieną pažįstamą davė jam suprasti, kad jis jau sukompromitavęs merginą ir jo garbės pareiga esanti pasipiršti. Vyras pasipiršo ir pamilo savo sužadėtinę bet žmoną taip, kaip tik galėjo pamilti.

Tas prisirišimas prie Anos visiškai pašalino iš jo sielos bet kurį reikalą nuoširdžiai suartėti su žmonėmis. Ir dabar iš visų savo pažįstamų neturėjo nė vieno artimo žmogaus. Buvo daug pažinčių, bet nebuvo nė vieno draugo. Aleksejus Aleksandrovičius daug turėjo tokių žmonių, kuriuos galėjo pasikviesti pietų, paprašyti, kad padėtų kokiu jam svarbiu reikalu, padarytų protekciją kokiam prašytojui; daug tokių, su kuriais galėjo atvirai svarstyti kitų asmenų ir vyriausybės veiksmus; tačiau santykiai su tais asmenimis lietė tik vieną, papročių ir įpročių aiškiai aprėžtą sritį, iš kurios ribų negalėjo išeiti. Buvo vienas universiteto laikų draugas, su kuriuo jis vėliau suartėjo ir su kuriuo būtų galėjęs pasikalbėti apie savo nelaimę, bet šis draugas buvo tolimos mokslo apygardos globėjas. Iš žmonių, gyvenančių Peterburge, artimiausi buvo kanceliarijos viršininkas ir daktaras.

Michailas Vasiljevičius Sliudinas, reikalų valdytojas, buvo paprastas, protingas, geras ir dorovingas žmogus, ir Aleksejus Aleksandrovičius numanė, kad Sliudinas jaučia jam simpatiją, tačiau penkerių metų bendras jų darbas tarnyboje neleido jiems nuoširdžiai kalbėtis.

Aleksejus Aleksandrovičius, baigęs pasirašinėti raštus, ilgai tylėjo, žvilgčiodamas į Michailą Vasiljevičių, ir keletą kartų mėgino, bet negalėjo pradėti kalbos. Jis jau buvo paruošęs sakinį: „Girdėjote apie mano nelaimę?“ Bet galų gale tik pasakė, kaip paprastai: „Taigi paruoškite man tą dalyką“, – ir leido jam išeiti.

Antras žmogus, taip pat bičiuliškai nusiteikęs, buvo daktaras, bet tarp jų jau seniai buvo tylomis susitarta ir nuspręsta, kad abu yra apsikrovę darbais ir turi skubėti.

Apie savo bičiules moteris ir apie visų artimiausią iš jų, grafienę Lidiją Ivanovną, Aleksejus Aleksandrovičius negalvojo. Visos moterys, jau vien kad moterys, buvo baisios ir šlykščios jam.

XXII

Aleksejus Aleksandrovičius buvo užmiršęs grafienę Lidiją Ivanovną, bet šioji jo neužmiršo. Tą visų sunkiausią nevilties valandą, kai jis jautėsi toks vienišas, grafienė atvyko pas jį ir, nepranešdama apie save, įėjo į kabinetą. Moteris rado jį vis taip pat sėdintį, abiem rankomis pasirėmusį galvą.

– J’ai force la consigne6, – tarė greitu žingsniu įeidama ir sunkiai kvėpuodama tiek iš susijaudinimo, tiek nuo greito ėjimo. – Aš viską girdėjau! Aleksejau Aleksandrovičiau! Drauge mano! – kalbėjo toliau, abiem rankomis tvirtai spausdama jam ranką ir gražiomis susimąsčiusiomis akimis žiūrėdama į akis.

Aleksejus Aleksandrovičius susiraukęs kilstelėjo ir, ištraukęs ranką, pastūmėjo jai kėdę.

– Gal malonėsite, grafiene? Aš nepriimu, nes sergu, – kalbėjo jis, ir jo lūpos suvirpėjo.

– Drauge mano! – pakartojo grafienė Lidija Ivanovna, nenuleisdama nuo jo akių, ir staiga jos vidiniai antakių kraštai pakilo, sudarydami kaktoje trikampį, o negražus geltonas jos veidas pasidarė dar negražesnis, bet Aleksejus Aleksandrovičius pajuto, kad ši gailisi jo ir beveik verkia. Vyrą apėmė graudulys: jis paėmė putnią moters ranką ir ėmė bučiuoti.

– Drauge mano! – tarė ši trūkinėjančiu iš susijaudinimo balsu. – Jums negalima pasiduoti sielvartui. Jūsų širdgėla didelė, bet turite rasti paguodą.

– Aš sutriuškintas, sunaikintas, aš jau nebe žmogus! – kalbėjo Aleksejus Aleksandrovičius, paleidęs jos ranką, bet tebežiūrėdamas į ašarom pasruvusias jos akis. – Mano padėtis tokia baisi dėl to, kad nerandu niekur, pačiame savyje nerandu atramos taško.

– Jūs rasite atramą, ieškokite jos ne manyje, nors prašau jus tikėti mano draugiškumu, – patikino moteris atsidususi. – Mūsų atrama yra meilė, toji meilė, kurią mums paliko Aukščiausiasis. Jo našta lengva, – tarė, žiūrėdama tuo pačiu egzaltuotu žvilgsniu, kuris buvo toks pažįstamas Aleksejui Aleksandrovičiui. – Jis palaikys jus ir padės jums.

Nors šiuose žodžiuose buvo girdėti susigraudinimas dėl savo kilnių jausmų, nors juose reiškėsi toji nauja, egzaltuota, neseniai Peterburge paplitusi mistiška nuotaika, kuri Aleksejui Aleksandrovičiui atrodė nereikšminga, vis dėlto jam buvo malonu dabar jų klausytis.

– Aš silpnas. Sunaikintas. Aš nieko nenumačiau ir dabar nieko nesuprantu.

– Drauge mano, – kartojo Lidija Ivanovna.

– Ne dėl to, kad netekau to, ko nebėra, ne, – tęsė toliau Aleksejus Aleksandrovičius. – Man negaila. Negaliu nesigėdyti prieš žmones, kad esu tokioje padėtyje. Tai blogai, bet negaliu kitaip, negaliu.

– Tas kilnus atleidimo žingsnis, kuriuo žaviuosi ir visi žavisi, yra žengtas ne jūsų, bet to, kuris gyvena jūsų širdyje, – kalbėjo grafienė Lidija Ivanovna, entuziastingai pakeldama akis, – todėl neturite gėdytis taip pasielgęs.

Aleksejus Aleksandrovičius paniuro ir, užlaužęs rankas, ėmė braškinti pirštus.

– Reikia žinoti visas smulkmenas, – pradėjo šis laibu balsu. – Žmogaus jėgos turi savo ribas, grafiene, ir aš priėjau savųjų ribą. Šiandien visą dieną turėjau duoti nurodymus, tvarkyti namų reikalus, atsižvelgdamas (jis pabrėžė žodį „atsižvelgdamas“) į naujas mano vienišo gyvenimo sąlygas. Tarnai, guvernantė, sąskaitos... Ši smulki ugnis sudegino mane, aš nepajėgiau atsilaikyti. Per pietus... vakar vos nenuėjau nuo stalo. Neturėjau kur dėti akių, kai mano sūnus žiūrėjo į mane. Jis neklausinėjo manęs, ką visa tai reiškia, bet norėjo paklausti, ir negalėjau pažiūrėti jam į akis. Sūnus bijojo žiūrėti į mane, bet negana to...

Aleksejus Aleksandrovičius norėjo užsiminti apie sąskaitą, kurią jam buvo atnešę, bet jo balsas ėmė virpėti, ir vyras nutilo. Tos sąskaitos mėlyname popieriuje už skrybėlaitę, kaspinus jis negalėjo prisiminti nejusdamas sau pačiam gailesio.

– Aš suprantu, drauge mano, – patikino grafienė Lidija Ivanovna. – Viską suprantu. Pagalbą ir paguodą ne aš jums suteiksiu, nors tik dėl to ir atvažiavau, kad noriu padėti, jei tik galėsiu. Kad galėčiau nuimti nuo jūsų pečių visus tuos smulkius, žeminančius rūpesčius... Suprantu, kad čia būtinas moters žodis, moters nurodymai. Jūs pavedate man?

Aleksejus Aleksandrovičius dėkodamas tyliai paspaudė jai ranką.

– Mes drauge rūpinsimės Serioža. Aš nesu labai prityrusi praktiškų reikalų tvarkytoja. Vis dėlto imsiuosi darbo, būsiu jūsų ekonomė. Nedėkokite man. Darau tai ne pati...

– Aš negaliu nedėkoti.

– Drauge mano, nepasiduokite tam jausmui, apie kurį kalbėjote, – nereikia gėdytis to, kas iškelia krikščionį į pačias aukštybes: kas save žemina, bus išaukštintas. Dėkoti man negalite. Reikia dėkoti Aukščiausiajam ir prašyti Jį pagalbos. Jame viename rasime ramybę, paguodą, išganymą ir meilę, – tarė ir, pakėlusi akis į dangų, pradėjo melstis, kaip iš moters tylėjimo suprato Aleksejus Aleksandrovičius.

Aleksejus Aleksandrovičius klausėsi jos dabar, ir tie posakiai, kurie anksčiau nors gal ir nebuvo jam nemalonūs, bet atrodė nereikšmingi, dabar pasirodė natūralūs ir ramino. Aleksejus Aleksandrovičius nemėgo tos naujos, egzaltuotos nuotaikos. Jis buvo žmogus tikintis, bet domėjosi religija daugiau politine prasme, o naujasis mokymas, kuris leido kai ką visai naujai aiškinti, iš principo buvo nemalonus jam kaip tik dėl to, kad atvėrė duris ginčams ir analizei. Anksčiau jis šaltai ir net nepalankiai žiūrėjo į tą naują mokslą ir su grafiene Lidija Ivanovna, karšta jo šalininke, niekuomet nesiginčydavo ir, klausydamas jos kalbų, atkakliai tylėdavo. Dabar jis pirmą kartą su malonumu klausėsi moters žodžių ir širdyje neprieštaravo jiems.

– Aš labai jums dėkingas ir už jūsų darbus, ir už žodžius, – aiškino Aleksejus Aleksandrovičius šiai pasimeldus.

Grafienė Lidija Ivanovna dar kartą paspaudė abi bičiulio rankas.

– Dabar imsiuosi darbo, – šypsodamasi tarė, kiek patylėjusi ir šluostydamasi nuo veido paskutines ašaras. – Einu pas Seriožą. Tik būtinai prireikus kreipsiuosi į jus. – Tuomet atsistojo ir išėjo.

Grafienė Lidija Ivanovna nuėjo į Seriožos kambarius ir tenai, ašaromis vilgydama išsigandusio berniuko skruostus, pasakė vaikui, kad jo tėvas šventas, o motina mirė.

Grafienė Lidija Ivanovna tesėjo savo pažadą. Ji iš tikrųjų ėmė tvarkyti visus Aleksejaus Aleksandrovičiaus namų reikalus. Neperdėjo sakydama, kad nėra labai prityrusi praktiškų reikalų tvarkytoja. Visus jos įsakymus reikėdavo keisti, nes šie būdavo neįvykdomi, ir keisdavo juos Kornejus, Aleksejaus Aleksandrovičiaus kamerdineris, kuris nejučiomis rikiavo dabar visus Karenino namus ir, rengdamas poną, ramiai, atsargiai pranešdavo šiam, kas buvo būtina. Lidijos Ivanovnos pagalba vis dėlto buvo labai veiksminga: ji suteikė moralinę paramą Aleksejui Aleksandrovičiui tuo, kad šis pasijuto esąs jos gerbiamas ir mylimas, o ypač tuo, kad moteris (jai itin džiugu buvo tai matyti) beveik atvertė Aleksejų Aleksandrovičių į krikščionių tikėjimą, tai yra iš abejingo ir pasyviai tikinčio pavertė jį karštu ir tvirtu šalininku to naujo krikščionių mokslo aiškinimo, kuris pastaruoju metu buvo paplitęs Peterburge. Aleksejui Aleksandrovičiui lengva buvo tuo įsitikinti. Jam, lygiai kaip Lidijai Ivanovnai ir kitiems žmonėms, tų pačių pažiūrų šalininkams, visai trūko gilios vaizduotės, tos dvasinės galios, dėl kurios fantazijos sukeliami vaizdiniai palieka tokie realūs, jog sutampa su kitais vaizdiniais ir tikrove. Jam atrodė visiškai natūralu, kad mirtis, egzistuojanti netikintiems, jam neegzistuoja, be to, turėdamas galutinį tikėjimą (apie savo tikėjimą tarėsi galįs pats spręsti), Aleksejus Aleksandrovičius buvo įsitikinęs, kad jo sieloje nėra nuodėmės ir jau čia, šiame pasaulyje, yra visiškai išganytas.

Tiesa, Aleksejus Aleksandrovičius neaiškiai juto, kad tokia jo pažiūra į savo tikėjimą yra paviršutiniška ir klaidinga, ir žinojo, kad tada, kai atleido savo žmonai, visiškai negalvodamas, jog tai daro aukštesnės galios verčiamas, bet elgdamasis taip, kaip liepė širdies balsas, tada buvo daug laimingesnis negu dabar, kiekvieną akimirką galvodamas, kad sieloje gyvena Kristus ir kad, pasirašinėdamas tarnybinius raštus, vykdo Jo valią, tačiau Aleksejui Aleksandrovičiui būtinai reikėjo taip galvoti, nes jautėsi toks pažemintas, jog turėjo pakilti į tas aukštybes, nors ir paties įsivaizduotas, iš kurių visų niekinamas galėtų pats kitus niekinti, – todėl savo tariamu išganymu ir guodėsi, lyg tai būtų tikrasis išganymas.

_______________

6 Aš braute įsibroviau.

XXIII

Grafienė Lidija Ivanovna, būdama labai jauna egzaltuota mergina, buvo išleista už turtingo, aukštos kilmės, be galo geraširdžio ir ištvirkusio linksmo vyro. Antrą mėnesį vyras ją pametė ir į jos egzaltuotus meilės pareiškimus atsiliepdavo pašaipiai, net piktai, ir žmonės, kurie pažinojo grafo gerą širdį ir nematė jokių egzaltuotos Lidijos ydų, niekaip negalėjo to piktumo suprasti. Nuo to laiko, nors ir nebuvo išsituokę, juodu gyveno atskirai, ir, susitikęs su savo žmona, grafas visuomet rodydavo jai tą pačią tulžingą pašaipą, kurios priežasties niekas negalėjo suvokti.

Grafienė Lidija Ivanovna jau seniai nemylėjo savo vyro, tačiau nuo to laiko visuomet turėdavo būti ką nors įsimylėjusi. Ji būdavo įsimylėjusi keletą iš karto, tiek vyrų, tiek moterų, įsimylėdavo kone visus žmones, kuo nors ypatingai pasižymėjusius. Buvo įsimylėjusi visas naująsias princeses ir princus, susigiminiavusius su caro šeima, buvo įsimylėjusi vieną metropolitą, vieną vikarą ir vieną šventiką. Buvo įsimylėjusi vieną žurnalistą, tris slavus, Komisarovą, vieną ministrą, vieną daktarą, vieną anglų misionierių ir Kareniną. Visos tos meilės, tai silpnėdamos, tai stiprėdamos, nekliudė jai palaikyti labai plačių ir sudėtingų santykių caro rūmuose ir diduomenėje. Nuo to laiko, kai po nelaimės, ištikusios Kareniną, grafienė paėmė jį savo ypatingon globon, nuo to laiko, kai tiek pasidarbavo Karenino namuose, rūpindamasi jų gerove, Lidija Ivanovna pajuto, kad visos kitos meilės buvo netikros, o iš tiesų ji įsimylėjusi dabar tiktai jį. Tas dabartinis jausmas atrodė jai stipresnis už bet kurį anksčiau buvusį. Analizuodama savo jausmą ir lygindama jį su anksčiau buvusiais, Lidija Ivanovna aiškiai matė, kad nebūtų įsimylėjusi Komisarovo, jeigu tasai nebūtų išgelbėjęs monarchui gyvybės, nebūtų įsimylėjusi Ristič-Kudžickio, jeigu nebūtų buvę slavų klausimo, tačiau Kareniną ji myli dėl jo paties, už kilnią, nesuprastą sielą, už tokį jai mielą jo laibo balso tembrą su tęsiamomis intonacijomis, už jo išvargusį žvilgsnį, už jo būdą ir minkštas baltas rankas pritvinkusiomis gyslomis. Ji ne tik džiaugdavosi su juo susitikdama, bet stengdavosi išskaityti jo veide, kokį įspūdį vyrui daro. Lidija Ivanovna norėjo patikti jam ne tik kalbomis, bet ir visu savo asmeniu. Dėl jo dabar ji savo tualetu rūpinosi labiau negu kada nors anksčiau. Nejučiomis imdavo svajoti apie tai, kas būtų, jeigu nebūtų ištekėjusi, o jis būtų laisvas. Moteris parausdavo iš susijaudinimo, kai vyras įeidavo į kambarį, negalėdavo sulaikyti egzaltuotos šypsenos, kai šis sakydavo jai ką nors malonaus.

Jau keletą dienų grafienė buvo labai susijaudinusi. Sužinojo, kad Ana su Vronskiu Peterburge. Reikėjo apsaugoti Aleksejų Aleksandrovičių, kad tas nesusitiktų su ja, reikėjo išgelbėti jį net nuo skaudžios žinios, kad ta baisi moteris yra viename mieste su juo ir kad vyras kiekvienu metu gali ją pamatyti.

Lidija Ivanovna per savo pažįstamus stengėsi sužinoti, ką ketina daryti tie bjaurūs žmonės, kaip ji vadino Aną su Vronskiu, ir mėgino per šias dienas vadovauti kiekvienam savo draugo judesiui, kad tas negalėtų susitikti su jais. Jaunas adjutantas, Vronskio bičiulis, iš kurio moteris gaudavo žinias ir kuris grafienės Lidijos Ivanovnos padedamas tikėjosi gauti koncesiją, pasakė jai, kad jie baigę savo reikalus ir kitą dieną išvažiuoją. Lidija Ivanovna jau buvo aprimusi, tačiau kitą rytą gavo laiškutį, kurio rašyseną pasibaisėdama pažino. Tai buvo Anos Kareninos rašysena. Vokas buvo storo it luobas popieriaus, pailgame geltoname popieriuje buvo didžiulė monograma, ir laiškas skleidė malonų kvapą.

– Kas atnešė?

– Pasiuntinys iš viešbučio.

Grafienė Lidija Ivanovna ilgai negalėjo atsisėsti ir perskaityti laiško. Iš to susijaudinimo ją ištiko dusulys, kuriuo moteris sirgo. Nurimusi perskaitė šį prancūzišką laišką:

Madame la Comtesse7, krikščioniški jausmai, kurių sklidina jūsų širdis, duoda man, jaučiu, nedovanotinos drąsos rašyti jums. Esu nelaiminga, būdama atskirta nuo sūnaus. Aš jus maldauju leisti man, prieš išvažiuojant, pasimatyti su juo vieną kartą. Atleiskite man, kad primenu jums apie save. Kreipiuosi į jus, o ne į Aleksejų Aleksandrovičių tik dėl to, kad nenoriu priminti jam apie save ir suteikti kančių tam kilnios širdies žmogui. Žinau, kad esate jo bičiulė, ir tikiuosi, kad mane suprasite. Ar atsiųsite Seriožą pas mane, ar man paskirtą valandą atvažiuoti į namus, ar man pranešite, kada ir kur galiu jį matyti ne namie? Žinodama, koks kilnus tas, nuo kurio tai pareina, nemanau, kad šis mano prašymas bus atmestas. Negalite įsivaizduoti, kaip trokštu pamatyti sūnų, ir todėl negalite įsivaizduoti, kaip būsiu jums dėkinga už jūsų pagalbą.

Ana.

Visa, kas šiame laiške suerzino grafienę Lidiją Ivanovną: ir turinys, ir užsiminimas apie kilnumą, ir ypač laisvas, kaip jai pasirodė, tonas.

– Pasakyk, kad atsakymo nebus, – tarė grafienė ir tučtuojau, atskleidusi biuvarą, parašė Aleksejui Aleksandrovičiui, kad tikisi pasimatyti su juo pirmą valandą rūmuose, per sveikinimo iškilmes.

„Turiu pasikalbėti su jumis svarbiu ir liūdnu reikalu. Ten susitarsime kur. Geriausia pas mane, liepsiu paruošti jūsų arbatą. Būtinai reikia. Aukščiausiasis uždeda kryžių, bet suteikia ir jėgų“, – pridūrė norėdama bent truputį jį paruošti.

Grafienė Lidija Ivanovna Aleksejui Aleksandrovičiui paprastai rašydavo po du arba po tris laiškelius per dieną. Jai patiko toks bendravimo su juo procesas, nes jame buvo ir elegancijos, ir paslaptingumo, kurių trūko asmeniškai susitinkant.

_______________

7 Grafiene

XXIV

Sveikinimo iškilmės baigėsi. Išvykstantieji susitikę šnekučiavosi apie paskutinę dienos naujieną – naujai gautus ordinus ir aukštųjų valdininkų paskyrimus.

– Kad taip grafienei Marjai Borisovnai – Karo ministeriją, o štabo viršininku kunigaikštienę Vatkovskają, – kreipdamasis į aukštą gražuolę freiliną, kuri klausinėjo apie paskyrimus, tarė žilas senukas auksu išsiuvinėtu munduru.

– O mane adjutantu, – atsakė freilina šypsodamasi.

– Jūs jau kitur paskirta. Į tikybos reikalų žinybą. O jūsų padėjėju bus Kareninas.

– Sveiki, kunigaikšti! – pasakė senukas, spausdamas ranką priėjusiam didikui.

– Ką kalbėjote apie Kareniną? – paklausė kunigaikštis.

– Jis ir Putiatovas Aleksandrą Nevskį gavo.

– Maniau, kad jis jau turi.

– Ne. Tik jūs į jį pažvelkite, – paragino senukas, išsiuvinėta skrybėle rodydamas į Kareniną, kuris caro rūmų žinybos munduru su naujai gauta raudona juosta per petį stovėjo salės tarpduryje su vienu iš įtakingų valstybės tarybos narių ir šnekėjosi. – Laimingas ir patenkintas kaip naujutėlis variokas, – pridūrė jis ir sustojo, norėdamas paspausti ranką atletiško kūno sudėjimo gražuoliui kamerheriui.

– Bet jis pasenęs, – tarė kamerheris.

– Nuo rūpesčių. Dabar vis projektus rašo. Nepaleis to vargšo, kol išdėstys viską papunkčiui.

– Kaip tat paseno? Il fait des passions.8 Manau, grafienė Lidija Ivanovna dabar pavyduliauja, žinodama, kad jis myli savo žmoną.

– Ką čia! Tik jau nekalbėkite nieko blogo apie grafienę.

– Argi blogai, kad ji įsimylėjusi Kareniną?

– O ar tiesa, kad Karenina yra čia?

– Tai yra ne čia, ne rūmuose, o Peterburge. Vakar buvau sutikęs juodu su Aleksejumi Vronskiu, bras dessus, bras dessous9, Morskajos gatvėje.

– C’est un homme qui n’a pas...10 – buvo bepradedąs kamerheris, bet nutilo, duodamas kelią ir lenkdamasis einančiam pro šalį caro šeimos nariui.

Taip be paliovos žmonės kalbėjo apie Aleksejų Aleksandrovičių, smerkdami ir juokdamiesi, o jis pats, pastojęs kelią pasigautam valstybės tarybos nariui ir nė valandėlės nenutraukdamas savo dėstymo, kad tasai nenueitų nuo jo, papunkčiui aiškino jam finansinį projektą.

Beveik tuo pačiu metu, kai žmona pametė Aleksejų Aleksandrovičių, jį ištiko skaudi nelaimė, kokia tik gali ištikti tarnaujantį žmogų, – nustojo kilęs tarnyboje. Visi aiškiai matė tai, bet pats dar nejautė, kad jo karjera baigta. Ar jam pakenkė konfliktas su Stremovu, ar nelaimė su žmona, ar apskritai Aleksejus Aleksandrovičius priėjo jam skirtą ribą, bet šiemet visiems pasidarė aišku, kad jo tarnybinė karjera baigta. Jis dar turėjo užėmęs aukštą vietą, buvo daugelio komisijų ir komitetų narys, tačiau jau buvo išsisėmęs žmogus, ir niekas iš jo daugiau nieko nelaukė. Kad ir ką jis kalbėdavo, kad ir ką siūlydavo, jį kiti išklausydavo taip, tarsi jo siūlomas dalykas seniai jau yra žinomas ir kaip tik visai nereikalingas.

Aleksejus Aleksandrovičius nejautė to ir, priešingai, jau pašalintas nuo tiesioginio dalyvavimo vyriausybės darbuose, aiškiau negu pirma matė dabar trūkumus ir klaidas kitų darbe ir laikė savo pareiga nurodinėti, kaip visa tai pašalinti. Netrukus, kai išsiskyrė su žmona, pradėjo rašyti pirmą memorandumą apie naujuosius teismus, vieną iš nesuskaitomos daugybės niekam nereikalingų memorandumų, kuriuos buvo lemta jam parašyti apie visas valdymo sritis.

Aleksejus Aleksandrovičius ne tik nepastebėjo, kokia beviltiška jo padėtis tarnybiniame pasaulyje, ir ne tik nesisielojo dėl to, bet labiau negu bet kada buvo patenkintas savo veikla.

„Kas vedęs, tas rūpinasi pasaulio dalykais, kaip įtikti žmonai. Kas nevedęs, tas rūpinasi Viešpaties dalykais, kaip įtikti Dievui“, – sako apaštalas Povilas, ir Aleksejus Aleksandrovičius, kuris dabar visur kur vadovavosi Šventuoju Raštu, dažnai atsimindavo šį tekstą. Jam atrodė, kad nuo to laiko, kai liko be žmonos, tais projektais labiau tarnauja Viešpačiui negu pirma.

Buvo aiškiai matyti, kad tarybos narys neteko kantrybės ir nori nueiti nuo jo, bet Aleksejus Aleksandrovičius dėl to nesijaudino, tik tada liovėsi jam dėstęs savo sumanymą, kai tas, pasinaudodamas tuo, kad pro šalį ėjo caro šeimos narys, nuo jo paspruko.

Likęs vienas, Aleksejus Aleksandrovičius nuleido galvą, kaupdamas mintis, paskui išsiblaškiusiu žvilgsniu apsidairė ir ėjo prie durų, kur tikėjosi sutikti grafienę Lidiją Ivanovną.

„Ir kokie visi jie stiprūs ir sveiki fiziškai, – pagalvojo Aleksejus Aleksandrovičius, žiūrėdamas į galingą kamerherį sušukuotomis kvapiomis žandenomis ir į kunigaikštį standžiai aptemptu munduru ir raudonu sprandu, pro kuriuos jam reikėjo praeiti. – Teisingai pasakyta, kad pasaulį valdo blogis“, – pagalvojo dar kartą šnairomis dėbtelėjęs į kamerherio blauzdas.

Palengva žengdamas, Aleksejus Aleksandrovičius, kaip paprastai, išvargusiu oriu veidu, nusilenkė tiems ponams, kurie apie jį kalbėjo, ir, žiūrėdamas į duris, ieškojo akimis grafienės Lidijos Ivanovnos.

– A! Aleksejus Aleksandrovičius! – tarė senukas, piktai blykčiodamas akimis tuo metu, kai Kareninas, eidamas pro jį, gana šaltai linktelėjo. – Aš dar jūsų nepasveikinau, – kalbėjo jis, rodydamas į ką tik gautą juostą.

– Labai ačiū, – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius. – Kokia šiandien puiki diena, – pridūrė savo papratimu itin pabrėždamas žodį „puiki“.

Kad visi juokėsi iš jo, Aleksejus Aleksandrovičius žinojo, bet nieko iš jų daugiau nė nelaukė, tik priešiškumo; jisai jau buvo su tuo apsipratęs.

Pamatęs tarpduryje iš korseto kyšančius geltonus grafienės Lidijos Ivanovnos pečius ir puikias, susimąsčiusias, į save kviečiančias akis, Aleksejus Aleksandrovičius nusišypsojo, parodydamas sveikutėlius baltus dantis, ir priėjo prie jos.

Tualetas suteikė Lidijai Ivanovnai daug rūpesčių, kaip ir visi jos tualetai pastaruoju metu. Jos tualeto tikslas buvo dabar visiškai priešingas tam, kurio siekė prieš trisdešimt metų. Tuomet jai norėjosi kuo nors save pagražinti, ir juo daugiau, juo geriau. Dabar, priešingai, būtinai turėjo dabintis tokiais apdarais, kurie visai netiko jos amžiui ir figūrai, ir būdavo susirūpinusi tik tuo, kad tie puošnūs drabužiai nesudarytų su jos išore pernelyg baisaus kontrasto. Ir Aleksejaus Aleksandrovičiaus atžvilgiu tas jai pavykdavo: ji atrodė jam patraukli. Jam grafienė Lidija Ivanovna buvo ne tik simpatijos, bet ir meilės sala šioje priešiškumo ir pasityčiojimo jūroje aplink jį.

Eidamas pro pašaipių žvilgsnių rikiuotę, jis nejučiomis veržėsi prie jos įsimylėjusio žvilgsnio, kaip augalas veržiasi į šviesą.

– Sveikinu, – tarė moteris akimis rodydama į juostą.

Sulaikydamas pasitenkinimo šypseną, jis gūžtelėjo, užmerkęs akis, tartum sakydamas, kad tai negali jo džiuginti. Grafienė Lidija Ivanovna gerai žinojo, kad tokie dalykai teikia jam didžiulį džiaugsmą, nors pats niekuomet to nepripažįsta.

– Kaip mūsų angelas? – paklausė grafienė Lidija Ivanovna, turėdama galvoje Seriožą.

– Negaliu pasakyti, kad būčiau visiškai juo patenkintas, – pakeldamas antakius ir atmerkdamas akis pasakė Aleksejus Aleksandrovičius. – Sitnikovas juo taip pat nepatenkintas. (Sitnikovas buvo pedagogas, kuriam buvo pavesta pasaulietinis Seriožos auklėjimas.) Kaip esu jums sakęs, jis kažkaip šaltai žiūri į tuos pačius svarbiausius klausimus, kurie turi jaudinti kiekvieno žmogaus ir kiekvieno vaiko sielą, – ėmė dėstyti Aleksejus Aleksandrovičius šiuo klausimu, kuris tik vienas, nekalbant apie tarnybą, dabar jį domino: sūnaus auklėjimo klausimu.

Kai Aleksejus Aleksandrovičius, Lidijos Ivanovnos padedamas, vėl galėjo gyventi ir dirbti, vyras pajuto, kad jo pareiga rūpintis palikusio jo globoje sūnaus auklėjimu. Aleksejus Aleksandrovičius, anksčiau niekuomet nesidomėjęs auklėjimo klausimais, dabar skyrė laiko teorinėms šio dalyko studijoms. Perskaitęs keletą antropologijos, pedagogikos ir didaktikos knygų, susidarė auklėjimo planą ir, pasikvietęs vadovu geriausią Peterburgo pedagogą, ėmėsi darbo. Ir šiuo dalyku buvo nuolat susirūpinęs.

– Taip, bet širdis? Matau, kad jis turi tėvo širdį, o su tokia širdimi vaikas negali būti blogas, – entuziastingai tarė Lidija Ivanovna.

– Taip, galbūt... Atlieku savo pareigą. Tai viskas, ką galiu padaryti.

– Jūs atvažiuosite pas mane, – kalbėjo grafienė Lidija Ivanovna patylėjusi, – mums reikia pasikalbėti apie liūdną reikalą. Viską atiduočiau, kad tik galėčiau apsaugoti jus nuo kai kurių atsiminimų, bet kiti mano kitaip. Gavau iš jos laišką. Ji čia, Peterburge.

Išgirdęs apie žmoną, Aleksejus Aleksandrovičius krūptelėjo, bet tučtuojau jo veide sustingo ta negyva išraiška, kuri rodė, koks vyras čia visiškai bejėgis.

– Aš laukiau to, – patikino jis.

Grafienė Lidija Ivanovna pažiūrėjo į vyrą egzaltuotu žvilgsniu, ir iš susižavėjimo jo sielos didybe moters akyse sublizgo ašaros.

_______________

8 Jis turi pasisekimą.

9 Už parankės.

10 Tai žmogus, kuris neturi...

XXV

Kai Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į mažytį, jaukų grafienės Lidijos Ivanovnos kabinetą, pristatytą senovinio porceliano ir nukabinėtą portretais, pačios šeimininkės dar nebuvo. Dar rengėsi.

Apskritas stalas buvo užtiestas staltiese, ir ant jo stovėjo kiniškas servizas bei sidabrinis arbatinukas su spiritiniu virintuvėliu. Aleksejus Aleksandrovičius išsiblaškęs peržvelgė nesuskaitomus pažįstamus portretus, puošiančius kabinetą, ir, atsisėdęs prie stalo, atsivertė padėtą ant jo evangeliją. Sušlamėjus grafienės šilkinei suknelei, jis užvertė knygą.

– Na, dabar ramiai atsisėsime, – pasakė Lidija Ivanovna ir jaudindamasi, šypsodamasi skubiai pralindo tarp stalo ir sofos, – ir pasikalbėsime, gerdami arbatą.

Tarusi keletą paruošiamųjų žodžių, grafienė, sunkiai alsuodama ir rausdama, padavė Aleksejui Aleksandrovičiui gautą laišką.

Perskaitęs laišką, šis ilgai tylėjo.

– Nemanau, kad turėčiau teisę nesutikti, – tarė nedrąsiai, pakėlęs akis.

– Drauge mano! Jūs niekur nematote blogio!

– Priešingai, visur matau tik blogį. Bet ar teisinga būtų?..

Jo veidas reiškė neryžtingumą, ir buvo matyti, jog jis laukia, kad jam patartų, padėtų ir vadovautų šiuo reikalu, kuris vyrui atrodė nesuprantamas.

– Ne, – pertraukė jį grafienė Lidija Ivanovna. – Yra viskam ribos. Aš suprantu nemoralumą, – ne visai nuoširdžiai, – kalbėjo ji, nes niekuomet negalėjo suprasti, kodėl moterys darosi nemoralios, – bet nesuprantu, kaip galima žiauriai elgtis ir su kuo? Su jumis! Kaip galima būti tame pat mieste, kuriame ir jūs esate? Iš tikrųjų gyveni žmogus ir mokaisi. Ir aš mokausi suprasti, koks jūs kilnus ir kokia ji niekšė.

– O kas mes akmenį? – pasiteiravo Aleksejus Aleksandrovičius, aiškiai patenkintas savo vaidmeniu. – Aš viską atleidau ir todėl negaliu iš jos atimti to, ką verčia ją daryti meilė, sūnaus meilė...

– Ar tai meilė, drauge mano? Ar tai nuoširdu? Sakykime, jūs atleidote, atleidžiate... bet ar turime teisę veikti šio angelo sielą? Jis laiko ją mirusia. Meldžiasi už ją ir prašo Dievą atleisti jos nuodėmes... Ir taip geriau. O dabar ką jis manys?

– Nepagalvojau apie tai, – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius, aiškiai pritardamas.

Grafienė Lidija Ivanovna užsidengė rankomis veidą ir patylėjo. Ji meldėsi.

– Jeigu klausiate mano patarimo, – tarė, pasimeldusi ir atidengdama veidą, – tai nepatariu jums to daryti. Argi nematau, kaip kenčiate, kaip atsivėrė dėl to jūsų žaizdos? Bet, sakykime, jūs, kaip visuomet, užmirštate save. Kas iš to gali išeiti? Nauji kentėjimai jums, kančios kūdikiui. Jeigu jai dar likę kokių žmoniškų jausmų, ji pati negali to norėti. Ne, aš nesvyruodama patariu to nedaryti ir, jeigu leisite, parašysiu jai.

Aleksejus Aleksandrovičius sutiko, ir grafienė Lidija Ivanovna parašė šį prancūzišką laišką:

Gerbiamoji Ponia!

Atsiminimas apie jus galėtų jūsų sūnui sukelti tokių klausimų, į kuriuos negalima būtų atsakyti, neįnešus į kūdikio sielą tokių jausmų, kurie verstų jį smerkti tai, kas jam turi būti šventa, ir todėl jūsų vyro nesutikimą prašau suprasti krikščioniškos meilės prasme. Prašau Aukščiausiąjį pasigailėti jūsų.

Grafienė Lidija.

Šis laiškas pasiekė tą tikslą, kurį grafienė Ivanovna slėpė pati nuo savęs. Jis iki pat sielos gelmių įžeidė Aną.

O Aleksejus Aleksandrovičius, grįžęs iš Lidijos Ivanovnos, negalėjo tą dieną atsidėti savo įprastiniams darbams ir rasti tos sielos ramybės, kurią turi tikintis ir išganytas žmogus ir kurią pats anksčiau turėjo.

Atsiminimai apie žmoną, kuri tiek daug buvo jam nusikaltusi ir prieš kurią jis buvo toks šventas, kaip teisingai sakė jam grafienė Lidija Ivanovna, rodos, nebūtų turėję kelti jam nerimo, tačiau Aleksejus Aleksandrovičius nebuvo ramus: jis negalėjo suprasti knygos, kurią skaitė, negalėjo nusikratyti skaudžių atsiminimų apie savo santykius su ja, apie tas klaidas, kurias, kaip pačiam dabar rodėsi, buvo padaręs jos atžvilgiu. Atsiminęs, kaip reagavo, kai grįžtant iš lenktynių ji prisipažino esanti jam neištikima (ypač tai, kad reikalavo iš žmonos tik išorinio padorumo, o neiškvietė Vronskio dvikovon), Aleksejus Aleksandrovičius kankinosi, gailėjosi taip pasielgęs. Be to, kankinosi, atsiminęs laišką, kurį buvo parašęs jai, ypač svilino jam širdį gailesys ir gėda, kad atleido žmonai (tai juk niekam nebuvo svarbu!) ir rūpinosi svetimu kūdikiu.

Ir lygiai tokią pat gėdą ir gailesį jautė dabar, prisimindamas visą tą laiką, kai gyveno su ja, ir tuos nevykusius žodžius, kuriais jis, ilgai svyravęs, pasipiršo jai.

„Bet kuo aš kaltas?“ – kalbėjo sau. Šis klausimas visuomet iškeldavo jam kitą klausimą – ar kitaip jaučia, kitaip myli, kitaip veda tie kiti žmonės, tie Vronskiai, Oblonskiai... tie kamerheriai storomis blauzdomis? Ir Aleksejus Aleksandrovičius įsivaizdavo visą eilę sodrių, stiprių, neabejojančių žmonių, kurie nejučiom visuomet ir visur traukė į save jo smalsų dėmesį. Vyras varė nuo savęs šias mintis, stengėsi įtikinti save, kad jo tikslas – ne šis laikinasis gyvenimas, o amžinasis, kad jo sieloje – taika ir meilė. Tai, kad jis šiame laikinajame, niekingame gyvenime buvo padaręs, kaip jam atrodė, keletą menkų klaidų, taip kankino jį, tarytum nė nebūtų buvę to amžino išganymo, kuriuo tikėjo. Ši pagunda truko neilgai, ir Aleksejaus Aleksandrovičiaus sielą greit apėmė toji ramybė ir kilni pažiūra, dėl kurių galėjo užmiršti, ko nenorėjo atsiminti.

XXVI

– Na kaip, Kapitonyčiau? – paklausė Serioža, raudonas ir linksmas grįžęs iš pasivaikščiojimo savo gimimo dienos išvakarėse ir atiduodamas klostytinį apsiaustėlį aukštam senam durininkui, kuris, žiūrėdamas iš savo ūgio aukštybių, šypsojosi šiam mažučiui žmogui. – O kaip, ar buvo šiandien tas apsirišęs valdininkas? Priėmė jį tėtė?

– Priėmė. Tik valdytojas išėjo, aš ir pranešiau, – linksmai mirktelėjęs, tarė durininkas. – Leiskite, aš nuvilksiu.

– Serioža! – tarė tarnas slavas, stovėdamas tarpduryje į vidaus kambarius. – Pats nusivilkite.

Serioža, nors ir girdėjo silpną vyro balsą, nekreipė į jį dėmesio. Jis stovėjo, ranka įsikibęs į durininko perpetę ir žiūrėdamas jam į veidą.

– Ką gi, ar padarė jam tėtė, ką reikia?

Tas linktelėjo galva.

Tuo apsirišusiu valdininku, kuris jau septynis kartus buvo atėjęs kažko prašyti Aleksejų Aleksandrovičių, domėjosi ir Serioža, ir durininkas. Serioža užtiko jį kartą priemenėje ir girdėjo, kaip šis gailiai prašė durininką pranešti apie jį, sakydamas, kad jam su vaikais telieka mirti.

Nuo to laiko Serioža, dar kartą sutikęs valdininką priemenėje, susidomėjo juo.

– Labai džiaugėsi? – klausinėjo šis.

– Kur tau nesidžiaugs! Vos nešokinėdamas išėjo iš čia.

– Ar atnešta kas nors? – pasiteiravo Serioža patylėjęs.

– Na, ponaiti, – linguodamas galvą, pašnibždomis tarė durininkas, – yra iš grafienės.

Serioža tuojau suprato, kad durininkas kalba apie grafienės Lidijos Ivanovnos dovaną jo gimimo dienai.

– Ką tu sakai? Kur?

– Pas tėtę Kornejus nunešė. Turbūt geras dalykėlis!

– Ar didelis? Šitoks bus?

– Kiek mažesnis, bet geras.

– Knyga?

– Ne, geras daiktas. Eikite, eikite, Vasilijus Lukičius šaukia, – pasakė durininkas, išgirdęs artėjant tarno žingsnius ir atsargiai atgniauždamas rankutę pusiau numauta pirštine, laikančią jį už perpetės, ir pamerkdamas, rodydamas galva Vuničiaus link.

– Vasilijau Lukičiau, aš tučtuojau! – atsakė Serioža, linksmai ir maloniai šypsodamasis, o ta šypsena visuomet nuginkluodavo uolųjį Vasilijų Lukičių.

Serioža buvo toks linksmas, jautėsi toks laimingas, kad jokiu būdu negalėjo nepasidalyti su savo bičiuliu durininku dar vienu šeiminiu džiaugsmu, apie kurį, vaikščiodamas Vasaros sode, sužinojo iš grafienės Lidijos Ivanovnos dukterėčios. Tasai džiaugsmas ypač svarbus atrodė jam dėl to, kad sutapo su valdininko džiaugsmu ir su jo paties džiaugsmu, kad gauna žaislų. Seriožai atrodė, kad šiandien tokia diena, jog visi turi džiaugtis ir būti linksmi.

– Tu žinai, tėtė gavo Aleksandrą Nevskį?

– Kaip nežinosi! Jau buvo atvykę sveikinti.

– Jis džiaugiasi?

– Kaipgi nesidžiaugsi caro malone! Vadinasi, nusipelnė, – patikino durininkas griežtai ir rimtai.

Serioža susimąstė, žiūrėdamas į jo veidą, iki mažiausių smulkmenų ištirtą, ypač į kabantį tarp žilų žandenų smakrą, kurį matydavo tik vienas Serioža, žiūrėdamas į jį visuomet tiktai iš apačios.

– Na, o tavo duktė ar seniai pas tave buvo?

Durininko duktė buvo baleto šokėja.

– Kaip gali ateiti šiokią dieną? Jos taip pat mokosi. Ir jums reikia mokytis, ponaiti, eikite!

Nuėjęs į kambarį, Serioža, užuot atsisėdęs mokytis, papasakojo mokytojui, kad tas atneštas daiktas greičiausiai turi būti mašina.

– Kaip jūs manote? – paklausė.

Vasilijus Lukičius galvojo tik apie tai, kad reikia mokytis gramatikos, nes antrą valandą ateis mokytojas.

– Ne, jūs man tik pasakykite, Vasilijau Lukičiau, – paklausė staiga, jau sėdėdamas už darbo stalo ir laikydamas rankose knygą, – kas aukščiau už Aleksandrą Nevskį? Jūs žinote, tėvelis gavo Aleksandrą Nevskį?

Vasilijus Lukičius atsakė, kad aukščiau už Aleksandrą Nevskį esąs Vladimiras.

– O dar aukščiau?

– Visų aukščiausias apaštalo Andriejaus ordinas.

– O aukščiau dar už Andriejų?

– Nežinau.

– Kaip, ir jūs nežinote? – Serioža, pasirėmęs alkūnėmis, giliai susimąstė.

Jis galvojo apie įvairius ir didžiai sudėtingus dalykus. Galvojo, kaip tėvas gaus ir Vladimirą, ir Andriejų, ir kaip dėl to šiandien per pamoką bus daug geresnis, ir kaip pats, kai bus didelis, gaus visus ordinus, ir tą, kuris dar bus sugalvotas, aukštesnis už Andriejų. Vos tik bus sugalvotas, jis ir nusipelnys. Jie dar aukštesnį sugalvos, o šis beregint ir nusipelnys.

Taip samprotaujant, baigėsi laikas, ir, kai atėjo mokytojas, pamoka apie laiko, vietos ir būdo aplinkybes buvo neišmokta, ir mokytojas ne tik buvo nepatenkintas, bet ir nusiminęs. Šis mokytojo nusiminimas sujaudino Seriožą. Jis jautėsi nekaltas, kad neišmoko pamokos, tačiau kad ir kaip stengėsi, nieku gyvu negalėjo to padaryti: kol mokytojas aiškino jam, berniukas tikėjo ir tarytum suprato, bet kai tik liko vienas, niekaip negalėjo atsiminti ir suprasti, kad trumputis ir toks suprantamas žodis „staiga“ yra būdo aplinkybė. Vis dėlto jam buvo gaila, kad užgavo mokytoją, ir norėjosi jį paguosti.

Serioža nutaikė momentą, kai mokytojas tylėdamas žiūrėjo į knygą.

– Michailai Ivanyčiau, kada jūsų vardadienis? – paklausė staiga.

– Jūs geriau galvotumėte apie savo darbą, o vardadienis protingai būtybei neturi jokios reikšmės. Tokia pat diena kaip ir kitos, kuriomis reikia dirbti.

Serioža atidžiai pažiūrėjo į mokytoją, į jo retą barzdelę, į akinius, nusmukusius žemiau rando ant nosies, ir taip susimąstė, jog nieko jau negirdėjo, ką jam aiškino mokytojas. Jis suprato, kad mokytojas ne taip galvoja, kaip sako, jautė iš tono, kuriuo buvo tai pasakyta. „Bet kam visi susitarė viską vienaip kalbėti, visokius nuobodžiausius ir nebūtiniausius dalykus? Kam mane nuo savęs atstumia, kodėl nemyli manęs?“ – liūdnai klausinėjo Serioža save ir negalėjo sugalvoti, ką atsakyti.

XXVII

Po mokytojo pamokos buvo tėvo pamoka. Kol tėvas dar nebuvo atėjęs, Serioža atsisėdo prie stalo, žaisdamas peiliuku, ir ėmė galvoti. Vienas iš mėgstamų vaiko užsiėmimų, kai išeidavo pasivaikščioti, buvo ieškoti motinos. Jis iš viso netikėjo mirtimi, o ypač netikėjo, kad galėtų mirti jo motina, nors Lidija Ivanovna buvo jam sakiusi, o tėvas tai pavirtino, todėl kai jam buvo pasakyta, kad ši mirusi, Serioža, išėjęs pasivaikščioti, vis ieškodavo jos. Kiekviena pilna, grakšti, tamsiais plaukais moteris būdavo jo motina. Pamačius tokią moterį, jo sieloje kildavo toks švelnus jausmas, jog Serioža duste dusdavo ir jam akyse pasirodydavo ašaros. Vaikas laukdavo, kad ji štai ims ir prieis prie jo, pakels šydą. Visas jos veidas bus matyti, moteris nusišypsos, apkabins jį, šis pajus jos kvapą, švelnią ranką ir pravirks iš laimės, kaip vieną vakarą buvo atsigulęs prie jos kojų, ir mama kuteno jį, o Serioža kvatojo ir kandžiojo baltą žieduotą jos ranką. Paskui, kai atsitiktinai sužinojo iš auklės, kad jo motina nemirė, ir tėvas su Lidija Ivanovna paaiškino jam, kad ši jam mirusi, nes esanti negera (šituo niekaip negalėjo tikėti, nes mylėjo motiną), Serioža lygiai taip pat ieškojo ir laukė jos. Šiandien Vasaros sode buvo viena dama violetiniu šydu, kurią jis, manydamas, kad tai motina, sekė alpstančia širdimi tuo metu, kai ši takeliu artinosi prie jų. Toji dama nepriėjo prie jų ir kažkur dingo. Šiandien smarkiau negu bet kada Serioža jautė, kaip meilė užplūsta jo širdį, ir dabar, užsimiršęs, laukdamas tėvo, peiliuku supjaustė visą stalo kraštą; blizgančiomis akimis žiūrėdamas priešais save ir galvodamas apie ją.

– Tėvelis ateina! – sutrikdė jį Vasilijus Lukičius.

Serioža pašoko, priėjo prie tėvo ir, pabučiavęs jam į ranką, atidžiai pažvelgė į jį, ieškodamas veide ženklų, kurie rodytų, kad tėvas džiaugiasi, gavęs Aleksandrą Nevskį.

– Gerai pasivaikščiojai? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius, sėsdamasis į krėslą, ir, prisitraukęs Senojo Testamento knygą, atskleidė ją. Nors Aleksejus Aleksandrovičius ne kartą buvo sakęs Seriožai, kad kiekvienas krikščionis turi būti gerai susipažinęs su šventąja istorija, pats dažnai tikrindavosi žinias iš Senojo Testamento knygos, ir Serioža tą pastebėjo.

– Taip, buvo labai linksma, tėveli, – atsakė sūnus, skersas sėsdamasis kėdėje ir supdamas ją, nors tai buvo uždrausta. – Mačiau Nadenką (Nadenka buvo Lidijos Ivanovnos dukterėčia, jos auklėtinė). Ji man sakė, kad gavote naują žvaigždę. Jūs džiaugiatės, tėveli?

– Pirma, nesisupk, – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius. – O antra, svarbu ne dovana, bet darbas. Ir norėčiau, kad suprastum tai. Jeigu dirbsi, mokysiesi tik siekdamas gauti dovaną, tai darbas tau pasirodys sunkus, bet jeigu dirbsi, – kalbėjo Aleksejus Aleksandrovičius, prisiminęs, kaip pareigos jausmas palaikė jį šįryt, kai dirbo nuobodų darbą – pasirašinėjo šimtą aštuoniolika raštų, – mylėdamas darbą, jame rasi sau atpildą.

Linksmai ir švelniai blizgėjusios Seriožos akys nusileido ir užgeso nuo tėvo žvilgsnio. Tai buvo tas pats seniai pažįstamas tonas, kuriuo tėvas visuomet kalbėdavo su juo ir prie kurio Serioža jau išmoko prisitaikyti. Tėvas visuomet kalbėdavo su juo – taip jautė Serioža – lyg kreipdamasis į kažkokį įsivaizduojamą berniuką, vieną iš tokių, kokie būna knygose, bet visiškai nepanašų į Seriožą. Ir, būdamas su tėvu, Serioža visuomet stengdavosi dėtis tuo pačiu knygoje pavaizduotu berniuku.

– Tikiuosi, supranti tai? – pasiteiravo tėvas.

– Taip, tėveli, – atsakė Serioža, dėdamasis tuo įsivaizduojamu berniuku.

Pamokai reikėjo atmintinai išmokti keletą eilučių iš evangelijos ir pakartoti Senojo Testamento pradžią. Evangelijos eilutes Serioža mokėjo neblogai, bet, sakydamas jas, įsižiūrėjo į tėvo kaktos kaulą, kuris taip staigiai buvo užlenktas prie smilkinio, jog susipynė ir vienos eilutės galą, kur buvo tas pats žodis, perkėlė į kitos pradžią. Aleksejui Aleksandrovičiui buvo aišku, kad Serioža nesupranta to, ką sako, ir jis susierzino.

Tėvas susiraukė ir ėmė aiškinti tai, ką Serioža jau daug kartų buvo girdėjęs ir niekuomet negalėjo įsiminti, nes pernelyg aiškiai suprato, – panašiai atsitikdavo, kai jam būdavo aiškinama, kad „staiga“ yra būdo aplinkybė. Serioža išsigandęs žiūrėjo į tėvą ir galvojo tik apie viena: lieps ar nelieps tėvas, kaip atsitikdavo kai kada, pakartoti tai, ką jis pasakė. Ir ši mintis taip baugino vaiką, jog jau nieko nesuprato. Tėvas nevertė kartoti ir pradėjo Senojo Testamento pamoką. Serioža gerai papasakojo pačius įvykius, bet kai tėvas paklausė, ką turėjo reikšti kai kurie įvykiai, berniukas nieko nežinojo, nors jau ir buvo už tą pamoką nubaustas. Ničnieko jis negalėjo pasakyti ir sutrikęs pjaustė stalą bei suposi kėdėje, kai reikėjo papasakoti apie prieštvaninius patriarchus. Serioža nė vieno nežinojo, tiktai Henochą, kuris gyvas buvo paimtas į dangų. Anksčiau žinojo vardus, bet dabar visiškai užmiršo, ypač dėl to, kad Henochas buvo jo mėgstamiausias asmuo iš viso Senojo Testamento ir su tuo Henocho ėmimu į dangų jo galvoje buvo susijusi visa ilga minčių gija, kurią dabar ir ėmė narplioti, pastirusiomis akimis žiūrėdamas į tėvo laikrodžio grandinėlę ir iki pusės užsegtą liemenės sagą.

Mirtimi, apie kurią jam labai dažnai būdavo kalbama, Serioža netikėjo visiškai. Netikėjo, kad jo mylimi žmonės galėtų mirti, ir ypač, kad pats mirs. Tai buvo jam visiškai neįmanoma ir nesuprantama. Vaikui buvo sakoma, kad visi mirs, Serioža klausinėjo net žmones, kuriais tikėjo, ir tie patvirtindavo; auklė tą pat sakė, kad ir nenoromis. Henochas nemirė, vadinasi, ne visi miršta. „O kodėl negalėtų kiekvienas taip įtikti Dievui, kad būtų gyvas paimtas į dangų?“ – mąstė Serioža. Blogieji, tai yra tie, kurių Serioža nemyli, gali sau mirti, bet gerieji visi gali būti tokie kaip Henochas.

– Na, tai kurie patriarchai?

– Henochas, Enošas.

– Tuos jau tu pasakei. Blogai, Serioža, labai blogai. Jeigu nesistengi sužinoti, kas visų svarbiausia krikščioniui, – prabilo tėvas atsistodamas, – tai kas gali būti tau įdomu? Aš nepatenkintas tavimi, ir Piotras Ignatjičius (tai buvo vyriausiasis pedagogas) nepatenkintas tavimi... Turiu nubausti tave.

Tėvas ir pedagogas buvo nepatenkinti Serioža, ir iš tikrųjų jis mokėsi labai blogai. Toli gražu negalėjai sakyti, kad būtų negabus berniukas. Priešingai, buvo daug gabesnis už tuos, kuriuos pedagogas rodė pavyzdžiu Seriožai. Tėvui atrodė, kad sūnus nenori mokytis to, ko buvo mokomas. Iš tikrųjų jis negalėjo to mokytis. Negalėjo todėl, kad jo siela reikalavo tokių dalykų, kurie jam atrodė būtinesni už tuos, kurių reikalavo iš jo tėvas ir pedagogas. Tie reikalavimai vieni antriems prieštaravo, ir berniukas kovojo su savo auklėtojais.

Seriožai buvo devyneri metai, jis buvo vaikas, bet savo sielą pažino, ši buvo brangi jam, berniukas saugojo ją, kaip vokas saugo akį, ir be meilės rakto nieko neįsileisdavo į vidų. Jo auklėtojai skundėsi, kad Serioža nenori mokytis, o jo siela trokšte troško viską žinoti. Ir jis mokėsi iš Kapitonyčiaus, iš auklės, iš Nadenkos, iš Vasilijaus Lukičiaus, o ne iš mokytojų. Tas vanduo, kurio tėvas ir pedagogas laukė savo malūnui, seniai jau buvo prasisunkęs ir veikė kitoje vietoje.

Tėvas nubaudė Seriožą: neleido jo pas Nadenką, Lidijos Ivanovnos dukterėčią; bet ši bausmė išėjo vaikui į naudą. Vasilijus Lukičius buvo gerai nusiteikęs ir parodė jam, kaip daryti vėjo malūnėlius. Ištisas vakaras praėjo bedirbant ir besvajojant apie tai, kaip padaryti tokį malūną, kad būtų galima pačiam suktis: įsikibti rankomis į sparnus arba prisirišti – ir suktis. Apie motiną Serioža negalvojo visą vakarą, bet, atsigulęs į lovą, staiga atsiminė ją ir savo žodžiais pasimeldė, kad mama rytoj, jo gimimo dieną, nesislėptų ir ateitų pas jį.

– Vasilijau Lukičiau, ar žinote, kokią maldą viršaus sukalbėjau?

– Kad geriau sektųsi mokytis?

– Ne.

– Žaislai?

– Ne. Neįspėsite. Puikus dalykas, bet paslaptis! Kai įvyks, aš jums pasakysiu. Neįspėjote?

– Ne, aš neįspėsiu. Jūs pasakysite, – tarė Vasilijus Lukičius šypsodamasis, o tas jam retai atsitikdavo. – Na, gulkite, gesinu žvakę.

– O man be žvakės geriau matyti, ką galvoju ir už ką meldžiausi. Še tau, vos nepasakiau paslapties! – pasakė Serioža, linksmai susijuokęs.

Išnešus žvakę, vaikas girdėjo ir jautė motiną. Ji stovėjo prie jo ir glamonėjo jį meilingu žvilgsniu. Pasirodė malūnai, peiliukas, viskas susimaišė, ir jis užmigo.

XXVIII

Atvažiavę į Peterburgą, Vronskis su Ana apsistojo viename iš geriausių viešbučių. Vronskis atskirai, apatiniame aukšte, Ana viršuje su kūdikiu, žindyve ir kambarine, dideliame bute, kurį sudarė keturi kambariai.

Pačią pirmąją dieną Vronskis nuvyko pas brolį. Ten rado motiną, su reikalais atvažiavusią iš Maskvos. Motina ir brolienė sutiko jį paprastai, klausinėjo apie kelionę į užsienį, kalbėjo apie bendrus pažįstamus, tačiau nė vienu žodžiu neužsiminė apie jo santykius su Ana. Brolis, kitą dieną atvykęs rytą pas Vronskį, pats paklausė apie ją, ir Aleksejus Vronskis pasakė šiam, kad į savo santykius su Karenina jis žiūri kaip į santuoką, kad tikisi gauti ištuoką ir tuomet ją ves, o dabar laiko ją tokia pat žmona kaip ir kiekvieną kitą žmoną ir prašo jį taip ir pasakyti motinai bei savo žmonai.

– Jei aukštuomenė tam nepritaria, tai man vis tiek, – tarė Vronskis, – bet jeigu mano giminės nori su manimi palaikyti giminystės ryšius, tai tokie pat jų santykiai turi būti ir su mano žmona.

Vyresnysis brolis, kuris visuomet gerbdavo jaunesniojo nuomonę, nežinojo kaip reikiant, ar jo tiesa, ar ne, kol aukštuomenė dar nebuvo išsprendusi šio klausimo; o pats nieko prieš tai neturėjo ir drauge su Aleksejum nuėjo pas Aną.

Brolio akivaizdoje, kaip ir kitų akivaizdoje, Vronskis sakydavo Anai „jūs“ ir elgdavosi su ja kaip su artima pažįstama, tačiau buvo turima galvoje, kad brolis žino jų santykius, ir buvo kalbama apie tai, kad Karenina važiuoja į Vronskio dvarą.

Vronskis labai gerai pažino aukštąją visuomenę, todėl buvo keista, kad labai klaidingai vaizdavosi naują padėtį, kurioje buvo atsidūręs. Rodos, būtų turėjęs suprasti, kad jam su Ana durys į aukštuomenę uždarytos, bet vyras ėmė kažkaip neaiškiai samprotauti, kad taip būta tiktai senovėje, o dabar, kai visur tokia didelė pažanga (pats to nepastebėdamas, buvo bet kurios pažangos šalininkas), visuomenės pažiūros pasikeitusios ir klausimas, ar juodu priims aukštuomenė, dar nesąs išspręstas. „Suprantama, – galvojo, – caro rūmų aukštuomenė nepriims jos, bet artimieji žmonės gali ir turi kaip reikiant tai suprasti.“

Galima išsėdėti keletą valandų parietus kojas, toje pačioje padėtyje, jeigu žinai, kad padėties pakeisti niekas nesukliudys, tačiau jeigu žmogus žino, kad turi taip sėdėti parietęs kojas, tai jį ištiks konvulsijos, kojos ims trūkčioti ir spraustis į tą vietą, kur žmogus norėtų jas ištiesti. Taip ir jautėsi Vronskis aukštuomenės atžvilgiu. Nors sielos gilumoje žinojo, kad durys į aukštuomenę jiedviem uždarytos, vis dėlto pamėgino, gal pasikeitė aukštuomenės pažiūros ir jie bus priimti. Vyras labai greitai pastebėjo, kad nors jam pačiam kelias į aukštuomenę atviras, Anai užkirstas. Kaip katės ir pelės žaidime, rankos, iškeltos aukštyn prieš jį, beregint nusileisdavo prieš Aną.

Viena iš pirmųjų Peterburgo aukštuomenės damų, su kuriomis susitiko Vronskis, buvo pusseserė Betsi.

– Pagaliau! – apsidžiaugė ši, pamačiusi jį. – O Ana? Kaip aš džiaugiuosi! Kur apsistojote? Įsivaizduoju, kaip po jūsų žavingos kelionės atrodo jums baisus mūsų Peterburgas; įsivaizduoju jūsų medaus mėnesį Romoje. Kaip ištuoka? Viską sutvarkėte?

Vronskis pastebėjo, kad Betsi entuziazmas tuojau atslūgo, sužinojus, jog ištuokos reikalas dar nebaigtas.

– Į mane žmonės mes akmenį, žinau, – tarė ji, – bet nuvažiuosiu pas Aną, taip, būtinai nuvažiuosiu. Jūs neilgai čia būsite?

Ir iš tikrųjų ji tą pačią dieną atvažiavo pas Aną, tačiau jos tonas buvo jau visiškai ne toks kaip anksčiau. Matyt, didžiavosi savo drąsa ir norėjo, kad Karenina įvertintų jos ištikimą draugystę. Betsi išbuvo ne ilgiau kaip dešimt minučių, pakalbėjo apie aukštuomenės naujienas ir išvažiuodama pasakė:

– Jūs man nepasakėte, kada ištuoka. Sakysime, nieko nepaisysiu, bet kiti siaurakakčiai žmonės skersuos į jus, kol nesusituoksite. Tai dabar taip paprasta. Ca se fait.11 Tai penktadienį važiuojate? Gaila, kad daugiau nepasimatysime.

Iš Betsi tono Vronskis būtų galėjęs suprasti, ko reikia laukti iš aukštuomenės, tačiau dar pabandė savo šeimoje. Iš motinos nieko nesitikėjo. Žinojo, kad motina, kuri taip žavėjosi Ana, tik su ja susipažinusi, dabar buvo šiai negailestinga už tai, kad užkirto kelią sūnaus karjerai. Vyras daug vilčių dėjo į Varią, brolio žmoną. Jam atrodė, kad ši nemes akmens ir paprastai, nė kiek nesvyruodama, nuvyks pas Aną ir pati priims ją.

Jau kitą dieną po savo atvykimo Vronskis nuvažiavo pas ją ir, radęs vieną, atvirai pareiškė savo norą.

– Tu žinai, Aleksejau, kaip tave myliu ir kaip esu pasiruošusi viską dėl tavęs padaryti, – kalbėjo moteris, išklausiusi Vronskį. – Tylėjau, žinodama, kad negaliu būti naudinga tau ir Anai Arkadjevnai, – pasakė, itin rūpestingai ištardama „Ana Arkadjevna“. – Nemanyk, kad smerkiu. Niekuomet, galbūt, jos dėta, būčiau lygiai taip pasielgusi. Nesigilinu ir negaliu gilintis į smulkmenas, – kalbėjo, nedrąsiai žvilgčiodama į niūrų jo veidą. – Vis dėlto reikia vadinti daiktus jų vardais. Tu nori, kad nuvažiuočiau pas ją, priiminėčiau ją ir tuo reabilituočiau ją žmonių akyse, bet suprask, kad negaliu to padaryti. Man auga dukterys, ir aš dėl vyro negaliu nutraukti ryšių su aukštuomene. Na, nuvyksiu pas Aną Arkadjevną, ši supras, kad negaliu jos kviestis į namus arba pasikvietusi turėsiu taip susitvarkyti, kad ji nesusitiktų su tais, kurie kitaip žiūri, – tai juk ją pačią įžeis. Negaliu pakelti jos...

– Nemanau, kad ji būtų žemiau puolusi negu šimtai moterų, kurias priiminėjate! – dar niūriau pertraukė ją Vronskis ir tylėdamas atsistojo, supratęs, kad brolienė sprendimo nepakeis.

– Aleksejau! Nepyk ant manęs. Suprask, aš nekalta, – ėmė kalbėti Varia, žiūrėdama į jį ir nedrąsiai šypsodamasi.

– Nepykstu ant tavęs, – patikino vyras taip pat niūriai, – bet man dėl to dar skaudžiau. Man skaudu dar ir dėl to, kad gali nutrūkti mūsų draugystė. Sakysime, ne nutrūkti, bet atšalti. Supranti, kad ir man negali būti kitaip.

Nieko nelaimėjęs, vyras išėjo iš brolienės.

Vronskis suprato, kad tolesnės pastangos būtų tuščios ir kad tą keletą dienų reikia praleisti Peterburge kaip svetimame mieste, vengti bet kurių santykių su buvusiais pažįstamais aukštuomenėje, norint apsisaugoti nuo nemalonumų ir įžeidimų, kurie buvo jam labai skaudūs. Vienas iš didžiausių nemalonumų Peterburge buvo tas, jog tartum visur matei Aleksejų Aleksandrovičių ir girdėjai tariant jo vardą. Apie nieką negalėjai pradėti kalbos, kad ji nenukryptų į Aleksejų Aleksandrovičių, niekur negalėjai nuvažiuoti, kad nesutiktum jo. Taip bent atrodė Vronskiui, kaip žmogui, kuriam skauda pirštą, atrodo, kad jis, lyg tyčia, tuo skaudamu pirštu visur užkliūva.

Gyventi Peterburge Vronskiui atrodė sunkiau dar ir dėl to, kad visą tą laiką matė, jog Ana kažkaip naujai, nesuprantamai nusiteikusi. Čia būdavo tarytum įsimylėjusi jį, čia darydavosi šalta, susierzinusi ir nesuvokiama. Moteris nežinia ko kankinosi ir kažką slėpė nuo jo, tarytum nepastebėdavo tų įžeidimų, kurie jam nuodijo gyvenimą, o jai, tokiai jautriai, turėjo būti dar skaudesni.

_______________

11 Tas lengvai daroma.

XXIX

Vienas iš tikslų, kurių Ana turėjo grįždama į Rusiją, buvo pasimatyti su sūnumi. Nuo tos dienos, kai išvažiavo iš Italijos, Karenina visą laiką jaudinosi, galvodama apie tą pasimatymą. Juo labiau artėjo prie Peterburgo, juo džiaugsmingesnis ir reikšmingesnis moteriai atrodė tas pasimatymas. Kaip pavyks pasimatyti, ji savęs nė neklausinėjo. Jai atrodė taip natūralu ir paprasta pasimatyti su sūnumi, kai jie gyvens viename mieste, tačiau, atvykus į Peterburgą, Anai staiga pasidarė aiški dabartinė jos padėtis visuomenėje, ir ši suprato, kad pasimatyti bus nelengva.

Jau dvi dienas gyveno Peterburge. Be perstojo galvojo apie sūnų, bet vaiko dar nematė. Vykti tiesiog į namus, kur galėjai susitikti su Aleksejumi Aleksandrovičiumi, jautėsi neturinti teisės. Jos galėjo neįleisti, ją galėjo įžeisti. Rašyti ir bendrauti su vyru – apie tai buvo skaudu net pagalvoti: Karenina galėjo būti rami tik tada, kai negalvodavo apie vyrą. Pamatyti sūnų per pasivaikščiojimą, sužinojus, kur ir kuomet šis iš namų išeina, motinai buvo per maža: ji labai ruošėsi šiam pasimatymui, turėjo daug papasakoti sūnui, jai taip norėjosi glamonėti, bučiuoti vaiką. Senoji Seriožos auklė galėjo padėti jai ir pamokyti. Auklės jau nebuvo Aleksejaus Aleksandrovičiaus namuose. Taip besvyruojant ir beieškant auklės, praėjo dvi dienos.

Sužinojusi, kad Aleksejus Aleksandrovičius artimai susibičiuliavęs su grafiene Lidija Ivanovna, Ana trečią dieną ryžosi parašyti jai laišką, kurį buvo labai sunku rašyti ir kuriame tyčia pabrėžė, kad leidimas pasimatyti su sūnumi turįs pareiti nuo vyro kilnumo. Moteris žinojo, kad jeigu laiškas bus parodytas vyrui, tai šis, ir toliau atlikdamas kilnaus žmogaus vaidmenį, leis pasimatyti.

Pasiuntinys, nunešęs laišką, pranešė jai be galo žiaurią ir nelauktą žinią, kad atsakymo nebus. Ji niekuomet nesijautė tokia pažeminta kaip tą valandėlę, kai pasišaukė pasiuntinį ir tas smulkiai papasakojo, kaip laukęs ir kaip jam paskui buvo pasakyta: „Jokio atsakymo nebus.“ Karenina jautėsi pažeminta, įžeista, bet matė, kad savo požiūriu grafienė Lidija Ivanovna teisingai padarė. Jos sielvartas buvo didesnis, nes viena turėjo pakelti. Moteris negalėjo ir nenorėjo pasidalyti juo su Vronskiu. Ana žinojo, kad jam, nors šis ir buvo svarbiausia jos nelaimės priežastis, jos pasimatymas su sūnumi atrodys visai nesvarbus dalykas. Ji žinojo, kad vyras niekuomet nemokės suprasti, kaip giliai ji kenčia, žinojo, kad ims nekęsti Vronskio už jo šaltą toną, kurį šis parodys, apie tai užsiminus. Karenina bijojo to labiausiai už viską pasaulyje ir todėl slėpė nuo Vronskio visa, kas susiję su sūnumi.

Ištisą dieną moteris išbuvo namie, svarstydama, kaip pasimatyti su vaiku, ir pagaliau nusprendė parašyti vyrui. Berašant tą laišką, jai atnešė Lidijos Ivanovnos laišką. Grafienės tylėjimas buvo nužeminęs ir prislėgęs Aną, tačiau laiškas, visa, ką ji perskaitė tarp eilučių, taip suerzino moterį, ji pasipiktino ta pagieža, lygindama ją su savo teisėta karšta meile sūnui, jog ėmė piktintis kitais žmonėmis ir jau nekaltino savęs.

„Tasai šaltumas – grynas apsimetimas, – kalbėjo sau moteris. – Jie nori tik įžeisti mane ir iškankinti berniuką, o aš imsiu ir jiems pasiduosiu! Nieku gyvu! Ji blogesnė už mane. Aš bent nemeluoju.“ Tučtuojau nutarė rytoj, Seriožos gimimo dieną, nuvykti tiesiog į vyro namus, papirkti tarnus, apgauti, bet žūtbūt pasimatyti su sūnumi ir sugriauti tą šlykščią apgaulę, kuria jie apsupo vargšą berniuką.

Karenina nuvažiavo į žaislų krautuvę, pripirko žaislų ir apgalvojo veikimo planą. Nuvažiuos anksti rytą, aštuoniomis, kai Aleksejus Aleksandrovičius dar tikriausiai nebus atsikėlęs. Turės rankose pinigus, skirtus durininkui ir liokajui, kad šie ją įleistų, ir, nepakeldama šydo, pasakys, kad Seriožos krikštatėvis ją atsiuntęs pasveikinti ir kad jai liepta padėti žaislus prie sūnaus lovos. Ana tik nebuvo iš anksto paruošusi žodžių, kuriuos pasakys berniukui. Kad ir kiek mąstė apie tai, nieko negalėjo sugalvoti.

Kitą dieną, aštuoniomis ryto, Karenina viena išlipo iš vežiko karietos prie savo buvusiųjų namų didžiojo prieangio ir paskambino.

– Eik, pažiūrėk, ko reikia. Kažkokia ponia, – tarė Kapitonyčius, dar neapsivilkęs, su paltu ir kaliošais, žvilgtelėjęs pro langą į damą, kuri, apsigaubusi šydu, stovėjo prie pat durų.

Vos tik durininko padėjėjas, nepažįstamas Anai jaunas vyrukas, spėjo atidaryti duris, ši tuoj įėjo pro jas ir, išsiėmusi iš rankų šildyklės popierinę trirublę, skubiai įbruko šiam į ranką.

– Serioža... Sergejus Aleksejevičius, – ištarė ir buvo beeinanti toliau. Apžiūrėjęs pinigą, durininko padėjėjas sustabdė ją prie antrų stiklinių durų.

– Jums ko reikia? – paklausė.

Ana negirdėjo vyruko žodžių ir nieko neatsakė.

Pastebėjęs, kad nepažįstama ponia sumišo, patsai Kapitonyčius priėjo prie jos, įleido pro duris ir paklausė, ko ši norėtų.

– Nuo kunigaikščio Skorodumovo Sergejui Aleksejevičiui, – ištarė Karenina.

– Ponaitis dar neatsikėlęs, – atidžiai įsižiūrėdamas, pasakė durininkas.

Ana jokiu būdu nesitikėjo, kad ją labai smarkiai paveiktų tie nė kiek nepasikeitę namai, kuriuose išgyveno devynerius metus. Atsiminimai, džiaugsmingi ir skaudūs, kilo vienas po kito sieloje, ir ji akimirką užmiršo, ko atvykusi.

– Teiksitės palaukti? – pasiteiravo Kapitonyčius, nuvilkdamas jai kailinukus.

Nuvilkęs kailinukus, Kapitonyčius pažvelgė jai į veidą, pažino ir tylėdamas žemai nusilenkė.

– Prašom, jūsų prakilnybe, – tarė.

Ji norėjo kažką pasakyti, bet balsas nepajėgė ištarti nė vieno garso, lyg kuo nusikaltusi, maldaujamai pažvelgusi į senuką, greitai ir lengvai ėmė kilti laiptais. Visas palinkęs į priekį ir kliūdamas kaliošais už pakopų, Kapitonyčius bėgo paskui, stengdamasis pralenkti.

– Tenai mokytojas, gal neapsirengęs. Aš pranešiu.

Ana tebekopė pažįstamais laiptais aukštyn, nesuprasdama, ką sako senukas.

– Čia, į kairę teikitės. Atleiskite, kad nešvaru. Ponaitis dabar buvusiame sofų kambaryje, – gaudydamas kvapą, kalbėjo durininkas. – Leiskite, luktelėkite, jūsų prakilnybe, dirstelėsiu, – sakė jis, pralenkęs moterį, pravėrė aukštas duris ir dingo už jų. Ana sustojo ir laukė. – Ponaitis ką tik pabudo, – tarė durininkas, išėjęs pro duris.

Ir, tarnui taip kalbant, Karenina išgirdo, kaip žiovauja vaikas. Iš vieno to žiovulio motina pažino sūnų, ir tas kaip gyvas stojosi jos akyse.

– Leisk, leisk mane, eik! – prabilo Ana ir įėjo pro aukštas duris. Dešinėje nuo durų stovėjo lova, o lovoje sėdėjo pakilęs berniukas vienais atsegtais marškinėliais ir persisvėręs kūneliu, raivydamasis baigė žiovauti. Tą valandėlę, kai jo lūpos susičiaupė, jose pasirodė laiminga miegūsta šypsena, ir šis šypsodamasis, pasimėgaudamas palengva virto aukštielninkas.

– Serioža! – sušnibždėjo Ana, tyliai eidama prie sūnaus.

Gyvendama toli nuo vaiko, kai jos širdį užplūsdavo meilės banga, pastaruoju metu motina vaizdavosi berniuką tokį, koks tasai buvo ketverių metų, kai labiausiai jį mylėjo. Dabar šis buvo jau nė ne toks, kokį Ana buvo palikusi: dar mažiau panėšėjo į tą ketverių metų berniuką, buvo dar labiau išaugęs ir sulysęs. Kas čia?! Koks liesas jo veidas, kokie trumpi jo plaukai! Kokios ilgos rankos! Kaip pasikeitęs nuo to laiko, kai paliko jį! Čia jis, jo galvos forma, lūpos, minkštas kakliukas ir platūs peteliai.

– Serioža! – pakartojo prie pat vaiko ausies.

Vaikas pasirėmė alkūne, pakraipė susivėlusią galvą į abi puses, tarytum ko ieškodamas, ir atsimerkė. Tyliai ir klausiamai žiūrėjo keletą sekundžių į motiną, kuri nejudėdama stovėjo priešais, paskui staiga laimingai nusišypsojo ir, užmerkęs limpančias akis, griuvo, bet ne atgal, o į ją, ant rankų.

– Serioža! Vaikeli mano mielas! – tarė motina dusdama ir apkabindama rankomis jo putnų kūną.

– Mama! – šaukė berniukas, judėdamas tarp jos rankų, stengdamasis įvairiomis kūno vietomis paliesti moters rankas.

Miegūstai šypsodamasis, vis dar užsimerkęs, Serioža nuėmė putnias rankutes nuo lovos krašto ir uždėjo ant motinos pečių, prisiglaudė prie jos, skleisdamas tą mielą miegūstą kvapą ir šilumą, kurie sklinda tik nuo vaikų, ir ėmė trinti veidą į jos pečius ir kaklą.

– Aš žinojau, – atsimerkęs tarė. – Šiandien mano gimimo diena. Žinojau, kad ateisi. Aš tuojau atsikelsiu.

Taip kalbėdamas berniukas užmigo.

Ana godžiai žiūrėjo į jį, matė, kaip šis išaugo ir pasikeitė per tą laiką. Jai atrodė pažįstamos ir drauge nepažįstamos jo nuogos, tokios didelės kojos, išlindusios iš po apkloto, Ana pažino sulysusius skruostus, pakirptas trumpas plaukų garbanėles pakaušyje, kur labai dažnai bučiuodavo. Moteris čiupinėjo visa tai ir negalėjo nieko kalbėti: ašaros smaugė ją.

– Ko tu verki, mama? – paklausė Serioža, visiškai pabudęs. – Mama, ko tu verki?! – sušuko verkšlenančiu balsu.

– Aš? Neverksiu... Verkiu iš džiaugsmo. Labai seniai mačiau tave. Neverksiu, neverksiu, – patikino rydama ašaras ir nusigręždama. – Na, tau rengtis dabar metas, – pridūrė patylėjusi ir atsipeikėjusi, neišleisdama jo rankos, atsisėdo prie vaiko lovos ant kėdės, kur buvo padėti drabužėliai.

– Kaip rengiesi be manęs? Kaip... – norėjo kalbėti paprastai ir linksmai, bet nepajėgė ir nusigręžė.

– Aš nesiprausiu šaltu vandeniu, tėtė neleidžia. Vasilijaus Lukičiaus tu nematei? Jis ateis. Tu atsisėdai ant mano drabužių! – Serioža ėmė kvatoti.

Ana pažvelgė į jį ir nusišypsojo.

– Mama, širdele, brangioji! – sušuko, puldamas prie motinos ir apkabindamas. Tarytum tik dabar, pamatęs ją šypsantis, aiškiai suprato, kas įvyko. – Šito nereikia, – kalbėjo Serioža, nuimdamas jai skrybėlaitę. Tarytum iš naujo pamatęs mamą be skrybėlaitės, šoko bučiuoti.

– Ką tu galvojai apie mane? Nemanei, kad aš miriau?

– Niekuomet netikėjau.

– Netikėjai, mano mielas?

– Aš žinojau, žinojau! – kartojo vaikas mėgstamą sakinį ir, pagriebęs jos ranką, kuri glostė plaukus, spaudė ją delnu prie lūpų ir bučiavo.

XXX

Vasilijus Lukičius, kuris iš pradžių nesuprato, kas toji dama, nes, įstojęs tarnauti, kai Ana jau buvo išvažiavusi, nepažino jos, ir, iš kalbų suvokęs, kad tai yra ta pati motina, kuri pametė vyrą, nežinojo, eiti į kambarį ar ne, ar gal pranešti Aleksejui Aleksandrovičiui. Sumetęs pagaliau, kad jo pareiga yra tam tikrą valandą prikelti Seriožą ir kad todėl jam nėra ko paisyti, kas tenai sėdi, motina ar kas kitas, o reikia atlikti savo pareigą, jis apsirengė, priėjo prie durų ir atidarė jas.

Pamatęs, kaip myluojasi motina ir sūnus, išgirdęs jų balsus ir tai, ką kalba, pakeitė savo ketinimą. Guverneris palingavo galvą ir atsidusęs uždarė duris. „Palauksiu dar dešimt minučių“, – tarė sau, kosčiodamas ir šluostydamasis ašaras.

Namų tarnai buvo labai susijaudinę. Visi sužinojo, kad atvyko ponia ir Kapitonyčius įleido ją ir kad ji dabar vaikų kambaryje, o kadangi ponas devyniomis visada pats užeina į vaikų kambarį, tai visi suprato, kad vyrui su žmona susitikti negalima ir kad reikia tai sutrukdyti. Kornejus, kamerdineris, nulipęs į durininko kambarėlį, klausinėjo, kas ir kaip ją įleido, ir, sužinojęs, kad moterį sutiko ir palydėjo Kapitonyčius, barė senuką. Durininkas atkakliai tylėjo, bet kai Kornejus pasakė jam, kad už tai jį reikia išvaryti, Kapitonyčius prišoko prie Kornejaus ir, mostaguodamas rankomis prieš jo veidą, ėmė kalbėti:

– Taigi mat, tu būtum neįleidęs! Dešimt metų tarnavau, daug malonių iš jos patyriau, o tu nueitum dabar ir pasakytum: girdi, nešdinkitės, meldžiamoji! Mat koks gudruolis! Taigi! Tu savęs geriau žiūrėtum, o dabar tau tik rūpi, kaip apkraustyti poną ir valkioti meškėnų kailinius!

– Kareivis! – niekinamai burbtelėjo Kornejus ir, pamatęs ateinančią auklę, kreipėsi: – Jūs pagalvokite, Marja Jefimovna: įleido, niekam nepasakė, – kalbėjo jai Kornejus. – Aleksejus Aleksandrovičius tuojau pasirodys, nueis į vaikų kambarį.

– Bėdos, bėdos! – kalbėjo auklė. – Jūs, Kornejau Vasiljevičiau, kaip nors sulaikykite poną, o aš nubėgsiu, kaip nors ją išvesiu. Bėdos, bėdos!

Auklei įeinant į vaikų kambarį, Serioža pasakojo motinai, kaip jie su Nadenka, leisdamiesi nuo kalno, pargriuvo ir tris kartus persivertė. Ana klausėsi jo balso, matė vaiko veidą ir išraiškos niuansus, juto jo ranką, bet nesuprato, ką šis kalba. Reikėjo eiti, reikėjo palikti sūnų, – tik apie tai galvojo ir nieko daugiau nejautė. Motina girdėjo, kaip Vasilijus Lukičius buvo priėjęs prie durų ir kosėjo, girdėjo ir prieinančios auklės žingsnius, tačiau sėdėjo tarytum suakmenėjusi, nepajėgdama nei pradėti kalbos, nei atsistoti.

– Ponia, brangioji! – prašneko auklė, priėjusi prie Anos ir bučiuodama jai rankas ir pečius. – Tai Dievas suteikė džiaugsmą mūsų vaikeliui gimimo dieną. Juk nė truputėlio jūs nepasikeitusi.

– Ak, aukle, mieloji, nežinojau, kad jūs namuose, – valandžiukę atsigodusi, tarė Ana.

– Aš nebegyvenu, aš su dukra gyvenu, pasveikinti atėjau, Ana Arkadjevna, brangioji!

Auklė staiga pravirko ir ėmė bučiuoti jai ranką.

Serioža spindinčiomis akimis, šypsodamasis, viena ranka įsikibęs į motiną, antra – į auklę, trypčiojo ant kilimo riebiomis nuogomis kojelėmis. Jis buvo sužavėtas, kad mylima auklė tokia švelni motinai.

– Mama! Ji dažnai pas mane ateina, o kai ateina... – buvo bepradedąs, bet sustojo, pastebėjęs, kad auklė kažką pašnibždom pasakė motinai ir kad jos veide pasirodė išgąstis ir kažkas panašaus į gėdą – tai labai netiko motinai.

Ji priėjo prie sūnaus.

– Mielasis mano! – tarė mama.

Ana negalėjo pasakyti „sudie“, tačiau jos veidas pasakė tai, ir Serioža suprato. – Mielas, mielas Kutikai! – ištarė ji vardą, kuriuo vadindavo mažą. – Tu neužmirši manęs? Tu... – daugiau negalėjo kalbėti.

Kiek paskui sugalvojo žodžių, kuriuos būtų galėjusi pasakyti jam! Dabar nieko nemokėjo ir negalėjo pasakyti. Serioža suprato visa, ką motina norėjo pasakyti. Suprato, kad ši nelaiminga ir myli jį. Suprato net tai, ką pašnibždom kalbėjo auklė. Jis girdėjo žodžius „visuomet devyniomis“ ir suprato, kad buvo kalbama apie tėvą ir kad motinai nevalia susitikti su tėvu. Tą suprato, bet vieno negalėjo suvokti: kodėl jos veide pasirodė išgąstis ir gėda?.. Ji nekalta, o bijosi jo ir gėdijasi kažko. Serioža norėjo paklausti, norėjo, kad motina išsklaidytų abejones, bet nedrįso to padaryti: matė, kad ši kenčia, ir jam buvo gaila mamos. Vaikas tylėdamas prisiglaudė prie jos ir pašnibždomis tarė:

– Dar neik! Jis negreitai ateis.

Motina pastūmėjo jį nuo savęs, norėdama suprasti, ar šis galvoja tai, ką sako, ir iš nusigandusio Seriožos veido pamatė, kad jis ne tiktai kalba apie tėvą, bet dar tarytum klausia ją, ką šis turi apie tėvą manyti.

– Serioža, mano mielas, – tarė Ana, – mylėk jį, jis daug už mane geresnis, ir aš jam kalta. Kai užaugsi, pats nuspręsi.

– Tu už visus geriausia!.. – beviltiškai suriko sūnus pro ašaras ir, pagriebęs jai už pečių, kiek pajėgdamas drebančiomis nuo įtempimo rankomis, glaudė prie savęs.

– Širdele, mažyti mano! – ištarė Karenina ir pravirko tokiu pat silpnu, vaikišku balsu, kaip verkė jis.

Tuo metu durys atsidarė, ir įėjo Vasilijus Lukičius. Prie kitų durų pasigirdo žingsniai, ir auklė išgąstingai sušnibždėjo:

– Ateina, – ir padavė Anai skrybėlę.

Serioža krito į lovelę ir ėmė raudoti, susiėmęs rankomis veidą. Ana atitraukė jo rankas, dar kartą pabučiavo ašarotą veidą ir greitais žingsniais išėjo pro duris. Aleksejus Aleksandrovičius ėjo jai priešais. Pamatęs ją, sustojo ir nulenkė galvą.

Nors Ana ką tik buvo sakiusi, kad vyras geresnis ir kilnesnis už ją, bet vos tik paskubomis apžvelgė visą jo figūrą su visomis smulkmenomis, moterį apėmė pasišlykštėjimas ir pagieža, ir Ana ėmė pavydėti jam sūnaus. Ji staigiai nuleido šydą ir, pagreitinusi žingsnį, beveik bėgte išbėgo iš kambario.

Nespėjo nė išimti tų žaislelių, kuriuos su tokia meile ir ilgesiu rinkosi vakar krautuvėje, ir parsivežė juos namo.

XXXI

Nors ir labai troško Ana pasimatyti su sūnumi, nors ir seniai galvojo apie tą pasimatymą ir ruošėsi jam, jokiu būdu nelaukė, kad šis pasimatymas taip smarkiai paveiktų ją. Grįžusi į savo vienišą butą viešbutyje, moteris ilgai negalėjo suprasti, kodėl yra čia. „Taip, visa tai baigta, ir aš vėl viena“, – tarė sau ir, nenusiimdama skrybėlės, atsisėdo krėsle prie židinio. Įbedusi nejudamas akis į žalvarinį laikrodį, stovintį ant stalo tarp langų, Karenina ėmė galvoti.

Kambarinė prancūzė, atsivežta iš užsienio, įėjo ir pasiūlė rengtis. Ana nustebusi pažvelgė į ją ir tarė:

– Paskui.

Liokajus pasiūlė kavos.

– Paskui, – atsakė ši.

Žindyvė italė, aptaisiusi mergaitę, įėjo su kūdikiu ir padavė ją Anai. Putni, nutukusi mergytė, kaip visuomet, pamačiusi motiną, pasuko nuogas, tartum siūlelis persmaugtas rankutes delnais į apačią ir, šypsodamasi bedante burnele, it žuvis pelekais ėmė irtis rankutėmis, čiužindama jomis krakmolytas išsiuvinėto sijonėlio klostes. Negalėjai nenusišypsoti, nepabučiuoti mergytės, negalėjai nepakišti jai piršto, į kurį ši įsikibo, spygaudama ir pašokdama visu kūnu; negalėjai nepakišti jai lūpos, kurią ji bučiuodama įsitraukė į burnelę. Ir visa tai padarė Ana: ir pasiėmė vaiką ant rankų, ir pašokino, ir pabučiavo jos raudoną skruostelį ir nuogas alkūnėles; tačiau, žiūrint į šį kūdikį, jai dar pasidarė aiškiau, kad jos jausmas mergytei yra net ne meilė, palyginti su tuo jausmu, kurį juto Seriožai. Viskas šios mergytės buvo miela, tačiau visa tai kažkodėl negriebė už širdies. Pirmajam kūdikiui, nors ir nuo nemylimo žmogaus, Ana buvo atidavusi visas nepatenkintos meilės jėgas; mergytė buvo pagimdyta sunkiausiomis sąlygomis, ir jai nebuvo skirta nė šimtosios dalies tų rūpesčių, kurie buvo skirti pirmagimiui. Be to, mergytė visa dar buvo tiktai ateityje, o Serioža buvo jau beveik žmogus, ir mylimas žmogus; jame jau kovojo mintys, jausmai; berniukas jau suprato, mylėjo, sprendė apie ją, galvojo Ana, prisimindama vaiko žodžius ir žvilgsnius. Motina amžinai, ne tik fiziškai, bet ir dvasiškai, atskirta nuo jo, ir atitaisyti to negalima.

Ji atidavė mergytę žindyvei, atleido ją ir atvožė medalioną su Seriožos portretu, kai šis buvo beveik tokio pat amžiaus kaip dabar mergytė. Ana atsistojo ir, nusiėmusi skrybėlę, pasiėmė nuo staliuko albumą, kuriame buvo kitokio amžiaus sūnaus fotografijų. Ji norėjo palyginti nuotraukas ir pradėjo imti iš albumo. Išėmė visas. Liko viena, paskutinė, geriausioji nuotrauka. Serioža sėdėjo baltais marškinėliais, apsižergęs kėdę, niūriu žvilgsniu ir šypsančia burna. Toji išraiška buvo itin savotiška ir geriausiai jam tiko. Mažomis vikriomis rankomis, kurių balti ploni pirštai dabar ypač įtemptai judėjo, Ana keletą kartų buvo paėmusi už fotografijos kampučio, bet ši vis išsprūsdavo, ir ji negalėjo išimti jos. Ant stalo nebuvo popieriui pjaustyti skirto peiliuko, ir Ana, išsiėmusi kitą šalia įdėtą nuotrauką (tai buvo Vronskio fotografija, daryta Romoje, apvalia skrybėle ir ilgais plaukais), išstūmė su ja sūnaus fotografiją. „Taip, štai jis!“ – tarė Karenina, pažvelgusi į Vronskio nuotrauką, ir staiga atsiminė, kas yra jos dabartinio sielvarto priežastis. Ji nė karto nebuvo pagalvojusi apie Vronskį visą šį rytą. Dabar staiga, pamačius šį drąsų, taurų, tokį pažįstamą ir mielą veidą, netikėtai pajuto, kad ją visą užplūsta meilė jam.

„Kur jis? Kaipgi jis palieka mane vieną kentėti?“ – staiga pagalvojo priekaištingai, užmiršusi, jog pati slėpė nuo jo visa, kas susiję su sūnumi. Ji nusiuntė pasiuntinį pas jį paprašyti, kad tuojau ateitų; alpstančia širdimi, ieškodama žodžių, kuriais pasakys jam viską, ir galvodama, kokiais meilės žodžiais vyras turės ją paguosti, Ana laukė jo. Pasiuntinys sugrįžo ir pranešė, kad pas jį svečias, bet kad tuojau ateis ir liepia ją paklausti, ar ši galės priimti jį drauge su kunigaikščiu Jašvinu, atvažiavusiu į Peterburgą. „Ne vienas ateis, o nuo vakar pietų nematė manęs, – pagalvojo Ana, – ne taip ateis, kad galėčiau viską pasakyti jam, o ateis su Jašvinu.“ Staiga moteriai dingtelėjo keista mintis: o kas, jeigu vyras nebemyli jos?

Prisiminus pastarųjų dienų įvykius, jai pasirodė, kad viskas patvirtina šią baisią mintį: ir tai, jog vakar šis pietavo ne namie, ir tai, jog prisispyręs prašė, kad jie Peterburge apsistotų atskirai, ir tai, jog net dabar ateina pas ją ne vienas, tarytum vengdamas susitikti akis į akį.

„Jis turi man pasakyti. Turiu žinoti. Jeigu žinosiu, tai žinau, ką padarysiu“, – kalbėjo Ana sau, nepajėgdama įsivaizduoti, kokioje padėtyje atsidurtų, įsitikinusi, kad šis jai abejingas. Karenina galvojo, kad Vronskis jos nebemyli, buvo bemaž nusiminusi ir dėl to pasijuto itin sudirgusi. Paskambino tarnaitei ir nuėjo į tualeto kambarį. Rengdamasi daugiau nei visas šias dienas kreipė dėmesio į savo tualetą, lyg Vronskis, nustojęs mylėti ją, galėtų pamilti už tai, kad vilkės ta suknele ir bus taip susišukavusi, kaip jai labiausiai tinka.

Ana išgirdo skambutį dar nebaigusi rengtis.

Įeinant į svetainę ją sutiko ne jo, bet Jašvino žvilgsnis. Vronskis žiūrinėjo jos sūnaus fotografijas, kurias ši buvo užmiršusi ant stalo, ir nesiskubino pažvelgti į moterį.

– Mes pažįstami, – tarė Ana, dėdama mažytę ranką į didžiulę susidrovėjusio Jašvino ranką (drovumas keistai nesiderino su jo milžinišku ūgiu ir grubiu veidu). – Pažįstami nuo pernai metų, lenktynėse. Duokite, – tarė, greitai atimdama iš Vronskio sūnaus fotografijas, kurias šis žiūrinėjo, ir reikšmingai blizgančiomis akimis pažvelgdama į jį. – Ar šiais metais įdomios buvo lenktynės? Jų vietoje žiūrėjau lenktynes Korse, Romoje. Jūs, beje, nemėgstate užsienio, – tarė, meiliai šypsodamasi. – Aš jus pažįstu ir žinau visus jūsų polinkius, nors mažai teko su jumis susitikti.

– Man dėl to labai gaila, nes mano polinkiai dažniausiai būna netikę, – patikino Jašvinas, prikąsdamas kairįjį ūsą.

Pasikalbėjęs kiek laiko ir pastebėjęs, kad Vronskis žvilgtelėjo į laikrodį, Jašvinas paklausė Aną, ar ilgai dar bus Peterburge, ir, ištiesęs didžiulį liemenį, pasiėmė kepurę.

– Rodos, neilgai, – atsakė sumišusi, pažvelgdama į Vronskį.

– Nė nepasimatysime daugiau? – atsistojęs tarė Jašvinas, kreipdamasis į Vronskį. – Kur tu pietauji?

– Atvažiuokite pietauti pas mane! – ryžtingai pasiūlė Ana, tarytum supykusi ant savęs dėl sumišimo, bet rausdama, kaip visuomet, kai naujam žmogui turėdavo parodyti savo padėtį. – Pietūs čia prasti, tačiau bent pasimatysite su juo. Aleksejus iš visų pulko draugų nė vieno taip nemyli, kaip jus.

– Labai džiaugiuosi, – patikino Jašvinas šypsodamasis, ir iš jo šypsenos Vronskis matė, kad Ana jam labai patiko.

Jašvinas atsisveikino ir išėjo, Vronskis kiek atsiliko nuo jo.

– Tu taip pat vyksi? – paklausė jį Ana.

– Aš jau pavėlavau! – atsakė šis. – Eik! Aš tuojau tave pasivysiu, – sušuko Jašvinui.

Ana paėmė jam už rankos ir, nenuleisdama akių, žiūrėjo norėdama sugalvoti, ką čia jam pasakius, kad sulaikytų.

– Palauk, turiu tau šį tą pasakyti, – paėmusi jo trumpą ranką, prispaudė prie savo kaklo. – Beje, ar nieko, kad pasikviečiau jį pietų?

– Puikiai padarei, – ramiai šypsodamasis atsakė vyras, rodydamas tankius dantis, ir pabučiavo jai ranką.

– Aleksejau, tu nepasikeitei? – pasidomėjo Karenina, abiem rankomis spausdama jo ranką. – Aš labai nusikamavau čia. Kada išvažiuojame?

– Greitai, greitai. Tu netikėsi, kaip ir man sunku čia gyventi, – kalbėjo šis ir trūktelėjo ranką.

– Na, eik, eik! – tarė Ana įsižeidusi ir greitai nuėjo.

XXXII

Kai Vronskis sugrįžo, Anos dar nebuvo namie. Jam buvo pasakyta, kad, vos šiam išvykus, pas ją atvažiavo kažkokia dama ir ši su ja išvažiavo. Kad Ana išvažiavo, nepasakiusi kur, kad iki šiol nebuvo grįžusi, kad dar rytą buvo kažkur išvykusi, nieko jam nepasakiusi – visa tai, taip pat keistai susijaudinęs jos veidas šį rytą, ir tai, kad ji, Jašvinui matant, taip nedraugiškai beveik plėšte išplėšė jam iš rankų sūnaus nuotraukas, privertė Vronskį susimąstyti. Vyras nutarė, kad būtinai reikia atvirai pasikalbėti su ja. Ir laukė moters svetainėje. Ana grįžo ne viena, parsivežė tetą, senmergę kunigaikštytę Oblonskają. Ji ir buvo atvažiavusi rytą, su ja Ana važinėjo po krautuves. Karenina tarytum nepastebėjo, koks susirūpinęs ir klausiantis Vronskio veidas, ir linksmai jam pasakojo, ką nusipirko šį rytą. Vyras matė, kad Anai darosi kažkas ypatinga: blizgančiose akyse, kai bėgčia pažvelgdavo į jį, buvo įtemptas dėmesys, ir kalboje bei judesiuose matėsi tas nervingas greitumas ir gracija, kurie jų pažinties pradžioje labai jį žavėdavo, o dabar žadino nerimą ir baugino.

Pietūs buvo padėti keturiems. Visi jau buvo susirinkę ir ruošėsi eiti į mažąjį valgomąjį, kai pas Aną atvyko Tuškevičius, kunigaikštienės Betsi atsiųstas. Kunigaikštienė Betsi prašė atleisti, kad neatvažiavo atsisveikinti, ji esanti nesveika, bet prašo Aną atvažiuoti pas ją tarp pusės septynių ir devynių. Vronskis žvilgtelėjo į Aną, išgirdęs, kad taip tiksliai nustatytas laikas; tai rodė, jog buvo imtasi priemonių, kad ji su niekuo nesusitiktų; bet Ana tarytum nepastebėjo to.

– Labai gaila, kad aš tarp pusės septynių ir devynių kaip tik negaliu, – atsakė ji, vos šyptelėjusi.

– Kunigaikštienei labai bus gaila.

– Man taip pat.

– Jūs turbūt važiuojate klausyti Pati? – paklausė Tuškevičius.

– Pati? Gerai sakote! Važiuočiau, jei būtų galima gauti ložę.

– Aš galiu gauti, – pasišovė Tuškevičius.

– Aš labai būčiau jums dėkinga, – atsakė Ana. – Gal jūs papietautumėt su mumis?

Vronskis vos pastebimai gūžtelėjo. Jis absoliučiai nesuprato, ką daro Karenina. Kam parsivežė tą senąją kunigaikštytę, kam pasiliko pietauti Tuškevičių ir, visų nuostabiausia, kam prašė jį parūpinti ložę? Argi leidžia jos dabartinė padėtis važiuoti į abonementinį spektaklį, kuriame dalyvaus Pati ir kur bus visa jos pažįstama aukštuomenė? Vronskis rimtai pažvelgė į ją, bet Ana atsakė tuo pačiu provokuojamu, lyg ir linksmu, lyg nusiminusiu žvilgsniu, kurio šis negalėjo suprasti. Per pietus moteris buvo valiūkiškai linksma: tarytum koketavo ir su Tuškevičiumi, ir su Jašvinu. Pakilus po pietų ir Tuškevičiui išvykus ložės, o Jašvinui užsirūkius, Vronskis drauge su juo nulipo apačion į savo kambarius. Kiek pabuvęs, Vronskis užbėgo į viršų. Ana jau buvo apsirengusi šviesia šilkine su aksomu suknele, kuri jai buvo pasiūta Paryžiuje, atidengta krūtine ir baltais brangiais mezginiais ant galvos, kurie gaubė moters veidą ir itin ryškino grožį.

– Tikrai važiuojate į teatrą? – pasiteiravo Vronskis, stengdamasis nežiūrėti į ją.

– Kodėl taip išgąstingai klausiate? – vėl įsižeidusi, kad Vronskis į ją nežiūri, paklausė Ana. – Kodėl turėčiau nevažiuoti?

Ši tarytum nesuprato, ką reiškia jo žodžiai.

– Žinoma, nėra jokios priežasties! – paniuręs atsakė vyras.

– Juk taip ir sakau, – kalbėjo Ana, tyčia nesuprasdama jo tono ironijos ir ramiai raitodamasi ilgą kvepiančią pirštinę.

– Ana, dėl Dievo! Kas jums? – klausė Vronskis, žadindamas ją, lygiai taip pat, kaip sakydavo jai kitados jos vyras.

– Nesuprantu, ko klausiate.

– Žinote, kad negalima važiuoti.

– Kodėl? Aš važiuosiu ne viena. Kunigaikštytė Varvara išvyko rengtis, ji važiuos su manimi.

Vronskis, sutrikęs, nusiminęs, gūžtelėjo.

– Argi nežinote... – buvo bepradedąs.

– Aš nenoriu žinoti! – beveik suriko ji. – Nenoriu. Ar gailiuosi to, ką padariau? Ne, ne ir ne. Jeigu vėl būtų tas pat, iš pradžių, tai vėl viskas būtų lygiai taip. Mums, tai yra man ir jums, svarbu tik viena: ar mylime vienas antrą. Visa kita nesvarbu. Kam čia gyvename skyrium ir nesimatome? Kodėl negaliu vykti? Aš tave myliu, ir man vis tiek, – tarė rusiškai, jam nesuprantamai blizgančiomis akimis atidžiai pažvelgusi į jį, – jeigu nepasikeitei. Kodėl nežiūri į mane?

Vyras pažiūrėjo į Aną. Jis matė, koks gražus šios veidas ir apdaras, kuris visuomet jai labai tiko. Dabar kaip tik jos grožis ir elegancija erzino jį.

– Mano jausmai negali pasikeisti, žinote, bet prašau jus nevažiuoti, maldauju, – prašneko Vronskis vėl prancūziškai, švelniu maldaujamu balsu, bet jo žvilgsnis buvo šaltas.

Moteris negirdėjo žodžių, bet matė, koks šaltas vyro žvilgsnis, ir susierzinusi atsakė:

– Prašau jus paaiškinti, kodėl neturiu važiuoti.

– Todėl, kad tai gali jums padaryti... – jis susipynė.

– Nieko nesuprantu. Jašvinas n’est pas compromettant12 ir kunigaikštytė Varvara niekuo ne blogesnė už kitas. Štai ir ji.

_______________

12 Negali kompromituoti.

XXXIII

Vronskis pirmą kartą jautė Anai apmaudą, kone pagiežą už tai, kad ši tyčia nesupranta savo padėties. Šį jausmą didino dar tai, kad vyras negalėjo pasakyti jai savo apmaudo priežasties. Jeigu būtų Anai tiesiog pasakęs, ką galvoja, tai būtų taręs: „Šituo apdaru pasirodyti teatre su visiems žinoma kunigaikštyte – ne tiktai pripažinti savo, kaip žuvusios moters, padėtį, bet ir provokuoti aukštuomenę, tai yra visam laikui išsižadėti jos.“

Vronskis negalėjo pasakyti to. „Kaip ji gali to nesuprasti, ir kas jai darosi?“ – kalbėjo sau. Vyras jautė, kaip kartu jo pagarba Anai mažėja ir žavėjimasis jos grožiu didėja.

Paniuręs grįžo į savo kambarį ir, atsisėdęs šalia Jašvino, kuris, ištiesęs ant kėdės ilgas kojas, gėrė konjaką su selteriu, liepė ir jam to paties atnešti.

– Tu sakai – Lankovskio Galiūnas. Tai geras arklys, ir aš tau patariu pirkti, – kalbėjo Jašvinas, žvilgtelėjęs į rūškaną draugo veidą. – Jo pasturgalis nukaręs, bet kojos ir galva – nieko geresnio negalima norėti.

– Turbūt paimsiu, – atsakė Vronskis.

Kalbėti apie arklius jam buvo įdomu, tačiau nė valandėlę neužmiršo Anos, nejučiom klausėsi žingsnių koridoriuje ir žvilgčiojo į laikrodį ant židinio.

– Ana Arkadjevna liepė pranešti, kad išvažiavo į teatrą.

Jašvinas, įsipylęs į šnypščiantį vandenį dar stiklelį konjako, išgėrė ir atsistojo segiodamasis.

– Ką gi, važiuojame? – tarė jis, vos šypsodamasis po ūsais ir šypsena rodydamas, kad supranta, kodėl Vronskis toks paniuręs, bet neteikia tam svarbos.

– Aš nevažiuosiu, – niūriai atsakė Vronskis.

– O man reikia, aš prižadėjau. Na, iki pasimatymo. O tu imk ir atvažiuok į parterį, Krasinskio krėslą paimk! – pridūrė Jašvinas išeidamas.

– Ne, aš turiu reikalą.

„Su žmona bėda, su nežmona dar blogiau“, – pagalvojo Jašvinas, eidamas iš viešbučio.

Vronskis, likęs vienas, pakilo nuo kėdės ir ėmė vaikščioti po kambarį.

„Šiandien kas? Ketvirtas abonementas... Jegoras su žmona ten, ir motina galbūt. Vadinasi – visas Peterburgas tenai. Dabar ji įėjo, nusivilko kailinukus ir išėjo į šviesą. Tuškevičius, Jašvinas, kunigaikštytė Varvara... – vaizdavosi jis. – O ką aš? Ar aš bijausi, ar pavedžiau ją globoti Tuškevičiui? Kaip tik žiūrėsi – kvaila, kvaila... Kodėl ji stato mane į tokią padėtį?“ – klausė, mostelėjęs ranka.

Šiuo judesiu jis užkliudė staliuką, ant kurio stovėjo selteris ir konjako grafinas, ir vos neapvertė. Vronskis norėjo pagauti, išleido iš rankų, iš apmaudo paspyrė stalą ir paskambino.

– Jeigu nori pas mane tarnauti, – tarė įėjusiam kamerdineriui, – tai žinok savo pareigas. Kad to nebūtų. Reikia sutvarkyti.

Kamerdineris, nesijausdamas kaltas, norėjo teisintis, bet, pažvelgęs į poną, iš jo veido suprato, kad dabar tik reikia tylėti, pasilenkęs greitai atsiklaupė ant kilimo ir ėmė rinkti sveikus ir sumuštus stiklelius bei butelius.

– Čia ne tavo darbas, tegu ateina liokajus sutvarkyti, o tu paruošk man fraką.

Vronskis įėjo į teatrą pusė devynių. Buvo pats spektaklio vidurys. Senukas kapeldineris nuvilko Vronskiui kailinius, pažinęs jį pavadino „jūsų šviesybe“ ir pasiūlė jam neimti drabužių numerėlio, o pašaukti Fiodorą. Šviesiame koridoriuje nieko daugiau nebuvo, tik kapeldineris ir du liokajai, kurie su kailiniais ant rankų klausėsi prie durų. Pro privertas duris buvo girdėti, kaip atsargiai orkestras akompanuoja staccato, ir vienas moteriškas balsas aiškiai tarė muzikinę frazę. Durys atsidarė, pro jas šmurkštelėjo kapeldineris, ir Vronskio klausą aiškiai pasiekė frazė, kuri jau artėjo į galą. Durys tučtuojau užsidarė, Vronskis negirdėjo frazės pabaigos ir kadanso, bet iš katučių griausmo anapus durų suprato, jog kadansas baigėsi. Kai įėjo į salę, skaisčiai apšviestą sietynų ir bronzinių dujų ragelių, triukšmas dar nebuvo pasibaigęs. Scenoje dainininkė, žvilgėdama nuogais pečiais ir briliantais, lankstydamasi ir šypsodamasi, rinko, padedama tenoro, kuris laikė ją už rankos, gėlių puokštes, nevikriai metamas per rampą, ir ėjo prie pono žvilgančiais, per vidurį perskirtais plaukais, kuris ilgomis rankomis tiesė per rampą kažkokį daiktą, ir visa tiek parterio, tiek ložių publika buvo sujudusi, veržėsi pirmyn, šaukė ir plojo. Kapelmeisteris, stovėdamas pakyloje, padėjo perduoti gėles ir taisėsi baltą kaklaraištį. Vronskis įėjo į parterio vidurį ir sustojęs ėmė dairytis. Šiandien mažiau negu bet kada kreipė dėmesio į gerai jam žinomą įprastą aplinką, į sceną, į tą triukšmą, į visą tą pažįstamą, neįdomią, margą žiūrovų kaimenę sausakimšai prisigrūdusiame teatre.

Tos pačios kaip ir visuomet sėdėjo ložėse kažkokios damos su kažkokiais karininkais ložių užpakalyje; tos pačios, dievai žino kas tokios, margaspalvės moterys, tie patys mundurai ir surdutai; ta pati nešvari minia galerijoje, ir visoje šioje minioje, ložėse ir pirmosiose eilėse, buvo gal keturiasdešimt tikrų vyrų ir moterų. Į šias oazes Vronskis tuojau atkreipė dėmesį ir su jomis tuojau pat užmezgė ryšius.

Veiksmas baigėsi, kai jis įėjo, ir todėl Vronskis, neužsukęs į brolio ložę, nuėjo iki pirmosios eilės ir sustojo prie rampos su Serpuchovskojumi, kuris, sulenkęs kelį ir kaukšėdamas užkulniu į rampą, iš tolo pamatęs jį, pasišaukė šypsena.

Vronskis dar nematė Anos, tyčia nežiūrėjo į jos pusę. Iš žvilgsnių krypties vyras žinojo, kur ji. Slapčiomis dairėsi, bet jos neieškojo, laukdamas visų blogiausio, akimis ieškojo Aleksejaus Aleksandrovičiaus. Laimė, Aleksejaus Aleksandrovičiaus šį kartą nebuvo teatre.

– Kaip mažai tu panašus į karį! – tarė jam Serpuchovskojus. – Diplomatas, artistas ar kas.

– Taip, kai tik grįžau namo, apsivilkau fraku, – atsakė Vronskis, šypsodamasis ir palengva išsiimdamas žiūroną.

– To aš tau, prisipažįstu, pavydžiu. Kai sugrįžtu iš užsienio ir užsikabinu štai šitą, – palietė akselbantus, – gailiuosi laisvės.

Serpuchovskojus jau seniai buvo numojęs ranka į tarnybinę Vronskio veiklą, bet mylėjo jį po senovei ir dabar jiam buvo ypač meilus.

– Gaila, pavėlavai į pirmą veiksmą.

Vronskis, klausydamas viena ausimi, kreipė žiūroną iš benuaro į beletažą ir žiūrinėjo ložes. Šalia damos su turbanu ir pliko senuko, kuris piktai mirkčiojo judančio žiūrono stikle, Vronskis staiga pamatė Anos galvą, išdidžią, nuostabiai gražią ir šypsančią mezginių rėmuose. Ji buvo penktame benuare, už dvidešimties žingsnių nuo jo. Ana sėdėjo priešakyje ir, truputį pasigręžusi, sakė kažką Jašvinui. Moters galvos padėtis ant gražių ir plačių pečių ir santūrus, gyvas akių ir viso veido spindėjimas jam priminė Aną, visiškai tokią, kokią buvo ją matęs per puotą Maskvoje. Vronskis visiškai kitaip dabar jautė šitą grožį. Jo jausmas Anai neturėjo nieko paslaptingo, todėl jos grožis, nors ir stipriau negu pirma traukė, dabar kartu ir skaudino jį. Ana nežiūrėjo į vyro pusę, tačiau Vronskis jautė, kad moteris jau matė jį.

Kai Vronskis vėl pasuko į tą pusę žiūroną, pastebėjo, kad kunigaikštytė Varvara itin raudona, nenatūraliai juokiasi ir be paliovos dairosi į gretimą ložę; o Ana, suglaudusi vėduoklę ir bilsnodama ja į raudoną aksomą, stengiasi įsižiūrėti į kažką, bet nemato ir tyčia nenori matyti to, kas dedasi gretimoje ložėje. Jašvino veidas buvo toks, koks būdavo jam pralošiant. Susiraukęs vis giliau ir giliau kišo į burną kairįjį ūsą ir šnairavo į tą pačią gretimą ložę.

Toje ložėje, iš kairės, sėdėjo Kartasovai. Vronskis pažinojo juos ir žinojo, kad Ana su jais pažįstama. Kartasova, liesa, mažytė moteriškė, stovėjo savo ložėje ir, nusigręžusi nuo Anos, siautėsi pelerina, kurią laikė jos vyras. Moters veidas buvo išblyškęs bei piktas, ir ji susijaudinusi kažką kalbėjo. Kartasovas, storas, plikas ponas, be paliovos dairydamasis į Aną, stengėsi nuraminti žmoną. Šiai išėjus, vyras ilgai delsė, akimis ieškodamas Kareninos žvilgsnio ir turbūt norėdamas jai linktelėti. Ši, tyčia, matyt, jo nepastebėdama, atsigręžusi kažką sakė Jašvinui, palenkusiam kirptą galvą. Kartasovas išėjo neatsisveikinęs, ir ložė liko tuščia.

Vronskis nesuprato, kas būtent įvyko tarp Kartasovų ir Anos, bet suvokė, kad įvyko kažkas žeminančio moterį. Jis suprato šitai ir iš to, ką matė, ir labiausiai iš Anos veido, kuri, vyras žinojo, buvo sukaupusi paskutines jėgas, stengdamasi nenukrypti nuo prisiimto vaidmens. Šis išorinio ramumo vaidmuo visiškai pavyko Anai. Tie, kurie nepažino jos ir tos aplinkos, kurioje ji gyveno, negirdėjo visų užuojautos, pasipiktinimo ir nustebimo žodžių, reiškiamų moterų, kad ji išdrįso pasirodyti viešai ir tokiu krintančiu į akį būdu – su mezginių apdaru, spindėdama grožiu, tie gėrėjosi šios moters ramumu ir grožiu ir neįtarė, kad ji jaučiasi kaip žmogus, pastatytas prie gėdos stulpo.

Žinodamas, jog kažkas atsitiko, bet nežinodamas kas, Vronskis jautė skaudų nerimą ir, tikėdamasis ką nors sužinoti, nuėjo į brolio ložę. Tyčia pasirinkęs priešingą Anos ložei parterio takelį, išeidamas susidūrė su buvusiu savo pulko vadu, kuris kalbėjosi su dviem pažįstamais. Vronskis girdėjo tariant Kareninų vardą ir pastebėjo, kaip pulko vadas pasiskubino garsiai ištarti Vronskio vardą, reikšmingai žvilgtelėjęs į kalbančiuosius.

– A, Vronskis! Kada į pulką? Mes tavęs negalime išleisti be pokylio. Juk tu mūsų su visu kūnu ir siela, – pasakė pulko vadas.

– Nesuspėsiu, labai gaila, kitą kartą, – ištarė Vronskis ir bėgte užbėgo laiptais į brolio ložę.

Senoji grafienė, Vronskio motina, su plieno spalvos garbanėlėmis, sėdėjo brolio ložėje. Beletažo koridoriuje jis sutiko Varią su kunigaikštyte Sorokina.

Palydėjusi kunigaikštytę Sorokiną pas motiną, Varia padavė ranką dieveriui ir tuojau ėmė kalbėti su juo apie tai, kas šiam rūpėjo. Brolienė buvo tokia susijaudinusi, kokią jis retai matydavo.

– Man tas atrodo negarbinga ir šlykštu, ir madame Kartasova neturėjo jokios teisės. Madame Karenina... – pradėjo ji.

– O kas? Aš nežinau.

– Kaip, negirdėjai?

– Supranti, kad aš paskutinis apie tai išgirsiu.

– Ar galima rasti piktesnį padarą kaip toji Kartasova!

– Bet ką ji padarė?

– Man vyras papasakojo... Ji įžeidė Kareniną. Jos vyras per ložę ėmė kalbėtis su ja, o Kartasova iškėlė jam sceną. Ji, sako, garsiai pasakiusi kažkokius įžeidžiamus žodžius ir išėjusi.

– Grafe, jūsų maman kviečia jus, – tarė kunigaikštytė Sorokina, iškišusi galvą pro ložės duris.

– O aš tavęs seniai laukiu, – pasakė jam motina, ironiškai šypsodamasi. – Tavęs visai nematyti.

Sūnus matė, kad ji negali sulaikyti džiaugsmo šypsenos.

– Sveika, maman. Aš ėjau pas jus, – atsakė šaltai.

– Ko tu neini faire la cour a madame Karenine?13 – pridūrė, kunigaikštytei Sorokinai nuėjus. – Elle fait sensation. On oublie la Patti pour elle.14

– Maman, aš prašiau nekalbėti man apie tai, – atsakė sūnus raukydamasis.

– Sakau, ką visi kalba.

Vronskis nieko neatsakė ir, taręs keletą žodžių kunigaikštytei Sorokinai, išėjo. Tarpduryje susitiko brolį.

– A, Aleksejus! – sušuko brolis. – Kaip šlykštu! Kvaiša, daugiau nieko... Aš dabar norėjau pas ją eiti. Eime drauge.

Vronskis neklausė jo. Greitai lipo žemyn, jautė, kad reikia kažką padaryti, bet nežinojo ką. Pyko ant jos, kad ji stato save ir jį į tokią dviprasmišką padėtį ir kartu gailėjosi, kad moteris labai kenčia. Vronskis nulipo apačion į parterį ir ėjo stačiai į Anos benuarą. Prie benuaro stovėjo Stremovas ir kalbėjosi su ja.

– Tenorų nebėra. Le moule en est brise.15

Vronskis linktelėjo jai ir sustojo, sveikindamasis su Stremovu.

– Jūs, rodos, vėlai atėjote ir negirdėjote geriausios arijos, – pasakė Ana Vronskiui, pašaipiai, kaip šiam pasirodė, žvilgtelėjusi į jį.

– Nelabai nusimanau, – tarė jis, rūsčiai žiūrėdamas.

– Kaip kunigaikštis Jašvinas, – kalbėjo Ana šypsodamasi, – kuriam atrodo, kad Pati dainuoja per garsiai.

– Labai ačiū, – padėkojo ji, mažute ranka su ilga pirštine imdama afišą, kurią pakėlė Vronskis, ir šią akimirką gražus moters veidas netikėtai virptelėjo. Ji atsistojo ir nuėjo į ložės gilumą.

Pastebėjęs, kad prieš kitą aktą jos ložė buvo tuščia, Vronskis, keldamas pasipiktinimą teatre, kuris buvo nutilęs, pasigirdus kavatinai, išėjo iš parterio ir išvažiavo namo.

Ana jau buvo namie. Kai Vronskis įėjo pas ją, ši buvo viena tuo pačiu apdaru, kuriuo buvo teatre. Karenina sėdėjo pirmame krėsle pasienyje ir žiūrėjo priešais save. Ji žvilgtelėjo į vyrą ir tuojau sustingo ta pačia poza.

– Ana, – tarė šis.

– Tu, tu dėl visko kaltas! – sušuko atsistodama, nevilties ir pykčio ašarų smaugiama.

– Prašiau, maldavau tavęs nevažiuoti, žinojau, kad tau bus nemalonu...

– Nemalonu! – sušuko moteris. – Baisu! Kol gyva būsiu, neužmiršiu. Ji pasakė, kad gėda sėdėti šalia manęs.

– Kvailos moters žodžiai, – tarė vyras, – bet kam rizikuoti, provokuoti...

– Nekenčiu tavo ramumo. Tavo kaltė, kad taip atsitiko. Jeigu mane mylėtum...

– Ana! Kam čia klausti, ar aš myliu...

– Taip, jeigu mylėtum mane kaip aš, jeigu kankintumeisi kaip aš... – kalbėjo ji, išgąstingai žvelgdama į vyrą.

Jam gaila buvo Anos, bet vis dėlto pikta. Vronskis įtikinėjo, kad myli Kareniną, nes matė, kad tik taip gali dabar nuraminti ją, ir neprikaišiojo žodžiais, bet širdyje buvo pikta.

Tuos meilės žodžius, kurie jam atrodė tokie banalūs, jog buvo gėda tarti, ji gerte gėrė ir pamažu nurimo. Kitą dieną, visiškai susitaikę, juodu išvažiavo į dvarą.

_______________

13 Asistuoti poniai Kareninai.

14 Ji kelia sensaciją. Dėl jos visi užmiršta Pati.

15 Jie išnyko.

Šeštoji dalis

I

Darja Aleksandrovna vasarojo su vaikais Pokrovskojė, pas savo seserį Kiti Leviną. Jos dvare gyvenamasis namas visiškai sugriuvo, ir Levinas su žmona įkalbėjo praleisti vasarą pas juos. Stepanas Arkadjičius labai pritarė tam. Sakė, jog jam esą labai gaila, kad tarnyba neleidžianti praleisti su šeima vasaros sodžiuje, nors tai būtų didžiausia laimė, ir, likęs Maskvoje, jis atvažiuodavo retkarčiais į sodžių dienai ar dviem. Be Oblonskių su visais vaikais ir guvernante, tą vasarą pas Levinus dar viešėjo senoji kunigaikštienė, kuri laikė savo pareiga būti prie neprityrusios dukters, esančios palaimintos būklės. Be to, Varenka, su kuria Kiti buvo susibičiuliavusi užsienyje, tesėjo pažadą – atvažiuoti pas ją, kai Kiti bus ištekėjusi, ir svečiavosi pas savo draugę. Visi jie buvo Levino žmonos giminės ir bičiuliai. Nors šis visus juos mylėjo, jam truputį gaila buvo savo leviniško pasaulio ir tvarkos, kurią nustelbė „Ščerbackių gaivalo“ antplūdis, kaip Levinas sakydavo sau. Iš jo giminių tą vasarą svečiavosi pas juos tik vienas Sergejus Ivanovičius, bet ir tasai buvo ne Levinų, o Koznyševų tipo žmogus, todėl Levinų dvasia visiškai buvo stelbiama.

Jau seniai tuščiuose Levinų namuose buvo tiek daug žmonių, jog beveik visi kambariai buvo užimti ir beveik kiekvieną dieną senajai kunigaikštienei reikėdavo prie stalo visus suskaityti ir tryliktąjį sūnaitį ar dukraitę sodinti prie atskiro staliuko. Ir Kiti, kuri uoliai žiūrėjo namų ūkio, buvo daug rūpesčių, iš kur gauti vištų, kalakutų, ančių – jų svečiai ir vaikai, turėdami vasariškus apetitus, sudorodavo labai daug.

Visa šeima buvo susėdusi pietų. Doli vaikai su guvernante ir Varenka planavo, kur eis grybauti. Sergejus Ivanovičius, visų svečių gerbiamas, kone garbinamas dėl proto ir mokytumo, visus nustebino, įsikišęs į kalbą apie grybus.

– Mane pasiimkite drauge. Labai mėgstu grybauti, – tarė žiūrėdamas į Varenką, – man atrodo, kad tai labai gera pramoga.

– Ką gi, labai džiaugiamės, – nukaitusi atsakė Varenka.

Kiti reikšmingai susižvalgė su Doli. Mokyto ir protingo Sergejaus Ivanovičiaus pasisiūlymas grybauti su Varenka patvirtino kai kuriuos Kiti spėliojimus, kurie pastaruoju metu dažnai ateidavo jai į galvą. Ji tuojau ėmė šnekinti motiną, kad niekas nepastebėtų jos žvilgsnio. Po pietų Sergejus Ivanovičius su kavos puoduku atsisėdo prie lango svetainėje ir toliau kalbėjosi su broliu, žvilgčiodamas į duris, pro kurias turėjo įeiti vaikai, susiruošę grybauti. Levinas atsisėdo ant palangės prie brolio.

Kiti stovėjo šalia vyro, laukdama, kol pasibaigs jai neįdomus pokalbis, ir norėdama jam kažką pasakyti.

– Tu daug kuo pasikeitei nuo to laiko, kai esi vedęs, ir į gerąją pusę, – pasakė Sergejus Ivanovičius, šypsodamasis Kiti ir, matyti, nelabai domėdamasis pradėtu pokalbiu, – bet vis tiek nesiliauji aistringai gynęs pačių paradoksaliausių temų.

– Katia, tau nesveika stovėti, – tarė jai vyras, pristumdamas kėdę ir reikšmingai žiūrėdamas į ją.

– Na, dabar jau nėra nė kada, – pridūrė Sergejus Ivanovičius, pamatęs išbėgančius vaikus.

Visų priešakyje, skersa, aptemptomis kojinėlėmis, mosuodama pintinėle ir Sergejaus Ivanovičiaus skrybėle, šuoliu tiesiog į jį bėgo Tania.

Drąsiai pribėgusi prie Sergejaus Ivanovičiaus ir blykčiodama akimis, kurios buvo tokios panašios į žavias tėvo akis, padavė Sergejui Ivanovičiui skrybėlę ir dėjosi norinti ją uždėti jam, drovia ir lipšnia šypsena švelnindama savo drąsų elgesį.

– Varenka laukia, – prabilo ji, atsargiai dėdama jam skrybėlę, nes iš Sergejaus Ivanovičiaus šypsenos pamatė, kad leidžiama.

Varenka stovėjo tarpduryje, persivilkusi geltona kartūnine suknele, apsigaubusi galvą balta skarele.

– Einu, einu, Varvara Andrejevna, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius, baigdamas gerti kavą bei dėdamasis į kišenes nosinę ir cigarinę.

– O kokia žavi mano Varenka! Tiesa? – tarė Kiti vyrui, kai tik Sergejus Ivanovičius atsistojo. Taip pasakė šitai, kad Sergejus Ivanovičius galėjo išgirsti, o to ji, matyt, ir norėjo. – Ir kokia ji graži, tauriai graži! Varenka! – šūktelėjo Kiti. – Ar būsite miške prie malūno? Atvažiuosime pas jus.

– Tu visiškai užmiršti savo padėtį, Kiti, – tarė senoji kunigaikštienė, skubiai įeidama pro duris. – Tau negalima taip šaukti.

Varenka, išgirdusi Kiti balsą ir jos motinos pastabą, greitu lengvu žingsniu priėjo prie Kiti. Greiti judesiai, nukaitęs, pagyvėjęs veidas – viskas rodė, kad joje vyksta kažkas nepaprasta. Kiti žinojo, ką reiškia ši nepaprasta nuotaika, ir atidžiai sekė ją. Ji dabar pasišaukė Varenką tik norėdama mintimi palaiminti ją tam svarbiam įvykiui, kuris, kaip manė Kiti, turėjo atsitikti šiandien po pietų miške.

– Varenka, aš labai būsiu laiminga, jei įvyks vienas dalykas, – pašnibždomis tarė Kiti, bučiuodama ją.

– O jūs su mumis eisite? – sumišusi paklausė Leviną Varenka, dėdamasi negirdėjusi to, kas jai buvo pasakyta.

– Eisiu, bet tik iki klojimo, ten pasiliksiu.

– Na, koks tau malonumas? – pasiteiravo Kiti.

– Reikia į naujus vežimus dirstelėti ir patikrinti, – atsakė Levinas. – O kur tu būsi?

– Terasoje.

II

Terasoje susirinko visos moterys. Jos ir šiaip mėgdavo ten sėdėti po pietų, bet šiandien dar buvo ir darbo. Buvo ne tik siuvami marškinėliai ir mezgami valiniai, kuriais visos buvo užsiėmusios, šiandien ten buvo verdama uogienė nauju, Agafjai Michailovnai nežinomu būdu, nepilant vandens. Kiti pradėjo naudoti šį naują metodą, kuris buvo populiarus jų namuose. Agafja Michailovna, kuriai seniau buvo pavestas šis darbas, manydama, kad tai, kas buvo daroma Levinų namuose, negali būti blogai, vis dėlto įpylė į braškes ir žemuoges vandens, tvirtindama, kad kitaip neįmanoma; ji buvo sugauta šitaip daranti, tad avietės buvo verdamos visų akyse, ir Agafja Michailovna turėjo būti įtikinta, kad ir be vandens uogienė išeis gera.

Agafja Michailovna įkaitusiu ir nusiminusiu veidu, susidraikiusiais plaukais ir liesomis, iki alkūnių nuogomis rankomis, ratu suko dubenį viršum gorės ir niūriai žiūrėjo į avietes, visa siela trokšdama, kad šios sustingtų ir neišvirtų. Kunigaikštienė, jusdama, kad į ją, kaip į vyriausią aviečių virimo patarėją, turi būti nukreipta Agafjos Michailovnos rūstybė, stengėsi atrodyti, kad jai rūpi kas kita ir kad ji avietėmis nesidomi, tad kalbėjo apie pašalinius dalykus, bet skersomis žvilgčiojo į gorę.

– Aš visuomet pati merginoms sukneles perku iš nebrangios medžiagos, – kalbėjo kunigaikštienė, tęsdama pradėtą kalbą... – Ar nenugriebus dabar putų, mieloji? – pridūrė kreipdamasi į Agafją Michailovną. – Visai tau nereikia tai daryti pačiai, be to, karšta, – sustabdė ji Kiti.

– Aš nugriebsiu, – tarė Doli ir atsistojusi atsargiai ėmė šaukštu braukti per putojantį cukrų ir retkarčiais, kratydama nuo šaukšto tai, kas prilipę, taukšnojo juo į lėkštę, jau pridrėbtą įvairiaspalvių, geltonai rausvų putų su nusistojančiu kraujo spalvos sirupu. „Kaip jie laižys jas su arbata!“ – galvojo apie savo vaikus, atsiminusi, kaip pati, maža būdama, stebėdavosi, kad suaugusieji nevalgo visų gardžiausio dalyko – putų.

– Stiva sako, kad daug geriau duoti pinigų, – tęsė Doli pradėtą įdomią kalbą apie tai, kaip geriau duoti tarnams dovanas, – bet...

– Kaip galima pinigų! – vienu balsu sušneko kunigaikštienė ir Kiti. – Jos tą vertina.

– Na, aš, pavyzdžiui, pernai mūsų Matrionai Semionovnai nupirkau suknelei ne poplino, bet kažko panašaus, – pasakojo kunigaikštienė.

– Atsimenu, ji per jūsų vardines juo vilkėjo.

– Labai dailus raštas, toks paprastas ir labai gražus. Pati norėjau pasisiūdinti, jeigu ji nebūtų tokios turėjusi. Panašiai kaip Varenkos. Labai dailu ir pigu.

– Na, dabar, rodos, jau išvirusi, – tarė Doli, pildama nuo šaukšto sirupą.

– Kai pasidaro riestainiukai, tuomet išvirusi. Dar pavirinkite, Agafja Michailovna.

– Tos musės! – piktai tėškė Agafja Michailovna. – Tas pat išeis, – pridūrė.

– Ak, koks jis mielas, nenubaidykite! – staiga šūktelėjo Kiti, žiūrėdama į žvirblį, kuris atsitūpė ant turėklų ir, nulenkęs avietės stiebą, ėmė lesti uogas.

– Taip, tik tu nestovėk taip arti gorės, – tarė motina.

– A propos de Varenka16, – tarė Kiti prancūziškai, kaip jos visą laiką kalbėjosi, kad Agafja Michailovna nesuprastų. – Žinote, maman, kažkodėl tikiuosi, kad šiandien viskas išsispręs. Jūs suprantate kas. Kaip būtų gera!

– Kokia ji puiki piršlė! – džiaugėsi Doli. – Kaip atsargiai ir apsukriai suveda juodu...

– Ne, sakykite, maman, ką manote?

– Bet ką čia manysi? Jis (Sergejus Ivanovičius) visuomet galėjo vesti geriausią žmoną visoje Rusijoje; dabar jau nebe toks jaunas, bet vis dėlto, žinau, už jo ir dabar eitų ne viena... Ji labai gera, bet vyras galėtų...

– Ne, supraskite, mama, kodėl jam ir jai nieko geresnio negalima sugalvoti. Pirma – ji labai žavi! – tarė Kiti, užlenkusi vieną pirštą.

– Ji labai jam patinka, tai tiesa, – patvirtino Doli.

– Paskui, jo padėtis visuomenėje tokia tvirta, jog jam nei žmonos turtas, nei padėtis visuomenėje visiškai nesvarbu. Jam svarbu viena – gera, rami, miela žmona.

– Taip, su ja tai jau galima būti ramiam, – patvirtino Doli.

– Trečia, kad ji jį mylėtų. To netrūksta... Noriu pasakyti, kad būtų puiku, jeigu taip būtų... Laukiu, štai sugrįš juodu iš miško, ir viskas paaiškės. Tuojau pamatysiu iš akių. Labai džiaugčiausi! Kaip tu manai, Doli?

– Tik nesijaudink. Tau visai nereikia jaudintis, – kalbėjo motina.

– Nesijaudinu, mama. Man atrodo, kad jis šiandien pasipirš.

– Ak, kaip keista atrodo, kai vyriškis pasiperša... ir kaip jis tai daro... Yra kažkokia užtvara, ir staiga ji sugriūva, – svajingai šypsodamasi kalbėjo Doli, atsiminusi, ką išgyveno su Stepanu Arkadjičiumi.

– Mama, kaip jums tėtė pasipiršo? – staiga paklausė Kiti.

– Nieko ypatingo nebuvo, labai paprastai, – atsakė kunigaikštienė, bet jos veidas visas nušvito atsiminus.

– Bet kaip? Vis dėlto jį mylėjote dar prieš tai, kai jums buvo leista kalbėtis?

Kiti buvo itin malonu, kad gali dabar su motina kalbėti kaip su sau lygia apie tuos pačius svarbiausius klausimus moters gyvenime.

– Žinoma, mylėjau, jis lankydavosi pas mus sodžiuje.

– Kaip išsisprendė? Mama?

– Manai turbūt, kad jūs ką nors naujo sugalvojote? Vis tas pat: išsisprendė akimis, šypsenomis...

– Kaip puikiai pasakėte, mama! Tikrai, akimis ir šypsenomis, – patvirtino Doli.

– Kokius žodžius jis pasakė?

– O kokius tau Kostia?

– Jis kreida parašė. Buvo nuostabu... Atrodo, kad labai seniai viskas buvo! – tarė ji.

Trys moterys susimąstė apie tą patį. Kiti pirmoji nutraukė tylą. Ji atsiminė visą tą paskutinę, prieš jai ištekant, žiemą, kai buvo susižavėjusi Vronskiu.

– Vienas dalykas nemalonus... tai buvusioji Varenkos pasija! – tarė Kiti, savaime prisiminusi ir tai. – Norėjau kaip nors pasakyti Sergejui Ivanovičiui, paruošti jį. Tie vyrai, – pridūrė, – visi baisiai jautrūs mūsų praeičiai.

– Ne visi, – paprieštaravo Doli. – Tu sprendi pagal savo vyrą. Jis iki šiol kankinasi, prisiminęs Vronskį. Taip? Juk tiesa?

– Tiesa, – susimąsčiusi atsakė Kiti, šypsodamasi akimis.

– Tik nežinau, – įterpė kunigaikštienė motina, lyg kas būtų prikišęs jai, kad blogai prižiūrėjo dukterį, – kas tavo praeityje galėjo kelti jam nerimą? Kad Vronskis tau asistavo? Taip atsitinka kiekvienai mergaitei.

– Na, bet ne apie tai kalbame, – atsakė Kiti paraudusi.

– Ne, palauk, – tęsė toliau motina, – be to, pati nenorėjai, kad aš pasikalbėčiau su Vronskiu. Atsimeni?

– Ak, mama! – skausmingai tarė Kiti.

– Dabar jūsų nesulaikysi... Tavo santykiai ir negalėjo nueiti toliau negu dera; pati būčiau privertusi jį pasisakyti. Beje, tau, mano širdele, nedera jaudintis. Prašau, neužmiršk to ir nurimk.

– Aš visiškai rami, maman.

– Kaip laimingai tada išėjo tau, Kiti, kai atvažiavo Ana, – pasakė Doli, – ir kaip nelaimingai jai pačiai. Kaip tik atvirkščiai, – pridūrė, apstulbinta savo minties. – Tuomet Ana buvo tokia laiminga, o Kiti save laikė nelaiminga. Visiškai atvirkščiai! Dažnai apie ją galvoju.

– Yra čia apie ką galvoti. Šlykšti, bjauri moteris, be širdies, – išrėžė motina, kuri negalėjo užmiršti, kad Kiti ištekėjo ne už Vronskio, o už Levino.

– Koks malonumas apie tai kalbėti, – su apmaudu tarė Kiti, – aš apie tai negalvoju ir nenoriu galvoti... Nenoriu galvoti, – pakartojo, išgirdusi pažįstamus savo vyro žingsnius terasos laiptuose.

– Apie ką čia: ir nenoriu galvoti? – paklausė Levinas, įeidamas į terasą.

Niekas vyrui neatsakė, ir šis daugiau neklausė.

– Man gaila, kad išardžiau jūsų moterišką karalystę, – tarė jis, nepatenkintas peržvelgęs visas ir supratęs, kad buvo kalbama apie tokį dalyką, apie kurį moterys nebūtų kalbėjusios jo akyse.

Vieną akimirką jis patyrė tą patį jausmą kaip ir Agafja Michailovna – nepasitenkinimą, kad avietės verdamos be vandens, ir iš viso svetima Ščerbackių įtaka. Vis dėlto Levinas nusišypsojo ir priėjo prie Kiti.

– Na ką? – paklausė žmoną, žiūrėdamas į ją tokiu pat veidu kaip ir visi dabar, kai į ją kreipdavosi.

– Nieko, puiku, – atsakė Kiti šypsodamasi, – o kaip tavo reikalai?

– Triskart daugiau paveža negu ratais. Tai važiuoti vaikų? Liepiau pakinkyti.

– Ką gi, tu nori Kiti vežimu vežti? – priekaištingai paklausė motina.

– Juk žingine, kunigaikštiene.

Levinas niekuomet nevadindavo kunigaikštienės maman, kaip paprastai vadina žentai, ir tai buvo nemalonu kunigaikštienei. Vyriškis, nors ir labai mylėjo ir gerbė kunigaikštienę, nenorėdamas paniekinti jausmo mirusiai motinai, negalėjo taip jos vadinti.

– Važiuokime drauge, maman, – pasiūlė Kiti.

– Nenoriu žiūrėti į tas beprotybes.

– Na, aš pėsčia eisiu. Juk man sveika. – Kiti atsistojo, priėjo prie vyro ir paėmė jam už rankos.

– Sveika, bet viskas su saiku, – tarė kunigaikštienė.

– Na ką, Agafja Michailovna, ar jau išvirė uogienė? – paklausė Levinas, šypsodamasis jai ir norėdamas pralinksminti. – Ar gerai išėjo naujoviškai?

– Turbūt gerai. Man atrodo – pervirta.

– Tai dar geriau, Agafja Michailovna, nesurūgs, nes mūsų ledai dabar jau ištirpę, o laikyti nėra kur, – kalbėjo Kiti, tuojau supratusi, ką norėjo pasakyti vyras, ir su tuo pačiu jausmu kreipdamasi į senutę. – Užtat jūsų sūdiniai tokie, kad mama sako, niekur nėra tokių valgiusi, – pridūrė, šypsodamasi ir taisydama jai skarelę.

Agafja Michailovna piktai pažiūrėjo į Kiti.

– Jūs manęs neguoskite, ponia. Kai tik pasižiūriu į judu, į jus ir jį, man ir linksma, – tėškė, ir šis grubus pasakymas ir jį, o ne ir poną, sujaudino Kiti.

– Važiuokite su mumis grybauti, jūs mums vietas parodysite.

Agafja Michailovna nusišypsojo, palingavo galvą, tartum sakydama: „Ir norėčiau supykti ant jūsų, bet negaliu.“

– Padarykite, meldžiamoji, kaip patariu, – tarė senoji kunigaikštienė, – uždėkite ant uogienės popierėlį ir suvilgykite romu: nereikia nė ledo – niekuomet neims pelėti.

_______________

16 Beje, apie Varenką.

III

Kiti ypač džiaugėsi proga pabūti viena su vyru, nes buvo pastebėjusi, kaip jo veidu, kuriame taip gyvai viskas atsispindėdavo, perbėgo širdgėlos šešėlis tą akimirką, kai šis įėjo į terasą ir paklausė, apie ką buvo kalbama, o jam niekas neatsakė.

Kai juodu pėsti patraukė pirma kitų ir išvažinėtu, dulkinu, rugių varpų ir grūdų pribarstytu keliu nuėjo taip toli, kad nebuvo iš namų matyti, ji tvirčiau pasirėmė į vyro ranką ir prispaudė ją prie savęs. Jis jau buvo užmiršęs tą trumpą nemalonų įspūdį ir, būdamas su ja vienas, dabar, nė valandėlės negalėdamas užmiršti, kad žmona nėščia, juto dar naują ir džiaugsmingą, visiškai tyrą, be geidulio malonumą, kurį teikė artumas prie mylimos moters. Kalbėti nebuvo ko, bet jam norėjosi girdėti jos balsą, kuris buvo pasikeitęs dabar, nėštumo metu, lygiai kaip ir jos žvilgsnis. Balse, kaip ir žvilgsnyje, galima buvo justi švelnumą ir rimtumą, panašų į tą, kuriuo pasižymi žmonės, nuolat sutelkę mintis į vieną mėgstamą dalyką.

– Tai tu nepailsi? Remkis labiau, – tarė jis.

– Ne, labai džiaugiuosi, galėdama pabūti su tavimi vienu, ir, prisipažįstu, nors man ir labai gera su jais, gaila tų žiemos vakarų, kai būdavome dviese.

– Anaip buvo gera, taip dar geriau. Visaip geriau, – patikino Levinas, spausdamas jai ranką.

– Žinai, apie ką kalbėjome, kai įėjai?

– Apie uogienę?

– Taip, ir apie uogienę, bet paskui apie tai, kaip vyrai peršasi.

– A! – aiktelėjo Levinas, labiau klausydamas moters balso tembro negu žodžių, kuriuos ši kalbėjo, visą laiką galvodamas apie kelią, vedantį mišku, ir apeidamas tas vietas, kur ji galėtų suklupti.

– Ir apie Sergejų Ivanovičių bei Varenką. Tu pastebėjai?.. Labai to noriu, – kalbėjo ji toliau. – Kaip manai apie tai? – Kiti pažvelgė jam į veidą.

– Nežinau, ką manyti, – šypsodamasis atsakė Levinas. – Sergejus šiuo atžvilgiu man labai keistas. Juk pasakojau...

– Taip, kad buvo įsimylėjęs tą merginą, kuri mirė...

– Tas atsitiko, kai buvau dar mažas; žinau tai iš pasakojimų. Atsimenu jį tuomet. Jis buvo nuostabiai mielas. Nuo to laiko stebiu, kaip elgiasi su moterimis: jis malonus, kai kurios jam patinka, bet jauti, kad šios jam tiktai žmonės, o ne moterys.

– Taip, bet dabar su Varenka... Rodos, kažko esama...

– Gal ir esama... Bet jį reikia pažinti... Jis ypatingas, nuostabus žmogus. Gyvena vien dvasiniais interesais. Pernelyg skaisčios ir kilnios sielos.

– Kaip? Argi tai jį pažemintų?

– Ne, bet jis taip įpratęs gyventi vien tik dvasiniais interesais, jog negali apsiprasti su tikrove, o Varenka vis dėlto yra tikrovė.

Levinas buvo pripratęs drąsiai sakyti savo mintis, nesirūpindamas apvilkti jų tiksliais žodžiais, jis žinojo, kad tokiomis meilingomis valandėlėmis kaip dabar, žmona supras, ką šis nori pasakyti, vien tik jam užsiminus, ir Kiti suprato.

– Taip, bet jos tikrovė kitoniška negu mano; suprantu, kad manęs jis niekuomet nepamiltų. Varenka panaši į dvasią be kūno...

– Na jau ne, jis tave labai myli, ir man visuomet taip malonu, kad maniškiai tave myli...

– Taip, jis man geras, bet...

– Ne toks kaip velionis Nikolenka... buvote pamilę vienas kitą, – baigė Levinas. – Kodėl nepasakyti? – pridūrė. – Aš kartais prikišu sau: galų gale viską užmiršti. Ak, koks buvo baisus ir žavus žmogus... Beje, apie ką kalbėjome? – patylėjęs paklausė.

– Manai, kad jis negali įsimylėti? – tarė Kiti, išvertusi šiuos žodžius į savąją kalbą.

– Galėti gali, – šypsodamasis aiškino Levinas, – bet neturi tos silpnybės, kuri būtina... Visuomet jam pavydėjau ir vis tiek pavydžiu net dabar, kai esu labai laimingas.

– Pavydi, kad jis negali įsimylėti?

– Pavydžiu, kad jis už mane geresnis, – šypsodamasis tarė Levinas. – Jis gyvena ne sau. Jam visą gyvenimą tik pareiga terūpi. Tad gali būti ramus ir patenkintas.

– O tu? – pašaipiai, bet meiliai pasiteiravo Kiti.

Moteris niekaip nebūtų galėjusi išreikšti tos minčių eigos, kuri vertė ją šypsotis; tačiau galutinė išvada buvo ta, kad josios vyras žavisi broliu ir žeminasi prieš jį nenuoširdžiai. Kiti žinojo, kad nenuoširdus jis dėl to, jog myli brolį, drovisi per didelės savo laimės, o ypač dėl to, kad trokšta būti geresnis, – žmonai patiko šis jo bruožas, todėl šypsojosi.

– O tu? Kuo tu nepatenkintas? – paklausė Kiti, vis taip pat šypsodamasi.

Levinas džiaugėsi, kad Kiti netiki, jog jis savimi nepatenkintas, ir šis nesąmoningai skatino ją pasisakyti, kodėl netiki.

– Aš laimingas, bet nepatenkintas savimi... – kalbėjo vyras.

– Tai kaipgi gali būti nepatenkintas, jeigu esi laimingas?

– Kaip čia pasakius?.. Nuoširdžiai kalbant, nieko nenoriu, o tik to, kad dabar nesukluptum. Ak, bet juk negalima taip šokinėti! – nutraukė jis savo kalbą, prikišdamas, kad žmona per daug staigiai peržengė šaką, gulinčią ant takelio. – Kai samprotauju apie save ir lyginu save su kitais, ypač su broliu, jaučiuosi esąs blogas.

– Kuo? – vis taip pat šypsodamasi, kalbėjo toliau Kiti. – Argi nedirbi kitiems? Ir tavo palivarkai, ir ūkis, ir knyga?..

– Ne, jaučiu, o ypač dabar: tu kalta, – tarė jis, prispaudęs moters ranką, – kad nėra taip, kaip reikia. Darau viską taip sau, paviršutiniškai. Jeigu galėčiau pamėgti visą tą darbą, kaip myliu tave... pastaruoju metu darau lyg mokinys, ruošdamas užduotą pamoką.

– Na, o ką pasakysi apie tėtę? – paklausė Kiti. – Ir jis blogas žmogus, kad nieko neveikė visuomenės labui!

– Jis? Ne. Reikia būti tokiam paprastam, giedram ir geram kaip tavo tėvas, o ar aš esu toks? Aš neveikiu ir kankinuosi. Visa tai per tave. Kai tavęs nebuvo ir nebuvo dar šito, – kalbėjo vyras, pažvelgęs į jos liemenį (žmona suprato žvilgsnį), – visas savo jėgas dėjau į darbą, o dabar negaliu, ir man gėda; tikrai, aš lyg užduotą pamoką ruošiu, apsimetu...

– Na, o ar norėtum dabar pasikeisti su Sergejumi Ivanovičiumi? – paklausė Kiti. – Ar norėtum dirbti bendram labui ir su meile ruošti užduotą pamoką kaip jis, ir tiek?

– Aišku, ne, – atsakė Levinas. – Pagaliau aš toks laimingas, jog nieko nesuprantu. O tu jau manai, kad jis šiandien jai pasipirš? – pridūrė patylėjęs.

– Ir manau, ir ne. Tik man baisiai norisi. Palauk. – Ji pasilenkė ir nusiskynė kelio pakraštyje laukinę ramunę. – Nagi, skaityk: pasipirš, nepasipirš, – paliepė Kiti, paduodama žiedą.

– Pasipirš, nepasipirš, – kalbėjo Levinas, skabydamas baltus, siaurus, vagotus lapelius.

– Ne, ne! – griebdama už rankos, sustabdė Kiti, kuri susijaudinusi sekė jo pirštus. – Tu du nuskynei.

– Taip, bet užtat šito mažyčio negalima paisyti, – atsakė Levinas, nuskindamas trumputį, neišaugusį kaip reikiant lapelį. – Štai ir vežimas pasivijo mus.

– Ar nepailsai, Kiti?! – sušuko kunigaikštienė.

– Nė kiek.

– O gal sėskis, jei arkliai ramūs, ir žingine.

Nevertėjo lipti. Buvo jau arti, ir visi ėjo pėsti.

IV

Varenka, balta skarele apsigaubusi juodus plaukus, apsupta vaikų, geraširdiškai ir linksmai šnekučiuodama su jais ir, matyti, susijaudinusi, kad gali prisipažinti mylįs vyriškis, kuris jai patinka, buvo labai patraukli. Sergejus Ivanovičius ėjo šalia ir negalėjo atsigėrėti ja. Žiūrėdamas į Varenką, prisiminė visas tas mielas kalbas, kurias buvo girdėjęs iš jos, visa, ką žinojo apie ją gero, ir vis labiau ir labiau suprato, kad jausmas, pabudęs širdyje, yra kažkoks ypatingas, seniai seniai ir tik kartą patirtas, kai dar buvo visai jaunas. Džiaugsmas, kurį žadino jos artumas, vis didėjo ir pasidarė toks, kad Sergejus Ivanovičius, dėdamas jai į pintinę išrautą didžiulę lepšę plonu kotu ir užsivertusiais kraštais, žvilgtelėjo jai į akis ir, pastebėjęs džiugų ir išgąstingą susijaudinimą veide, pats sumišo ir tylėdamas nusišypsojo tokia šypsena, kuri pernelyg daug bylojo.

„Jeigu taip, – tarė sau, – turiu apgalvoti ir nuspręsti, o ne pasiduoti kaip berniukas akimirkos susižavėjimui.“

– Eisiu dabar ir grybausiu vienas, nes taip mano laimikio niekas nepastebi, – pasakė ir iš pamiškės, kur juodu vaikščiojo po žemą šilkinę žolę tarp retų senų beržų, vienas nuėjo į miško vidurį, kur tarp baltų beržų kamienų niūksojo pilki drebulių kamienai ir tamsūs lazdynų krūmai. Paėjęs kokius keturiasdešimt žingsnių ir užėjęs už žydinčio ožekšnio krūmo, viso nuberto rausvais karoliais, Sergejus Ivanovičius, žinodamas, kad jo niekas nemato, sustojo. Aplinkui buvo visiškai tylu. Tiktai viršum beržų, po kuriais stovėjo, tarsi bičių spiečius nenutildamos ūžė musės, ir retkarčiais pasigirsdavo vaikų balsų. Staiga netoli miško pakraščio suskambo kontraltinis Varenkos balsas, šaukiantis Grišą, ir džiaugsminga šypsena nušvietė Sergejaus Ivanovičiaus veidą. Pajutęs tą šypseną, Sergejus Ivanovičius palingavo galvą, nepatenkintas savo būsena, ir, išsiėmęs cigarą, norėjo užsirūkyti. Ilgai negalėjo įžiebti degtuko į beržo kamieną. Gležna baltos žievės plėnelė aplipdavo fosforą, ir ugnis užgesdavo. Pagaliau vienas degtukas užsidegė, ir kvapūs cigaro dūmai lyg plati banguojanti staltiesė ėmė skleistis į priekį ir aukštyn viršum krūmo po nusvirusiomis beržo šakomis. Sekdamas akimis dūmų juostą, Sergejus Ivanovičius ėjo tyliu žingsniu, svarstydamas savo padėtį.

„O kodėl ne? – galvojo. – Jeigu tai būtų tik staigus įkarštis arba aistra, jeigu jausčiau tik tą potraukį – šitą abipusį potraukį (galiu pasakyti „abipusį“), bet jausčiau, kad jis griežtai prieštarauja visam mano gyvenimo pobūdžiui, jeigu jausčiau, kad, pasidavęs tam potraukiui, išsižadu pašaukimo ir pareigų... bet taip nėra. Viena, ką galiu pasakyti prieš, – tai, kad, netekęs Marie, pasakiau sau, jog liksiu ištikimas jos atminimui. Vien tik tai galiu pasakyti prieš savo jausmą... Tai svarbu, – kalbėjo sau Sergejus Ivanovičius, kartu jausdamas, kad tai pačiam negali turėti jokios reikšmės, nebent tiktai kitų žmonių akyse pakenktų jo poetiškam vaidmeniui. – Išskyrus tai, kad ir kaip ieškočiau, nieko nerasčiau, ką galėčiau prikišti savo jausmui. Jeigu rinkčiausi vien tik protu vadovaudamasis, nieko geresnio negalėčiau rasti.“

Vyras stengėsi prisiminti tas moteris ir merginas, su kuriomis buvo pažįstamas, bet negalėjo atsiminti merginos, kuri būtų taip sutelkusi visas, tikrai visas savybes, kurių jis, šaltai svarstydamas, galėtų trokšti savo žmonai. Ji kupina jaunatvės žavumo ir skaistumo, bet nėra kūdikis, ir jeigu myli jį, tai myli sąmoningai, kaip turi mylėti moteris – tai viena. Antra: jai ne tik svetimi aukštosios visuomenės įpročiai, bet, matyti, labai nemėgsta aukštuomenės, vis dėlto ją pažįsta ir turi visas geros draugijos moters manieras, be kurių Sergejus Ivanovičius negalėjo įsivaizduoti gyvenimo palydovės. Trečia: ji religinga, ir ne kaip kūdikis nesąmoningai religinga ir gera, kokia buvo, pavyzdžiui, Kiti; bet jos gyvenimas yra pagrįstas religiniais įsitikinimais. Iki mažiausių smulkmenų Sergejus Ivanovičius matė joje visa tai, ko troško iš žmonos: ji neturtinga ir vieniša, todėl neatsigabens su savimi pulko giminių ir jų įtakos į vyro namus, kaip, sakysime, Kiti, ir bus už viską dėkinga vyrui – to taip pat visuomet norėjo savo būsimajam šeiminiam gyvenimui. Ši mergina, kurioje susitelkusios visos tos savybės, myli jį. Vyras buvo kuklus, tačiau negalėjo to nematyti. Jis myli ją. Vienas dalykas prieš – amžius. Jo padermė ilgaamžė, jis neturi nė vieno žilo plauko, niekam neatrodė, kad jam būtų keturiasdešimt metų, ir šis atsiminė, jog Varenka buvo pasakiusi, kad tik Rusijoje penkių dešimčių metų vyras laiko save dans la force de l’age17, o keturių dešimčių – un jeune homme18. Kam čia skaičiuoti metus, kai jaučiasi tokios jaunos sielos, koks buvo prieš dvidešimt metų? Argi ne jaunystė buvo tas jausmas, kurį patyrė dabar, kai, iš kitos pusės vėl išėjęs į miško pakraštį, ryškioje įstrižų saulės spindulių šviesoje pamatė grakščią Varenkos figūrą geltona suknele, su pintinėle einančią lengvu žingsniu pro seną beržą, ir kai tas Varenkos sukeltas įspūdis susiliejo į vieną su nuostabiai gražiu vaizdu, kuris jį labai apstulbino: geltonas avižų laukas, nužertas įstrižais saulės spinduliais, o už to lauko toli senas, geltonai margas miškas, nykstantis mėlyname tolyje? Jam džiaugsmingai suspaudė širdį. Graudulys apėmė. Vyras pasijuto apsisprendęs. Varenka, kuri ką tik buvo pritūpusi rauti grybo, lanksčiu judesiu pakilo ir apsidairė. Numetęs cigarą, Sergejus Ivanovičius ryžtingu žingsniu patraukė jos linkui.

_______________

17 Pačiame amžiaus tvirtume.

18 Jaunas vyras.

V

„Varvara Andrejevna, dar būdamas labai jaunas, susidariau idealą moters, kurią pamilčiau ir kurią būčiau laimingas pavadinti savo žmona. Nuėjau ilgą gyvenimo kelią ir dabar pirmą kartą radau jumyse tai, ko ieškojau. Myliu jus ir siūlau savo ranką.“

Sergejus Ivanovičius kalbėjo sau tai tuo metu, kai buvo jau per dešimt žingsnių nuo Varenkos. Atsiklaupusi ir gindama rankomis grybą nuo Grišos, ji šaukė mažąją Mašą.

– Čionai, čionai! Mažyčiai! Daug! – kalbėjo ji mielu, iš krūtinės plaukiančiu balsu.

Pamačiusi prieinantį Sergejų Ivanovičių, neatsistojo ir nepakeitė padėties, bet viskas jai sakyte sakė, kad jaučia jį artėjant ir džiaugiasi tuo.

– Ar daug prigrybavote? – paklausė Varenka, kreipdama į jį gražų, tyliai šypsantį veidą po balta skarele.

– Nė vieno, – tarė Sergejus Ivanovičius. – O jūs?

Varenka neatsakė jam, užsiėmusi vaikais, kurie buvo apspitę.

– Dar šitas, prie šakelės, – rodė mažajai Mašai ūmėdėlę, kuri lindo iš po sausos žolelės, skersai pjaunančios jos rausvą stingrią kepuraitę. Varenka atsistojo, kai Maša, perlaužusi į dvi baltas puseles, išrovė ūmėdę. – Tai primena man vaikystę, – pridūrė eidama nuo vaikų šalia Sergejaus Ivanovičiaus.

Juodu tylėdami paėjo keletą žingsnių. Varenka matė, kad vyras nori kalbėti, ji spėjo, apie ką, ir tirpo, jaudindamasi iš džiaugsmo ir baimės. Juodu nuėjo taip toli, jog niekas nebūtų galėjęs girdėti jų, bet Sergejus Ivanovičius vis dar nepradėjo kalbėti. Varenkai geriau būtų buvę tylėti. Patylėjus lengviau būtų buvę pasakyti tai, ką juodu norėjo pasakyti, negu po kalbos apie grybus, tačiau prieš savo valią, tarsi netyčia, Varenka tarė:

– Tai nieko neradote? Beje, miško viduryje visuomet mažiau.

Sergejus Ivanovičius atsiduso ir nieko neatsakė. Jam buvo pikta, kad ši ėmė kalbėti apie grybus. Vyras norėjo, kad Varenka grįžtų prie savo pirmųjų žodžių, kuriuos buvo pasakiusi apie savo vaikystę, bet, tarytum prieš savo valią, kiek patylėjęs, atsiliepė į pastaruosius žodžius.

– Tik esu girdėjęs, kad baravykai auga daugiausia pakraštyje, nors ir nepažįstu jų.

Praėjo dar keletas minučių, juodu nuėjo dar toliau nuo vaikų ir buvo visiškai vieni. Varenkos širdis plakė taip, jog girdėjo ją tvinksint ir jautė, kad rausta, blykšta ir vėl rausta.

Būti tokio žmogaus kaip Koznyševas žmona po to, ką buvo patyrusi, gyvendama pas ponią Štal, jai atrodė aukščiausia laimė. Be to, beveik buvo tikra, kad įsimylėjusi vyrą. Ir kaip tik dabar turėjo viskas išsispręsti. Jai buvo baisu. Buvo baisu ir tai, ką šis pasakys, ir tai, ko nepasakys.

Dabar arba niekuomet reikėjo pasisakyti, tą jautė ir Sergejus Ivanovičius. Viskas – Varenkos žvilgsnis, nuoraudis, nuleistos akys – rodė, kad ji laukia ir kenčia. Sergejus Ivanovičius tai matė, ir jam buvo gaila Varenkos. Šis jautė net tai, kad dabar nieko nepasakyti reikštų įžeisti ją. Galvoje greitai kartojo visus argumentus savo sprendimo naudai. Kartojo sau ir žodžius, kuriais norėjo išreikšti jausmus, bet vietoje tų žodžių, kažkam netikėtai atėjus į galvą, staiga paklausė:

– Kuo skiriasi baravykas nuo lepšės?

Varenkos lūpos virpėjo iš susijaudinimo, kai atsakė:

– Galvutės beveik nesiskiria, bet kotai.

Kai tie žodžiai buvo pasakyti, abu suprato, kad viskas baigta, kad tai, kas turėjo būti pasakyta, nebus pasakyta, ir jų susijaudinimas, pasiekęs prieš tai aukščiausią laipsnį, ėmė slūgti.

– Lepšė – jos kotas panašus į dvi dienas neskustą juodaplaukio barzdą, – jau ramiai kalbėjo Sergejus Ivanovičius.

– Taip, tikra tiesa, – atsakė šypsodamasi Varenka, ir jų pasivaikščiojimo kryptis savaime pasikeitė. Juodu ėmė artėti prie vaikų. Varenkai buvo ir skaudu, ir gėda, bet kartu jautė ir palengvėjimą.

Grįžęs namo ir nagrinėdamas visus argumentus, Sergejus Ivanovičius įsitikino, kad buvo samprotavęs neteisingai. Turi pasilikti ištikimas Marie atminimui.

– Ramiau, vaikai, ramiau! – piktai užriko Levinas ant vaikų, atsistojęs prieš žmoną ir stengdamasis apsaugoti ją nuo būrio, kuris, džiaugsmingai spygaudamas, leidosi jų pasitikti.

Po vaikų iš miško išėjo ir Sergejus Ivanovičius su Varenka. Kiti nereikėjo klausinėti Varenkos; iš ramių ir kiek susigėdusių abiejų veidų ši suprato, kad jos planai suiro.

– Na ką? – paklausė ją vyras, kai juodu vėl artėjo prie namų.

– Nelimpa, – atsakė Kiti, šypsena ir kalbos maniera primindama tėvą, – tai su malonumu buvo ne kartą pastebėjęs Levinas.

– Kaip nelimpa?

– O taip, – pasakė ji, paėmusi vyro ranką, pakeldama prie burnos ir prisiliesdama nesučiauptomis lūpomis. – Taip archijerėjui ranka bučiuojama.

– Katram nelimpa? – teiravosi jis juokdamasis.

– Abiem. O reikia šitaip...

– Kaimiečiai važiuoja...

– Ne, jie nematė.

VI

Vaikams geriant arbatą, suaugusieji sėdėjo balkone ir kalbėjosi taip, lyg nieko nebūtų atsitikę, nors visi, o ypač Sergejus Ivanovičius ir Varenka, labai gerai žinojo, kad atsitiko nors ir neigiamas, bet labai svarbus įvykis. Juodu jautėsi taip, kaip jaučiasi mokinys po nepavykusio egzamino, likęs toje pačioje klasėje arba visai pašalintas iš mokyklos. Visi čia buvusieji, taip pat jusdami, jog kažkas atsitiko, gyvai kalbėjosi apie kitus dalykus. Levinas ir Kiti šį vakarą buvo itin meiliai nusiteikę ir jautėsi itin laimingi. Ir tai, kad juodu myli vienas antrą ir yra laimingi, sudarė nemalonią aliuziją tiems, kurie labai to troško, bet negalėjo pasiekti, – ir jiems buvo gėda.

– Atminsite mano žodį: Alexandre neatvažiuos, – tarė senoji kunigaikštienė.

Šįvakar visi laukė traukiniu atvažiuojant Stepano Arkadjičiaus, ir senasis kunigaikštis buvo rašęs, kad gal ir jis atvažiuos.

– Žinau kodėl, – kalbėjo toliau kunigaikštienė, – jis sako, kad jaunuosius reikia palikti vienus pirmuoju metu.

– Tėtė ir taip mus paliko. Mes jo nematėme, – aiškino Kiti. – Kokie mes jaunieji? Mes jau tokie seni.

– Tik jeigu jis neatvažiuos, tai ir aš su jumis atsisveikinsiu, vaikai, – liūdnai atsidususi, tarė kunigaikštienė.

– Kas jums dabar, mama! – puolė ją abi dukterys.

– Tu pagalvok, kaip jis gali jaustis? Juk dabar...

Staiga visiškai netikėtai senosios kunigaikštienės balsas suvirpėjo. Dukterys nutilo ir susižvalgė. „Maman visuomet susiras ką nors liūdno“, – pasakė jos šiuo žvilgsniu. Jos nežinojo, kad nors ir labai gera buvo kunigaikštienei pas dukterį, nors ir labai jautėsi čia reikalinga, jai buvo skaudžiai liūdna ir pačiai, ir dėl vyro nuo to laiko, kai išleido paskutinę mylimą dukterį ir ištuštėjo šeimos gūžta.

– Ko jums, Agafja Michailovna? – staiga paklausė Kiti Agafją Michailovną, sustojusią su paslaptinga ir reikšminga mina.

– Dėl vakarienės.

– Na ir puiku, – pasidžiaugė Doli, – tu eik tvarkytis, o aš su Griša eisiu pakartoti jo pamokos. Mat jis šiandien dar nieko neveikė.

– Tai aš atliksiu pamoką! Iš tikrųjų, Doli, aš eisiu, – pašokęs tarė Levinas.

Griša, jau įstojęs į gimnaziją, vasarą turėjo kartoti pamokas. Darja Aleksandrovna, kuri dar Maskvoje mokėsi drauge su sūnumi lotynų kalbos, atvažiavusi pas Levinus, nusistatė bent kartą per dieną pakartoti su juo pačias sunkiausias aritmetikos ir lotynų kalbos pamokas. Levinas pasišovė ją pavaduoti, tačiau motina, išgirdusi kartą Levino pamoką ir pastebėjusi, kad šis viską daro ne taip, kaip Maskvoje repetuodavo mokytojas, drovėdamasi ir stengdamasi neįžeisti Levino, griežtai pareiškė, kad reikią eiti pagal knygą taip kaip mokytojas ir kad ji geriau pati viską darysianti. Levinas pyko ir ant Stepano Arkadjičiaus, kad dėl nerūpestingumo ne jis pats, o motina prižiūri mokymą, apie kurį ši nieko nenusimano, ir ant mokytojų, kad blogai moko vaikus; bet svainei jis pasižadėjo taip mokyti, kaip ji nori. Tad toliau mokė Grišą jau nebe saviškai, o pagal knygą, todėl tai darė nenorom ir dažnai užmiršdavo pamokos laiką. Taip buvo ir šiandien.

– Ne, aš eisiu, Doli, o tu būk čia, – pasakė jis. – Viską padarysime iš eilės, pagal knygą. Tik jau kai atvažiuos Stiva, medžioti išvyksime, tada jau praleisime.

Levinas nuėjo pas Grišą.

Lygiai tą pat Varenka pasakė Kiti. Varenka ir laiminguose, gerai sutvarkytuose Levinų namuose sugebėjo būti naudinga.

– Aš užsakysiu vakarienę, o jūs būkite čia, – tarė ji ir priėjo prie Agafjos Michailovnos.

– Taip, taip, turbūt viščiukų negauta. Tuomet reikės savuosius... – kalbėjo Kiti.

– Apsvarstysime viską su Agafja Michailovna, – ir Varenka išėjo su ja.

– Kokia miela mergina! – žavėjosi kunigaikštienė.

– Ne tik miela, maman, o tiesiog žavi, kitos tokios nerasi.

– Tai šiandien laukiate Stepano Arkadjičiaus? – paklausė Sergejus Ivanovičius, nenorėdamas kalbėti apie Varenką. – Sunku rasti du svainius, tokius nepanašius į vienas kitą, – tarė gudriai šypsodamasis. – Vienas judrus, negali gyventi be žmonių kaip žuvis be vandens; antras, mūsų Kostia, gyvas, jautrus viskam, bet kai tik atsiduria draugijoje, tai arba nustėrsta, arba spurda beprasmiškai it žuvis ant žemės.

– Taip, jis labai lengvapėdis, – sutiko kunigaikštienė, kreipdamasi į Sergejų Ivanovičių. – Kaip tik norėjau jus prašyti su juo pasikalbėti, kad jai (ji parodė į Kiti) negalima pasilikti čia, o būtinai reikia važiuoti į Maskvą. Jis sako, reikia pasikviesti daktarą...

– Maman, Kostia viską padarys, jis su viskuo sutinka, – paaiškino Kiti, pajutusi apmaudą motinai už tai, kad ši tokiu reikalu ieško Sergejaus Ivanovičiaus užtarimo.

Jiems besikalbant, alėjoje suprunkštė arkliai ir pasigirdo tekinių čiužėjimas žvyruotu keliu.

Nespėjo dar Doli atsistoti ir eiti pasitikti vyro, o jau apačioje, pro langą to kambario, kuriame mokėsi Griša, iššoko Levinas ir išlaipino Grišą.

– Tai Stiva! – sušuko Levinas iš po balkono. – Mes baigėme, Doli, nebijok! – pridūrė ir nelyginant berniukas leidosi tekinas pasitikti vežimo.

– Is, ea, id, ejus, ejus, ejus19, – šaukė Griša, šokuodamas per alėją.

– Ir dar kažkas. Turbūt tėtė! – sušuko Levinas, sustojęs alėjos pradžioje. – Kiti, nelipk stačiais laiptais, eik aplinkui.

Levinas suklydo, palaikęs senuoju kunigaikščiu vyriškį, kuris sėdėjo puskarietėje. Priėjęs arčiau prie jos, greta Stepano Arkadjičiaus pamatė ne kunigaikštį, o gražų, pilną jauną vyrą škotiška kepuraite su ilgais kaspinų galais ant nugaros. Tai buvo Vasenka Veslovskis, tolimas Ščerbackių giminaitis, šaunus Peterburgo ir Maskvos aukštuomenės jaunuolis, „puikiausias vyrukas ir aistringas medžiotojas“, kaip jį pristatė Stepanas Arkadjičius.

Nė kiek nesumišęs dėl to, kad visus nuvylė, atvažiavęs vietoje senojo kunigaikščio, Veslovskis linksmai pasisveikino su Levinu, priminęs buvusią pažintį, ir, pasigriebęs į puskarietę Grišą, perkėlė jį per pointerį, kurį atsivežė Stepanas Arkadjičius.

Levinas nelipo į puskarietę, o ėjo iš paskos. Jam buvo truputį pikta, kad neatvažiavo senasis kunigaikštis, kurį jis, juo geriau pažino, juo labiau mylėjo, ir kad atvyko tasai Vasenka Veslovskis, žmogus visiškai svetimas ir nereikalingas. Jis pasirodė dar labiau svetimas ir nereikalingas Levinui, kai, priėjęs prie namų priebučio, kur buvo susirinkęs visas būrys pagyvėjusių vaikų ir suaugusiųjų, pamatė, kad Vasenka Veslovskis ypač meiliai ir galantiškai bučiuoja Kiti ranką.

– O mes esame cousins20 su jūsų žmona, be to, ir seni pažįstami, – kalbėjo Vasenka Veslovskis, stipriai spausdamas Levinui ranką.

– Na, kaip, ar yra ko medžioti? – kreipėsi į Leviną Stepanas Arkadjičius, vos suspėdamas kiekvienam pasakyti pasveikinimo žodį. – Štai mudu turime labai žiaurių sumanymų. Kaipgi, maman, jie nuo to laiko nėra buvę Maskvoje. Na, Tania, še tau! Išsiimk, meldžiamoji, puskarietės gale, – į visas puses kalbėjo jis. – Kokia tu paskaistėjusi, Dolenka, – sakė žmonai, dar kartą bučiuodamas ranką, ilgai laikydamas ją savojoje ir plekšnodamas iš viršaus antrąja ranka.

Levinas, kuris prieš valandėlę buvo kuo linksmiausiai nusiteikęs, dabar niūriai žiūrėjo į visus, ir niekas jam nepatiko.

„Ką jis vakar bučiavo šiomis lūpomis?“ – galvojo, žiūrėdamas, kaip meiliai kalbasi Stepanas Arkadjičius su savo žmona. Jis pažvelgė į Doli, ir šioji taip pat nepatiko jam.

„Juk ji netiki jo meile. Tai ko dabar taip džiaugiasi? Bjauru!“ – galvojo Levinas.

Jis pažiūrėjo į kunigaikštienę, kuri tokia miela jam buvo prieš valandėlę, ir jam nepatiko, kad ji labai maloniai pasisveikino su kaspinais pasipuošusiu Vasenka, lyg tasai būtų atvažiavęs į jos namus.

Net Sergejus Ivanovičius, kuris taip pat buvo išėjęs į priebutį, pasirodė jam nemalonus, rodydamas nenatūralų draugiškumą Stepanui Arkadjičiui, nes Levinas žinojo, kad jo brolis nemėgsta ir negerbia Oblonskio.

Taip pat ir Varenka jam buvo šlykšti, kai sainte nitouche21 mina susipažino su tuo ponu, nors galvoja tik apie tai, kaip ištekėjus.

Visų šlykščiausia jam buvo Kiti, ir pati pralinksmėjusi kaip tas ponas, kuris savo atvykimą į sodžių laiko švente sau ir visiems, bet ypač Levinui buvo nemalonu, kad Kiti kažkokia ypatinga šypsena atsiliepdavo į Veslovskio šypsenas.

Garsiai kalbėdamiesi, visi suėjo į vidų, bet kai tik svečiai susėdo, Levinas apsisuko ir išėjo.

Kiti pastebėjo, kad jos vyrui kažkas atsitiko. Ji norėjo rasti valandėlę ir pasikalbėti su juo vienu, bet šis pasiskubino ją palikti, taręs, kad jam reikia į kontorą. Seniai jau ūkio reikalai neatrodė jam tokie svarbūs kaip šiandien. „Jiems ten visada šventė, – galvojo Levinas, – o čia reikalai nešventiški, jie nelaukia, ir be jų gyventi negalima.“

_______________

19 Jis, ji, jis, jo, jos, jo.

20 Pusbroliai.

21 Šventuolės.

VII

Levinas sugrįžo namo tik tada, kai jį pašaukė vakarienės. Laiptuose stovėjo Kiti su Agafja Michailovna ir tarėsi dėl vyno vakarienei.

– Bet ką jūs čia tokį fuss22 keliate? Duokite kaip paprastai.

– Ne, Stiva negeria... Kostia, palauk, kas tau? – kalbino jį Kiti, skubėdama paskui, bet Levinas negailestingai, nelaukdamas jos, dideliais žingsniais nuėjo į valgomąjį ir tuojau įsileido į bendrą gyvą kalbą, kurią palaikė tenai Vasenka Veslovskis ir Stepanas Arkadjičius.

– Tai ką, važiuojame rytoj medžioti? – tarė Stepanas Arkadjičius.

– Prašau, važiuokime, – kalbėjo Veslovskis, sėsdamasis skersas ant kitos kėdės ir pariesdamas po savimi riebią koją.

– Aš labai džiaugiuosi, važiuokime. O jūs šįmet jau medžiojote? – paklausė Levinas Veslovskį, atidžiai žiūrėdamas į jo koją, tačiau rodydamas jam nenatūralų meilumą, kuris buvo pažįstamas Kiti ir jam netiko. – Tilvikų kažin ar rasime, bet perkūno oželių – daug. Tik reikia važiuoti anksti. Jūs nepavargsite? Tu nepavargai, Stiva?

– Aš? Niekuomet dar nebuvau pavargęs. Imkime ir nemiegokime visą naktį! Eime pasivaikščioti!

– Iš tikrųjų nemiegokime! Puiku! – pritarė Veslovskis.

– O, mes esame tikri, kad tu gali nemiegoti ir kitiems neduoti, – kalbėjo Doli savo vyrui su ta vos pastebima ironija, kurią dabar beveik visuomet rodydavo, kalbėdamasi su vyru. – O mano nuomone, jau dabar metas... Aš eisiu, nevalgau vakarienės.

– Ne, pabūk, Dolenka, – prašė Stepanas Arkadjičius, eidamas į jos pusę prie didelio stalo, prie kurio vakarieniavo. – Aš tau dar daug visko pripasakosiu.

– Turbūt nieko.

– O tu žinai, Veslovskis buvo pas Aną. Ir vėl pas juos važiuoja. Juk jie tik už septyniasdešimt varstų nuo jūsų. Aš būtinai nuvažiuosiu. Veslovski, eik šen!

Vasenka nuėjo prie damų ir atsisėdo šalia Kiti.

– Ak, papasakokite, meldžiamasis, jūs buvote pas ją? Kaip ji jaučiasi? – kreipėsi į jį Darja Aleksandrovna.

Levinas liko kitame stalo gale ir, tebesikalbėdamas su kunigaikštiene ir Varenka, matė, kad Stepanas Arkadjičius, Doli, Kiti ir Veslovskis kažką tarp savęs gyvai ir paslaptingai kalbasi. Negana to, kad jie paslaptingai kalbėjosi, – savo žmonos veide jis matė rimtą jausmą, kai ji, nenuleisdama akių, žiūrėjo į gražų Vasenkos veidą, šiam kažką gyvai pasakojant.

– Labai pas juos gera, – pasakojo Vasenka apie Vronskį ir Aną. – Aš, suprantama, nesiimu spręsti, bet jų namuose jautiesi kaip šeimoje.

– Ką jie ketina daryti?

– Rodos, žiemai nori važiuoti į Maskvą.

– Kaip būtų gera, kad visi pas juos suvažiuotume! Tu kada važiuosi? – paklausė Stepanas Arkadjičius Vasenką.

– Aš pas juos išbūsiu liepos mėnesį.

– O tu važiuosi? – kreipėsi Stepanas Arkadjičius į žmoną.

– Aš seniai noriu ir būtinai nuvažiuosiu, – atsakė Doli. – Man jos gaila, ir aš ją pažįstu. Ana puiki moteris. Aš vyksiu viena, kai tu išvažiuosi, todėl nieko nevaržysiu. Net geriau be tavęs.

– Ir puiku, – sutiko Stepanas Arkadjičius. – O tu, Kiti?

– Aš? O ko aš važiuosiu? – visa nukaitusi tarė Kiti ir pažvelgė į savo vyrą.

– O jūs pažįstama su Ana Arkadjevna? – paklausė ją Veslovskis. – Ji labai patraukli moteris.

– Taip, – dar labiau rausdama atsakė ji Veslovskiui, atsistojo ir priėjo prie vyro. – Tai tu rytoj važiuoji medžioti? – paklausė.

Jo pavydas per šias keletą minučių, ypač pamačius, kaip nuraudo Kiti skruostai, kai ši kalbėjosi su Veslovskiu, jau toli buvo pažengęs. Dabar, klausydamasis jos žodžių, Levinas juos suprato jau savaip. Kad ir kaip jam buvo keista paskui atsiminti tai, dabar jam atrodė aišku, kad žmona tik dėl to jį klausia, ar važiuoja medžioti, kad nori žinoti, ar padarys šitą malonumą Vasenkai Veslovskiui, kurį ji, vyro supratimu, jau buvo įsimylėjusi.

– Taip, važiuosiu, – nenatūraliai, sau pačiam bjauriu balsu atsakė jis Kiti.

– Ne, geriau pabūkite rytoj per dieną, nes Doli nebus kaip reikiant nė pasikalbėjusi su vyru, o važiuokite poryt, – tarė ji.

Kiti žodžių prasmę dabar jau Levinas vertė taip: „Neatskirk manęs nuo jo. Kad tu išvažiuosi – man vis tiek, bet leisk man pasidžiaugti šio žavaus jaunuolio draugija.“

– Ak, jeigu nori, tai rytoj dar pabūsime, – ypač meiliai atsakė Levinas.

Vasenka, nė kiek neįtardamas, kokį skausmą sukėlė, atsistojo tuojau po Kiti nuo stalo ir, sekdamas ją šypsančiu meiliu žvilgsniu, nuėjo paskui.

Levinas matė šitą žvilgsnį. Jis išblyško ir valandėlę negalėjo atgauti kvapo. „Kaip galima sau leisti taip žiūrėti į mano žmoną!“ – virte virė jame.

– Tai rytoj? Važiuokime, – tarė Vasenka, sėsdamas ant kėdės ir savo įpročiu pariesdamas koją.

Levino pavydas dar labiau padidėjo. Jis įsivaizdavo lyg būtų apgautas vyras, kuris žmonai ir meilužiui reikalingas tik tam, kad teiktų gyvenimo patogumus ir malonumus... Vis dėlto draugiškai ir meiliai klausinėjo Vasenką apie jo medžiokles, šautuvą, batus ir sutiko važiuoti rytoj.

Laimė, senoji kunigaikštienė nutraukė Levino kančias, pati atsistojusi ir patarusi Kiti, kad eitų gulti. Neapsieita be naujos Levino kančios. Atsisveikindamas su šeimininke, Vasenka norėjo pabučiuoti jai ranką, tačiau Kiti, paraudusi ir atitraukdama ją, naiviai ir šiurkščiai (už tą šiurkštumą paskui ją barė motina) pasakė:

– Taip pas mus neįprasta.

Levino manymu, ji buvo kalta, kad leido taip elgtis su ja, ir dar labiau kalta, kad nevykusiai parodė, jog tas elgesys jai nepatinka.

– Na, koks malonumas dabar miegoti! – sušuko Stepanas Arkadjičius, kuris, per vakarienę išgėręs kelis stiklus vyno, buvo labai meiliai ir poetiškai nusiteikęs. – Žiūrėk, Kiti, – kalbėjo rodydamas į mėnulį, tekantį iš anapus liepų, – kaip gražu! Veslovski, štai kada reikia serenados! Tu žinai, jis turi puikų balsą, susidainavome su juo pakeliui. Jis atsivežė puikių romansų, du naujus. Kad taip su Varvara Andrejevna mums padainavus!

Visiems išsiskirsčius, Stepanas Arkadjičius dar ilgai vaikščiojo alėja su Veslovskiu, ir buvo girdėti, kaip juodu repetuoja naują romansą.

Klausydamas tų balsų, Levinas paniuręs sėdėjo krėsle žmonos miegamajame ir atkakliai tylėjo klausiamas, kas jam; bet kai pagaliau ji pati, nedrąsiai šypsodamasi, paklausė: „Gal kuo nors nepatiko tau Veslovskis?“, Levinas neišlaikė ir išliejo viską; tai, ką sakė, jį žeidė ir todėl dar labiau erzino.

Jis stovėjo priešais ją baisiai žibančiomis iš po surauktų antakių akimis ir spaudė prie krūtinės stiprias rankas, tarytum įtempdamas visas jėgas, kad susilaikytų. Jo veidas būtų buvęs rūstus ir net žiaurus, jeigu kartu nebūtų reiškęs kančios, kuri graudino Kiti. Vyro žandikauliai drebėjo, balsas trūkčiojo.

– Suprask, kad aš nepavyduliauju: tai šlykštus žodis. Negaliu pavyduliauti ir manyti, kad... Negaliu pasakyti, ką jaučiu, bet tai baisu... Aš nepavyduliauju, bet mane žeidžia, žemina tai, jog kas nors drįsta manyti, drįsta žiūrėti į tave tokiomis akimis...

– Kokiomis akimis? – paklausė Kiti, stengdamasi kuo sąžiningiausiai atsiminti visas šio vakaro kalbas, mostus ir visus jų atšešėlius.

Sielos gilumoje jai atrodė, kad kažkas įvyko kaip tik tą valandėlę, kai anas nuėjo paskui į kitą stalo galą, bet moteris nedrįso to prisipažinti net sau pačiai, juo labiau nedrįso pasakyti to savo vyrui ir padidinti jo kančias.

– Negi galiu būti nors kiek patraukli, kokia dabar esu?..

– Ak! – sušuko jis, susiėmęs už galvos. – Geriau nekalbėtum!.. Vadinasi, jeigu būtum patraukli...

– Bet ne, Kostia, tu tik palauk, paklausyk! – kalbėjo ji, kenčiančiu ir užjaučiančiu veidu žiūrėdama į vyrą. – Na, bet ką tu gali manyti? Juk man nėra kitų žmonių, ne, ne!.. Na, tai nori, kad su niekuo nesusitikčiau?

Pirmą akimirką ją įžeidė vyro pavydas; pasidarė pikta, kad jai buvo uždrausta pati mažiausia ir pati nekalčiausia pramoga; tačiau dabar Kiti mielai paaukotų ir ne tokius niekniekius, bet viską, kad tik jis būtų ramus, kad tik nekentėtų, kaip dabar kenčia.

– Suprask, kokia siaubinga ir komiška mano padėtis, – kalbėjo jis toliau pašnibždomis, nevilties pagautas, – kad jis mano namuose, kad nieko nepadoraus, atvirai sakant, ir nepadarė, gal tik tiek, kad taip nesivaržė ir laikė parietęs kojas. Jam tai atrodo pats geriausias tonas, ir todėl aš turiu būti jam mandagus.

– Bet, Kostia, tu perdedi, – aiškino Kiti, širdies gilumoje džiaugdamasi, kad jis labai stipriai ją myli ir parodo dabar tą savo meilę šiuo pavydu.

– Visų baisiausia tai, kad tu esi tokia pat, kaip visuomet buvai, ir dabar, kai esi tokia šventenybė man, kai mes tokie laimingi, tokie itin laimingi, ir staiga toks pašlemėkas... Ne pašlemėkas, kam aš jį plūstu? Man jis nerūpi. Kodėl turi mano, tavo laimė?..

– Žinai, suprantu, kodėl taip atsitiko, – pradėjo Kiti.

– Kodėl? Kodėl?

– Mačiau, kaip žiūrėjai, kai kalbėjomės per vakarienę.

– Taigi, taigi, – išsigandęs tarė Levinas.

Kiti papasakojo jam, apie ką jie kalbėjosi. Pasakodama šitai, duso iš susijaudinimo. Levinas patylėjo, paskui įsižiūrėjo į jos blyškų, išsigandusį veidą ir staiga susiėmė už galvos.

– Katia, aš iškankinau tave! Širdele, atleisk man! Tai pamišimas! Katia, aš kaltas. Ir kam reikėjo dėl tokių niekų taip kankintis?

– Ne, man tavęs gaila.

– Manęs? Manęs? Kas aš? Pamišėlis!.. O tave už ką? Juk baisu pagalvoti, kad kiekvienas svetimas žmogus gali suardyti mūsų laimę.

– Suprantama, kaip tik tai ir žeidžia...

– Ne, tai aš, priešingai, tyčia pasiliksiu jį pas mus visą vasarą ir būsiu jam kuo maloniausias, – kalbėjo Levinas, bučiuodamas jai rankas. – Tu pamatysi. Rytoj... Taip, tiesa, rytoj mes važiuojame.

_______________

22* Triukšmą.

VIII

Kitą dieną damos dar nebuvo nė sukilusios, o medžiokliniai vežimai – ratai ir vežimaitis – jau stovėjo ties priebučiu, ir Laska, dar iš ryto supratusi, kad važiuojama medžioti, prisicypusi ir prisišokinėjusi kiek tinkama, tupėjo ratuose šalia vežėjo, piktindamasi, kad žmonės gaišta, ir susijaudinusi žiūrėdama į duris, pro kurias vis dar nėjo medžiotojai. Pirmasis pasirodė Vasenka Veslovskis, apsiavęs naujomis pušnimis, kurios siekė iki pusės jo storų šlaunų, su žalia palaidine, sujuosta nauju, oda kvepiančiu šovinynu, užsidėjęs kepuraitę su kaspinais, su naujutėliu anglišku šautuvu be lankelių ir diržo. Laska prišoko prie jo, pasveikino, pašokinėjusi paklausė jį savaip, ar greitai pasirodys kiti, bet, negavusi jokio atsakymo, sugrįžo į postą laukti ir sustingo, pakreipusi į šoną galvą ir pastačiusi vieną ausį. Pagaliau durys bildėdamos atsidarė, išlėkė, sukdamasis ir vartydamasis ore, Krakas, dailiai margas Stepano Arkadjičiaus pointeris, ir išėjo patsai Stepanas Arkadjičius su šautuvu rankose ir cigaru dantyse. „Tubo, tubo, Krakai!“ – meiliai šūkčiojo jis šuniui, kuris šokinėdamas užmesdavo priešakines kojas jam ant pilvo ir krūtinės, užkabindamas jomis jagtašą. Stepanas Arkadjičius buvo su naginėmis ir autais, suplyšusiomis kelnėmis ir trumpu paltu. Ant galvos turėjo užsimaukšlinęs kažkokios skrybėlės likučius, bet naujos sistemos šautuvas atrodė kaip žaisliukas, o jagtašas ir šovinynas, nors nuvalkioti, buvo aukščiausios kokybės.

Vasenka Veslovskis lig šiol nesuprato, kas yra tikra medžiotojo elegancija, – vilkėjo skarmalais, o medžioklines priemones turėjo pačias geriausias. Suprato šitai dabar, žiūrėdamas į Stepaną Arkadjičių, kuris su šiais skarmalais spindėte spindėjo elegantiška, atsiganiusia, linksma poniška figūra, ir nutarė per kitą medžioklę būtinai taip apsitaisyti.

– Na, o kaip mūsų šeimininkas? – paklausė.

– Jauna žmona, – šypsodamasis atsakė Stepanas Arkadjičius.

– Taigi, ir tokia žavi.

– Jis jau buvo apsirengęs. Turbūt vėl nubėgo pas ją.

Stepanas Arkadjičius atspėjo. Levinas užbėgo pas žmoną dar kartą paklausti, ar atleido jam vakarykštę kvailystę, ir dar paprašyti, kad, dėl Dievo, būtų atsargesnė. Svarbiausia, kad būtų toliau nuo vaikų – jie visuomet gali pastumti. Paskui reikėjo dar kartą įsitikinti, jog Kiti nepyksta ant jo už tai, kad išvažiuoja dviem dienoms, ir dar paprašyti ją rytoj su raitu pasiuntiniu būtinai atsiųsti jam raštelį, parašyti nors du žodžius, tik kad galėtų žinoti, jog žmona gerai jaučiasi.

Kiti, kaip visuomet, skaudu buvo dviem dienoms išsiskirti su vyru; bet, pamačiusi jo pagyvėjusią figūrą, kuri atrodė itin didelė ir tvirta su medžioklinėmis pušnimis ir balta palaidine, ir kažkokį jai nesuprantamą, medžiotojams būdingą, smagų susijaudinimą vyro veide, dėl jo džiaugsmo užmiršo širdgėlą ir linksmai atsisveikino.

– Atleiskite, ponai! – tarė šis, įbėgęs į prieangį. – Pusryčiai įdėti? Kodėl sartis iš dešinės? Na, tiek to. Laska, šalin, tūpkis! – Leisk į veršių kaimenę, – kreipėsi į šėriką, kuris laukė ties priebučiu ir paklausė, ką daryti su išdariais. – Atleiskite, dar nelabasis ateina!

Levinas iššoko iš ratų, į kuriuos jau buvo įsėdęs, ir nuskubėjo prie dailidžių meistro, kuris, sieksniu nešinas, ėjo į priebutį.

– Mat neatėjai vakar į kontorą, dabar mane gaišinate. Na, kas?

– Įsakykite dar pasukimą padaryti. Tris pakopas pridėti. Pritaikysime sklandžiai. Daug patogiau bus.

– Tu manęs būtum paklausęs, – apmaudžiai atsakė Levinas. – Sakiau, pastatyk spyrius, o paskui pakopas leisk. Dabar jau nepataisysi. Daryk, kaip buvau sakęs, – ręsk naujus.

Atsitiko taip, kad statomame fligelyje meistras sugadino laiptus, sukalęs juos atskirai ir neapskaičiavęs pakilimo, todėl, kai pastatė į vietą, visos pakopos išėjo nuožulnios. Dabar meistras norėjo palikti tuos pačius laiptus, tik pridurti tris pakopas.

– Daug geriau bus.

– Bet kaipgi išeis su trimis pakopomis?

– Ką jūs, – niekinamai šyptelėjęs, tarė dailidė. – Puikiausiai išeis. Kai pasitašys iš apačios, – įtikinamu mostu pasakė jis, – tai ims ir pritaps.

– Juk trys pakopos laiptus padarys ilgesnius... Kurgi čia jie pritaps?

– Tai jie iš apačios kai pritaps, tai ir bus gerai, – atkakliai ir įtikinamai kalbėjo meistras.

– Po lubomis ir į sieną įsivarys.

– Ką jūs, bet iš apačios eis. Eis, eis ir prieis.

Levinas pasiėmė šautuvo grūstuvą ir dulkėse ėmė braižyti laiptus.

– Na, matai?

– Kaip įsakysite, – sutiko dailidė staiga nušvitusiomis akimis, matyt, pagaliau supratęs reikalą. – Teks turbūt naujus ręsti.

– Na, tai taip ir daryk, kaip liepta! – sušuko Levinas, lipdamas į ratus. – Važiuok! Šunis laikyk, Filipai!

Dabar Levinas, palikęs visus rūpesčius, šeiminius ir ūkinius, pajuto tokį stiprų gyvenimo džiaugsmą ir taip laukė medžioklės, jog nesinorėjo kalbėti. Antra vertus, patyrė tą sutelktą nerimą, kurį išgyvena kiekvienas medžiotojas, artėdamas į veikimo vietą. Jeigu jam kas ir buvo dabar įdomu, tai tik klausimas, ar ras jie ką nors Kolpeno pelkėje, kokia pasirodys Laska, palyginti su Kraku, ir kaip jam pačiam seksis šiandien šaudyti. Kad tik nepasidarius gėdos prieš naują žmogų? Kad tik Oblonskis nesukirstų jo? – taip pat jam ateidavo į galvą.

Oblonskis jautėsi panašiai ir taip pat buvo nekalbus. Vienas Vasenka Veslovskis be paliovos linksmai plepėjo. Klausantis jo, Levinui gėda buvo atsiminti, kaip neteisingai manė apie svečią vakar. Vasenka iš tikrųjų buvo šaunus vyrukas, paprastas, geraširdis ir labai linksmas. Jeigu Levinas būtų susipažinęs su juo dar nevedęs, būtų susidraugavęs. Truputį nemaloni buvo Levinui jo šventiška pažiūra į gyvenimą ir kažkoks elegancijos laisvumas. Tarytum neabejodamas save aukštai vertintų už tai, kad turi ilgus nagus ir kepuraitę, ir visa kita; bet tai buvo galima jam atleisti už jo geraširdiškumą ir padorumą. Levinui patiko, kad jis gerai išauklėtas, puikiai taria žodžius prancūzų ir anglų kalbomis ir kad yra jo pasaulio žmogus.

Vasenkai nepaprastai patiko Dono stepių arklys, pakinkytas iš kairės pusės. Visą laiką Veslovskis žavėjosi juo.

– Kaip gera stepių žirgu raitam šuoliuoti per stepę. Ar netiesa? – kalbėjo.

Joti stepių žirgu jam atrodė egzotiška, poetiška, kažkas be tikslo ir reikalo; tačiau jo naivumas, ypač drauge su grožiu, miela šypsena ir judesių gracija, buvo labai malonus. Ar dėl to, kad jo prigimtis buvo simpatinga Levinui, ar dėl to, kad Levinas, norėdamas atpirkti vakarykščią nuodėmę, stengėsi matyti jame tik gera, Levinui buvo smagu kartu.

Nuvažiavus tris varstus, Veslovskis staiga pasigedo cigarų bei piniginės ir nežinojo, ar pametė juos, ar paliko ant stalo. Piniginėje buvo trys šimtai septyniasdešimt rublių, todėl negalima buvo to taip palikti.

– Žinote ką, Levinai, aš tuo doniečiu dvailiniu nulėksiu namo. Tai bus puiku, – kalbėjo jau ruošdamasis ant jo sėsti.

– Ne, o kam? – atsakė Levinas, sumetęs, kad Vasenka turi sverti ne mažiau kaip šešis pūdus. – Aš pasiųsiu vežėją.

Vežėjas išjojo dvailiniu, o Levinas pats vadeliojo porą arklių.

IX

– Tai koks mūsų maršrutas? Papasakok kaip reikiant, – teiravosi Stepanas Arkadjičius.

– Planas toks: dabar važiuojame iki Gvozdiovo. Šioje Gvozdiovo pusėje tilvikų pelkė, o už Gvozdiovo – puikios perkūno oželių pelkės, ir tilvikų pasitaiko. Dabar karšta, ir mes prieš vakarą (dvidešimt varstų) nuvažiuosime ir vakare pamedžiosime; pernakvosime, o jau rytoj – į didžiąsias pelkes.

– Pakeliui nieko nėra?

– Yra, bet sugaištume, o ir karšta. Yra dvi puikios vietelės, bet vargu ar ten ką rasi.

Levinas pats norėjo užsukti į tas vieteles, bet jos buvo netoli namų, todėl jis visuomet galėjo ten nuvykti, be to, tos vietelės buvo mažos – trims nėra kur šaudyti. Taigi kalbėjo ne visai sąžiningai, sakydamas, kad vargu ar ten ką rasi. Privažiavus mažąją pelkutę, Levinas norėjo pravažiuoti pro šalį, bet prityrusi medžiotojiška Stepano Arkadjičiaus akis tuojau įžiūrėjo lygią pelkutę, matomą nuo kelio.

– Ar neužsuksime? – pasidomėjo rodydamas į pelkutę.

– Levinai! Kaip puiku! – ėmė prašyti Vasenka Veslovskis, ir Levinas negalėjo nesutikti.

Nespėjo jie sustoti, o šunys, lenkdami vienas antrą, pasileido į pelkę.

– Krakai! Laska!..

Šunys sugrįžo.

– Trims ankštoka bus. Aš pabūsiu čia, – pasakė Levinas, tikėdamasis, kad jie nieko neras, o tiktai pempių, kurios, šunų pakeltos, vartydamosi skraidė viršum pelkės ir gailiai klykė.

– Ne! Eime, Levinai, eime drauge! – kvietė Veslovskis.

– Iš tikrųjų ankšta. Laska, atgal! Laska! Juk jums nereikia antro šuns?

Levinas pasiliko prie vežimo ir pavydžiai žiūrėjo į medžiotojus. Jie perėjo visą pelkutę. Pelkėse nieko nebuvo, tik švygždų ir pempių, kurių vieną nušovė Vasenka.

– Na, matote, kad man nebuvo gaila pelkės, – tarė Levinas, – tik laiko gaišimas.

– Ne, vis dėlto linksma. Jūs matėte? – kalbėjo Vasenka Veslovskis, nevikriai lipdamas į ratus su šautuvu ir pempe rankose. – Kaip puikiai nušoviau šitą. Ar netiesa? Na, ar greitai nuvažiuosime į tikrąją?

Staiga arkliai trūktelėjo, Levinas atsitrenkė į kažkieno šautuvo tūtą, ir pasigirdo šūvis. Tiesą sakant, šūvis pasigirdo anksčiau, bent taip pasirodė Levinui. Atsitiko šitaip: Vasenka Veslovskis, nuleisdamas gaidukus, spaudė vieną nuleidiką, o prilaikė kitą gaiduką. Užtaisas sulindo į žemę, niekam nepadaręs žalos, Stepanas Arkadjičius palingavo ir priekaištingai pasijuokė iš Veslovskio. Levinas neturėjo drąsos jo barti. Pirma, būtų atrodę, kad prikaišioja dėl išgyvento pavojaus ir gumbo, kuris iššoko kaktoje; o antra, Veslovskis iš pradžių taip naiviai buvo susisielojęs, o paskui taip geraširdiškai ir užkrečiamai juokėsi iš jų bendro išgąsčio, jog negalima buvo pačiam nesijuokti.

Privažiavus prie antros pelkės, kuri buvo gana didelė ir turėjo atimti daug laiko, Levinas įkalbinėjo nelipti. Veslovskis vėl įprašė jį. Pelkė buvo siaura, todėl Levinas, kaip vaišingas šeimininkas, pasiliko prie vežimų.

Krakas iš pat pradžių patraukė prie kemsų. Vasenka Veslovskis pirmas nubėgo paskui šunį. Nespėjo Stepanas Arkadjičius prieiti, o jau pakilo tilvikas. Veslovskis šovė ir nepataikė, ir tilvikas nutūpė nepjautoje lankoje. Šis paukštis buvo paliktas Veslovskiui. Krakas rado jį, sustojo, Veslovskis nušovė paukštį ir sugrįžo prie vežimų.

– Dabar eikite jūs, o aš pabūsiu prie arklių, – tarė šis.

Leviną jau pradėjo imti medžiotojo pavydas. Jis padavė vadžias Veslovskiui ir nuėjo į pelkę.

Laska, kuri seniai jau gailiai unkštė ir skundėsi, kad nuskriausta, pasileido pirmyn į vieną Levinui pažįstamą kemsyną, kur galėjai tikėtis laimikio ir kur dar nebuvo nubėgęs Krakas.

– Ko tu jos nestabdai?! – sušuko Stepanas Arkadjičius.

– Ji nepabaidys, – atsakė Levinas, džiaugdamasis šunimi ir skubėdamas paskui.

Juo arčiau buvo Laska prie pažįstamų kemsų, juo rimčiau ji ieškojo. Nedidelis pelkių paukštelis tik akimirkai išblaškė ją. Ji apsuko vieną ratą apie kemsus, pradėjo antrą, staiga krūptelėjo ir sustingo.

– Eik, eik, Stiva! – šūktelėjo Levinas, jusdamas, kad širdis jam pradeda smarkiau plakti ir kad staiga, tarsi kažkokia sklendė būtų atsivėrusi jo įtemptoje klausoje, visi garsai, kurių nuotolio negalėjo suvokti, netvarkingai, bet ryškiai ima veikti jį. Jis girdėjo Stepano Arkadjičiaus žingsnius, manydamas, jog tai tolumoje trypsi arkliai, girdėjo, kaip dusliai trakštelėjo su šaknimis nutrūkęs kemso kraštas, ant kurio atsistojo, ir pamanė, jog skrenda tilvikas, girdėjo, kaip netoli užpakalyje kažkas šlepsi per vandenį, bet negalėjo suvokti kas.

Atidžiai rinkdamasis vietą, kur statyti koją, Levinas artėjo prie šuns.

– Imk!

Ne tilvikas, o perkūno oželis purptelėjo iš po keturkojo. Levinas pakėlė šautuvą, bet tuo pačiu metu, kai taikė, tasai šlepsėjimas per vandenį pasidarė ryškesnis, priartėjo ir susiliejo su Veslovskio balsu, kuris kažką keistai ir garsiai šaukė. Levinas matė, kad taiko užpakalyje perkūno oželio, bet vis tiek iššovė.

Įsitikinęs, kad nepataikė, atsigręžė ir pamatė, kad arkliai su ratais jau nebe ant kelio, o pelkėje.

Veslovskis, norėdamas pamatyti šaudant, įvažiavo į pelkę ir įklampino arklius.

– Velniai jį nešioja! – ištarė sau vienas Levinas, grįždamas prie įklimpusio vežimo. – Ko važiavote? – sausai rėžė Veslovskiui ir, pašaukęs vežėją, ėmė traukti arklius.

Leviną pykdė ir tai, kad sukliudė šauti, ir tai, kad įklampino arklius, o svarbiausia, kad ištraukti arklių ir iškinkyti nei Stepanas Arkadjičius, nei Veslovskis jam su vežėju nepadėjo, nes nei vienas, nei antras apie pakinkymą ničnieko neišmanė. Nė žodžio neatsakinėdamas Vasenkai, kuris įtikinėjo, kad čia buvo visiškai sausa, Levinas tylėdamas triūsė drauge su vežėju, stengdamiesi išpainioti arklius. Paskui, nuo darbo įšilęs ir pamatęs, kad Veslovskis taip karštai ir uoliai traukė ratus už sparno, jog net nulaužė jį, Levinas prikišo sau, kad, vakarykščio jausmo veikiamas, per daug buvo šaltas Veslovskiui, ir, norėdamas atitaisyti šiurkštumą, buvo jam itin malonus. Kai viskas buvo sutvarkyta ir vežimas ištrauktas į kelią, Levinas liepė išimti pusryčius.

– Bon appétit – bonne conscience! Ce poulet va tomber jusqu’au fond de mes bottes23, – pasakė prancūzišką priežodį pralinksmėjęs Vasenka, baigdamas doroti antrą viščiuką. – Na, dabar mūsų nelaimės jau baigėsi; dabar viskas eis laimingai. Tik aš už savo kaltę turiu vadelioti arklius. Ar netiesa? Ne, ne, aš Automedonas. Pažiūrėsite, kaip jus nuvešiu! – atsakė, neduodamas vadžių, kai Levinas prašė jį užleisti vietą vežėjui. – Ne, turiu savo kaltę atpirkti, ir man labai gera ant vežėjo sėdynės. – Tada ėmė raginti arklius.

Levinas truputį bijojo, kad Vasenka nenuvarytų arklių, ypač kairiojo, sarčio, kurio nemokėjo laikyti; bet nejučiom šis užsikrėtė jo linksma nuotaika, klausėsi romansų, kuriuos Veslovskis, sėdėdamas ant vežėjo pasostės, dainavo visą kelią, arba vaizdingų pasakojimų, kaip reikia vadelioti arklius angliškai four in hand24; ir po pusryčių visi jie, linksmiausiai nusiteikę, privažiavo Gvozdiovo pelkę.

_______________

23 Kieno rami sąžinė, to ir apetitas geras! Liežuvį gali nuryti, valgydamas šį viščiuką.

24 Ketvertu.

X

Vasenka taip smagiai varė arklius, jog jie atvažiavo prie pelkės per anksti, nes dar buvo karšta.

Privažiavus prie didžiosios pelkės, svarbiausio išvykos tikslo, Levinas nejučiomis pagalvojo, kaip atsikračius Vasenkos ir pamedžiojus niekieno nekliudomam. Stepanas Arkadjičius, matyt, norėjo to paties, ir jo veide Levinas matė tą susirūpinimą, kuris visuomet apima tikrą medžiotoją prieš medžioklės pradžią, ir tam tikrą jam būdingą geraširdį gudrumą.

– Kaipgi eisime? Pelkė puiki, matau, ir vanagų esama, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, rodydamas į du didelius paukščius, sklandančius viršum viksvų. – Kur vanagai, ten tikriausiai yra ko medžioti.

– Anava, matote, ponai, – kalbėjo Levinas, truputį niūriu veidu traukdamasis aukštyn pušnis ir apžiūrinėdamas šautuvo pistonus. – Ar matote aną viksvyną? – Jis parodė niūksančią dešinėje upės pusėje tamsiai žalią salelę didžiulėje, plačiai išsidriekusioje pusiau nupjautoje šlapioje lankoje. – Pelkė prasideda štai šičia, tiesiog prieš mus, matote – kur žaliau. Iš čia traukiasi dešinėn, kur arkliai ganosi; ten kemsai, tilvikų pasitaiko; ir aplink tą viksvyną antai iki to alksnyno ir iki pat malūno. Ana ten, matai, kur įlanka. Tai geriausia vieta. Ten kartą septyniolika perkūno oželių nušoviau. Mes išsiskirsime su dviem šunimis į priešingas puses ir ten prie malūno susitiksime.

– Na tai kas į dešinę, kas – į kairę? – paklausė Stepanas Arkadjičius. – Į dešinę plačiau, eikite judu, o aš į kairę, – tarytum nerūpestingai pasakė.

– Puiku! Mes jį sukirsime. Na eime, eime! – pritarė Vasenka.

Levinas negalėjo nesutikti, ir jie išsiskyrė.

Vos tik įėjo į pelkę, abudu šunys kartu suinkštė ir patraukė į rūdyną. Levinas žinojo, ko ieško Laska atsargiai ir paskubomis; jis žinojo ir vietą ir tikėjosi viso pulko perkūno oželių.

– Veslovski, greta, greta eikite! – alpstančiu balsu ištarė Levinas užpakalyje pūškuojančiam vandeniu savo draugui, kurio šautuvo kryptis po netikėto šūvio Kolpeno pelkėje nejučiom rūpėjo Levinui.

– Ne, aš jūsų nevaržysiu, jūs apie mane negalvokite.

Levinas nejučiom galvojo ir atsiminė Kiti žodžius atsisveikinant: „Žiūrėkite, nenušaukite vienas kito.“ Vis labiau ir labiau artėjo šunys, pralenkdami vienas antrą, kiekvienas laikydamasis savo tako; Levinas taip įtemptai laukė perkūno oželio, kad, girdėdamas, kaip čepsi paties užkulnis, traukiamas iš rūdžių klano, manydavo, jog tai pakši perkūno oželis, ir pagriebęs sugniauždavo šautuvo buožę.

Pykšt! Pykšt! – pasigirdo jam prie ausies. Tai Vasenka iššovė į pulką ančių, kurios sukosi viršum pelkės ir dabar skrido ant medžiotojų, bet buvo pernelyg toli. Nespėjo Levinas atsigręžti, kai pakštelėjo vienas perkūno oželis, antras, trečias ir dar kokie aštuoni pakilo vienas paskui kitą.

Stepanas Arkadjičius nudėjo vieną tą pačią akimirką, kai paukštis ruošėsi pradėti zigzagus, ir perkūno oželis it gniužulėlis nukrito į liūną. Oblonskis neskubėdamas nutaikė į kitą, dar pažeme lėkusį į viksvas, ir šis perkūno oželis nukrito kartu su šūvio garsu; buvo matyti, kaip šokuoja iš nupjautų viksvų, plakdamas sveikuoju, baltu iš apačios sparnu.

Levinas nebuvo toks laimingas: šovė į pirmą perkūno oželį per daug arti ir nekliudė; vėl taikė, kai šis jau ėmė kilti, bet tuo metu iš po kojų purptelėjo dar vienas ir sutrikdė jį, ir Levinas antrąsyk nepataikė.

Kol jie užtaisinėjo šautuvus, pakilo dar vienas perkūno oželis, ir Veslovskis, suspėjęs užtaisyti antrą kartą, paleido pagal vandenį dar du smulkių šratų užtaisus. Stepanas Arkadjičius susirinko savo perkūno oželius ir blizgančiomis akimis pažvelgė į Leviną.

– Na, dabar skiriamės, – tarė Stepanas Arkadjičius ir, šlubčiodamas kairiąja koja, laikydamas šautuvą rankose ir švilpčiodamas šuniui, patraukė į vieną pusę. Levinas su Veslovskiu nuėjo į kitą.

Levinui visuomet būdavo taip: jeigu pirmieji šūviai nepavykdavo, pradėdavo karščiuotis, pykti ir ištisą dieną šaudydavo blogai. Taip atsitiko ir šiandien. Perkūno oželių buvo labai daug. Iš po šuns, iš po medžiotojų kojų jie be paliovos skrido, ir Levinas būtų galėjęs atsigriebti; bet juo daugiau šaudė, juo didesnę turėjo gėdą prieš Veslovskį, kuris linksmai pleškino iš toli ir iš arti, nieko nenušaudamas ir nė kiek dėl to nesisielodamas. Levinas skubėjo, nesivaldė, vis daugiau ir daugiau karščiavosi ir galiausiai šaudamas jau beveik nebesitikėjo nušauti. Atrodė, kad ir Laska tai suprato. Ji tingiau ėmė ieškoti ir tarytum suglumusi ar priekaištaudama žvalgėsi į medžiotojus. Šūviai sekė vienas paskui kitą. Medžiotojus gaubė parako dūmai, o dideliame, erdviame jagtašo tinkle buvo tik trys lengvučiai, mažyčiai perkūno oželiai. Vienas buvo nušautas Veslovskio, o vienas bendras. Tuo metu kitame pelkės krašte buvo girdėti nedažni, bet, kaip Levinui rodėsi, reikšmingi Stepano Arkadjičiaus šūviai, ir beveik po kiekvieno pasigirsdavo: „Krakai, Krakai, atnešk!“

Tai dar labiau jaudino Leviną. Perkūno oželiai be paliovos sukosi ore viršum viksvų. Visą laiką iš visų pusių buvo girdėti, kaip jie pakši, dar skrisdami pažeme, ir kvarksi, jau pakilę aukštyn; anksčiau pakeltieji ir skraidžiusieji ore paukščiai nutūpdavo prieš medžiotojus. Jau ne du, o dešimtys vanagų dabar spiegdami sklandė viršum pelkės.

Perėję didesnę pelkės pusę, Levinas su Veslovskiu pasiekė tą vietą, kurioje ilgais rėželiais, atsiremiančiais į viksvyną, buvo suskirstyta kaimiečių pieva, pažymėta kur išmintais rėželiais, kur išpjauta pradalge. Pusė rėžių jau buvo nupjauta.

Nors nenupjautoje lankoje buvo maža vilties rasti tiek pat kiek nupjautoje, Levinas buvo prižadėjęs Stepanui Arkadjičiui su juo susitikti ir su savo palydovu patraukė toliau išpjautais ir neišpjautais rėžiais.

– Ei, medžiotojai! – sušuko jiems vienas iš kaimiečių, sėdinčių prie nukinkyto vežimo. – Eikšekite pas mus pavakarių! Degtinės gerti!

Levinas atsigręžė.

– Eikšekite, niekis! – šaukė linksmas barzdotas kaimietis raudonu veidu, iššiepęs baltus dantis ir iškėlęs žalsvą, saulėje žvilgančią stuopą.

– Qu’est ce qu’ils disent?25 – paklausė Veslovskis.

– Kviečia degtinės gerti. Jie turbūt lankas dalijosi. Aš išgerčiau, – tarė Levinas truputį klastingai, vildamasis, kad Veslovskis susigundys degtine ir nueis pas juos.

– Kodėl jie vaišina?

– Taip sau, linksminasi. Iš tikrųjų, nueikite pas juos. Jums įdomu.

– Allons, c’est curieux.26

– Eikite, eikite, rasite kelią į malūną! – sušuko Levinas ir atsigręžęs patenkintas pamatė, kad Veslovskis, pasilenkęs ir klupdamas pavargusiomis kojomis ir ištiesta ranka atkišęs šautuvą, klampoja iš pelkės pas kaimiečius.

– Eikš ir tu! – šaukė kaimietis Levinui. – Nebijok! Užkąsi pyrago!

Levinui labai norėjosi išgerti degtinės ir suvalgyti gabalėlį duonos. Jis buvo nusilpęs ir jautė, kad vos ištraukia iš liūno besipinančias kojas, ir valandėlę dvejojo. Šuo sustojo. Beregint visas nuovargis dingo, ir Levinas lengvai nuėjo liūnu prie šuns. Jam iš po kojų purptelėjo perkūno oželis; Levinas trenkė ir nušovė, bet šuo tebestovėjo. „Imk!“ Iš po šuns pakilo kitas. Levinas iššovė. Diena buvo nelaiminga; jis nepataikė, o kai nuėjo ieškoti nušautojo, nerado nė to. Išlandžiojo visą viksvyną, bet Laska netikėjo, kad būtų nušovęs, ir kai Levinas liepdavo jai ieškoti, dėdavosi ieškanti, bet neieškodavo.

Ir be Vasenkos, kurį Levinas kaltino savo nesėkme, ranka nepasitaisė. Perkūno oželių buvo daug ir čia, bet Levinas vis šaudė pro šalį.

Įstriži saulės spinduliai buvo dar kaitrūs; drabužiai, kiaurai primirkę prakaito, lipo prie kūno; kairysis batas, pilnas vandens, buvo sunkus ir žlegsėjo; parako nuosėdų išteptu veidu lašais riedėjo prakaitas; burnoje buvo kartu, nosis jautė parako ir rūdžių kvapą, ausyse be perstojo pakšėjo perkūno oželiai; prie šautuvo vamzdžių negalėjai prisiliesti: buvo įkaitę; širdis plakė trumpai ir tankiai; rankos drebėjo iš susijaudinimo, išvargusios kojos klupo ir pynėsi kemsynuose bei liūne; bet jis vis ėjo ir šaudė. Pagaliau, gėdingai prašovęs pro šalį, trenkė žemėn šautuvą ir skrybėlę.

„Ne, reikia atsipeikėti!“ – tarė sau. Levinas pakėlė šautuvą ir skrybėlę, pasišaukė prie kojų Laską ir išėjo iš pelkės. Nuėjęs į sausą vietą, atsisėdo ant kupsto, nusiavė, išliejo vandenį iš bato, paskui priėjo prie pelkės, atsigėrė rūdžių skonio vandens, sušlapino įkaitusius vamzdžius, apsiprausė veidą ir nusimazgojo rankas. Atsigavęs leidosi į tą vietą, kur buvo nutūpęs perkūno oželis, tvirtai pasiryžęs nesikarščiuoti.

Jis norėjo būti ramus, bet viskas buvo kaip buvę. Jo pirštas paspausdavo gaiduką pirma, negu pats nutaikydavo į paukštį. Viskas ėjo blogyn.

Levinas turėjo tik penkis paukščius jagtaše, kai išėjo iš pelkės prie alksnyno, kur turėjo susitikti su Stepanu Arkadjičiumi.

Dar nematydamas Stepano Arkadjičiaus, Levinas pamatė jo šunį. Iš po išverstos alksnio šaknies iššoko Krakas, visas juodas nuo dvokiančių pelkės maurų, ir kaip nugalėtojas pasiuostė su Laska. Paskui Kraką alksnių šešėlyje pasirodė ir stotinga Stepano Arkadjičiaus figūra. Jis ėjo priešais raudonas, sukaitęs, atsegta apykakle, vis taip pat šlubčiodamas.

– Na ką? Jūs smarkiai pyškinote! – tarė linksmai šypsodamasis.

– O tu? – paklausė Levinas. Klausti nereikėjo, nes jau matė pilną jagtašą.

– Neblogai.

Jis turėjo keturiolika nušautų paukščių.

– Puiki pelkė! Tau, matyt, Veslovskis kliudė. Dviem su vienu šuniu neparanku, – tikino Stepanas Arkadjičius, norėdamas sumažinti savo džiūgavimą.

_______________

25 Ką jie sako?

26 Eime, įdomu.

XI

Kai Levinas su Stepanu Arkadjičiumi nuėjo pas kaimietį, kur visuomet sustodavo Levinas, Veslovskis jau buvo pirkioje. Jis sėdėjo jos viduryje ir, abiem rankom įsikibęs į suolą, nuo kurio už aplipusių maurais batų jį traukė kareivis, šeimininkės brolis, juokėsi užkrečiamu linksmu juoku.

– Aš ką tik atėjau. Ils ont ete charmants.27 Įsivaizduokite, man davė išgerti, pavalgydino. Kokia duona, stebuklas! Delicieux!28 O degtinė – gardesnės niekuomet nesu gėręs! Ir nieku gyvu nenorėjo imti pinigų. Vis sakė „nepaniekink“.

– Kam pinigus imti? Jie, vadinasi, jus vaišino. Negi jie degtinę parduoda? – tarė kareivis, nutraukęs pagaliau permirkusį batą drauge su pajuodusia kojine.

Nors pirkia buvo nešvari (ją priteršė medžiotojai batais ir dumblini besilaižantys šunys), pilna pelkių ir parako kvapo, ir nors nebuvo nei peilių, nei šakučių, medžiotojai atsigėrė arbatos ir pavakarieniavo taip skaniai, kaip valgoma tiktai medžioklėje. Nusiprausę ir švarūs, jie nuėjo į švariai iššluotą daržinę, kurioje vežėjai pataisė ponams guolius.

Nors jau temo, nė vienam medžiotojui nesinorėjo miego.

Prisiminus šį bei tą iš praeities, pašnekėjus apie šaudymą, apie šunis, apie buvusias medžiokles, kalba nukrypo į temą, kuri visus sudomino. Kai Vasenka kelis kartus išreiškė susižavėjimą tokia nuostabia nakvyne ir puikiu šieno kvapu, kai pasigėrėjo sulūžusiu vežimu (jam vežimas atrodė sulūžęs, nes buvo nukeltas nuo pirmagalio), geraširdžiais kaimiečiais, kurie pavaišino jį degtine, šunimis, kurie gulėjo kiekvienas prie šeimininko kojų, Oblonskis papasakojo, kokia puiki buvo pernai vasarą medžioklė pas Maltusą, kurioje pats dalyvavo. Maltusas buvo žinomas turtuolis, pralobęs iš geležinkelių. Stepanas Arkadjičius pasakojo, kokias pelkes turi išsinuomojęs tasai Maltusas Tverės gubernijoje ir kaip jos saugomos, ir apie tai, kokiais vežimais, dogkartais, buvo atvežti medžiotojai, ir kokia palapinė pusryčiams buvo ištiesta palei pelkę.

– Nesuprantu tavęs, – stebėjosi Levinas, atsisėdęs šiene, – kaip tau nešlykštūs tokie žmonės. Aš suprantu, kad pusryčiai su lafetu labai malonus dalykas, bet argi tau ne šlykšti kaip tik ši prabanga? Visi tie žmonės, kaip anksčiau mūsų mokesčių nuomotojai, susikrauna pinigus tokiu būdu, kuris užtraukia žmonių panieką, bet jie tos paniekos nepaiso ir tais nedorai įgytais turtais paskui išsiperka iš buvusios paniekos.

– Tikra teisybė! – atsiliepė Vasenka Veslovskis. – Tikriausia! Žinoma, Oblonskis daro tai iš bonhomie29, o kiti sako: „Juk lankosi Oblonskis...“

– Nė kiek, – Levinas jautė, kad Oblonskis šypsosi, tai sakydamas, – tik nelaikau jo nedoresniu už bet kurį turtingą pirklį ar bajorą. Ir vieni, ir kiti vienodai prasikūrė darbu ir protu.

– Taip, bet kokiu darbu? Argi tai darbas įsigyti koncesiją ir ją kitam parduoti?

– Žinoma, darbas. Darbas ta prasme, kad jeigu nebūtų jo arba kitų tokių kaip jis, tai ir geležinkelių nebūtų.

– Tas darbas ne toks kaip kaimiečio arba mokslininko.

– Tegu ir taip, bet darbas ta prasme, kad jo veikla duoda rezultatą – geležinkelį. Juk tau atrodo, kad geležinkeliai nereikalingi.

– Ne, tai kitas klausimas; sutinku pripažinti, kad jie naudingi. Kiekvienas turtas, kuris neatitinka įdėto darbo, yra nedorai įgytas.

– O kas nustatys, ar atitinka?

– Nedoromis priemonėmis, gudrybe įgytas turtas, – dėstė Levinas, jusdamas, kad nemoka aiškiai nustatyti ribos tarp to, kas dora ir kas nedora, – panašiai kaip bankinių kontorų pelnas, – kalbėjo toliau. – Šis blogis, įsigijimas didžiulių turtų nieko nedirbant, kaip tatai buvo mokesčių nuomojimo laikais, tik pakeitė formą. Le roi est mort, vive le roi!30 Vos spėta panaikinti tokie nuomojimai, atsirado geležinkeliai, bankai: taip pat pelnas be darbo.

– Taip, visa tai galbūt teisinga ir sąmojinga... Gulėk, Krakai! – ramiai ir neskubėdamas, matyt, įsitikinęs, kad jo pažiūra teisinga, riktelėjo Stepanas Arkadjičius ant šuns, kuris kasėsi ir draikė visą šieną. – Bet nenustatei ribos tarp doro ir nedoro darbo. Ar tai, kad gaunu daugiau algos negu mano raštinės viršininkas, nors geriau už mane išmano darbą, – ar tai nedora?

– Nežinau.

– Na, tai aš tau pasakysiu: kad už savo darbą ūkyje gauni, sakysim, penkis tūkstančius viršaus, o mūsų šeimininkas kaimietis, nors kažkaip dirbtų, negaus daugiau kaip penkiasdešimt rublių, yra lygiai taip pat nedora kaip ir tai, kad gaunu daugiau už raštinės viršininką ir kad Maltusas gauna daugiau už kelio meistrą. Priešingai, matau, kad visuomenė be jokio pagrindo kažkaip neprielankiai traktuoja tuos žmones, ir man atrodo, kad čia pavydas...

– Ne, tai neteisinga, – aiškino Veslovskis, – pavydo negali būti, bet kažkas nešvaru čia yra.

– Ne, atleisk, – kalbėjo toliau Levinas. – Tu sakai, kad neteisinga, jei gausiu penkis tūkstančius, o kaimietis penkiasdešimt rublių: tai tiesa. Tai neteisinga, jaučiu tai, bet...

– Iš tikrųjų. Kodėl valgome, geriame, medžiojame, nieko neveikiame, o jie, nuolatos pluša? – stebėjosi Vasenka Veslovskis, matyti, pirmą kartą gyvenime aiškiai apie tai pagalvojęs ir todėl visiškai nuoširdžiai.

– Taip, tu jauti, bet neatiduosi savo dvaro, – tarė Stepanas Arkadjičius, tarsi tyčia kibdamas į Leviną.

Pastaruoju metu tarp dviejų svainių buvo susidarę lyg ir slapti priešiški santykiai; tarytum nuo to laiko, kai buvo vedę seseris, tarp jų kilo varžybos, katras geriau susitvarkys gyvenimą, ir dabar tasai priešiškumas reiškėsi pokalbyje, kuriame jau buvo šiek tiek asmeniškumo.

– Aš dėl to neatiduodu, kad niekas to iš manęs nereikalauja, o jeigu ir norėčiau, tai negaliu atiduoti, – atsakė Levinas, – ir neturiu kam.

– Atiduok šitam valstiečiui; jis neatsisakys.

– Taip, bet kaipgi atiduosiu jam? Nuvažiuosiu su juo ir sudarysiu pirkimo–pardavimo aktą?

– Nežinau, bet jeigu tu įsitikinęs, kad neturi teisės...

– Aš visai nesu įsitikinęs. Priešingai, jaučiu, kad neturiu teisės atiduoti, kad turiu tam tikrų pareigų ir žemei, ir šeimai.

– Ne, atleisk, bet jeigu tau atrodo, kad toji nelygybė yra neteisinga, tai kodėl tu neveiki taip...

– Aš veikiu, tik neigiamai, ta prasme, kad nesistengiu didinti to skirtumo, kuris yra tarp mano padėties ir jo.

– Ne, jau atleisk man, čia paradoksas.

– Taip, čia kažkoks sofistiškas aiškinimas, – patvirtino Veslovskis. – A, šeimininke! – tarė kaimiečiui, kuris, girgždindamas duris, įėjo į daržinę. – Nemiegi dar?

– Ne, koks dabar miegas! Maniau, kad mūsų ponai miega, bet girdžiu – šneka. Dalgį man reikia pasiimti iš čia. Ar neįkąs? – pridūrė atsargiai žengdamas basomis kojomis.

– O kurgi tu miegosi?

– Mes į naktigonę.

– Ak, kokia naktis! – stebėjosi Veslovskis, žiūrėdamas į pirkios kraštą ir nukinkytus ratus, kurie buvo matyti pro didelius dabar atidarytų durų rėmus vakaro prieblandoje. – Paklausykite, juk ten moteriški balsai dainuoja ir iš tikrųjų neblogai. Kas čia dainuoja, šeimininke?

– Tai dvaro mergos, čia, greta.

– Eime, pasivaikščiosime. Juk neužmigsime. Oblonski, eime!

– Kad taip galima būtų ir gulėti, ir eiti, – raivydamasis atsakė Oblonskis. – Gulėti puiku.

– Na, tai aš vienas eisiu, – greitai pakilęs ir audamasis, pasakė Veslovskis. – Iki pasimatymo, ponai. Jeigu linksma, aš jus pašauksiu. Jūs mane į medžioklę pakvietėte, ir aš jūsų neužmiršiu.

– Ar netiesa, puikus vyrukas? – sukluso Oblonskis, kai Veslovskis išėjo ir kaimietis paskui jį uždarė duris.

– Taip, puikus, – atsakė Levinas, tebegalvodamas apie tai, kas buvo pirma kalbėta. Jam atrodė, kad jis, kiek mokėdamas, aiškiai išreiškė mintis ir jausmus, o anuodu, žmonės nekvaili ir nuoširdūs, abu kaip vienas tvirtino, kad jis guodžiasi sofizmais. Tai drumstė jo nuotaiką.

– Taigi, mano mielas. Reikia viena iš dviejų: arba pripažinti, kad dabartinė visuomenės santvarka teisinga, ir tuomet ginti savo teises; arba prisipažinti, kad naudojiesi neteisingomis privilegijomis, kaip aš ir darau, ir su malonumu jomis naudotis.

– Ne, jeigu tai būtų neteisinga, negalėtum su malonumu naudotis tomis gėrybėmis, bent aš negalėčiau. Aš, svarbiausia, turiu justi, kad esu nekaltas.

– O ką, ar iš tikrųjų nenuėjus? – tarė Stepanas Arkadjičius, kuris, matyti, buvo pavargęs nuo įtempto mąstymo. – Juk neužmigsime. Tikrai eime!

Levinas nieko neatsakė. Jo pasakytas besikalbant žodis, kad teisingai elgiasi tik neigiama prasme, neišėjo jam iš galvos. „Argi tik neigiamai galima būti teisingam?“ – klausė savęs.

– Kaip smarkiai kvepia šviežias šienas! – sušuko Stepanas Arkadjičius pakildamas. – Neužmigsiu, Vasenka prasimanė ten kažką. Girdi merginų kvatojimą ir jo balsą? Ar nenuėjus? Eime!

– Ne, aš neisiu, – atsakė Levinas.

– Nejaugi taip pat iš principo? – šypsodamasis paklausė Stepanas Arkadjičius, ieškodamas tamsoje kepurės.

– Ne iš principo, bet ko aš eisiu?

– O ar žinai, prisidarysi bėdų, – patikino Stepanas Arkadjičius, susiradęs kepurę ir atsistodamas.

– Kodėl?

– Argi nematau, kokie tavo santykiai su žmona? Girdėjau, koks svarbus jums klausimas – ar važiuosi dviem dienoms į medžioklę, ar ne. Visa tai gražu, kaip idilė, bet visam gyvenimui to nepakaks. Vyriškis turi būti nepriklausomas, jis turi savo vyriškų interesų. Turi būti vyriškas, – tarė Oblonskis, atidarydamas duris.

– Tai ką gi, vadinasi, eiti ir rėžti sparną aplink dvaro mergas? – paklausė Levinas.

– Kodėl nenueiti, jeigu linksma? Ca ne tire pas a consequence.31 Mano žmonai nuo to nebus blogiau, o man bus linksma. Svarbiausia – saugok namų šventovę. Namuose kad nieko nebūtų. O rankų nesusirišk.

– Galbūt, – šaltai tarė Levinas ir apsivertė ant šono. – Rytoj anksti reikia eiti, ir aš nieko nežadinsiu, išeisiu švintant.

– Messieurs, venez vite!32, – pasigirdo grįžusio Veslovskio balsas. – Charmante!33 Tai mano atradimas. Charmante, tikra Grečen, ir mes jau su ja susipažinome. Iš tikrųjų labai graži mergina! – pasakojo tokiu patenkintu tonu, lyg ji tyčia jam būtų sutverta tokia daili ir girtų tą, kuris taip viską sutvarkė jo malonumui.

Levinas apsimetė miegąs, o Oblonskis, apsiavęs šlepetėmis ir užsirūkęs cigarą, išėjo iš daržinės, ir veikiai jų balsai nutilo.

Levinas ilgai negalėjo miegoti. Girdėjo, kaip jo arkliai kramtė šieną, kaip paskui šeimininkas su vyresniuoju vaikinu ruošėsi ir išvyko naktigonėn; paskui girdėjo, kaip kitoje daržinės pusėje taisėsi gulti kareivis su sūnėnu, mažu šeimininko sūnumi; girdėjo, kaip berniukas laibutėliu balseliu pasakojo dėdei, kokį įspūdį padarė šunys, kurie atrodė baisūs ir labai dideli; paskui, kaip berniukas klausinėjo, ką gaudys tie šunys, o kareivis kimiu miegūstu balsu kalbėjo jam, kad rytoj medžiotojai eis į pelkę ir pyškins iš šautuvų, ir kaip paskui, norėdamas atsikratyti berniuko klausinėjimais, kareivis tarė: „Miegok, Vaska, miegok, nes gausi“, ir netrukus ėmė pats knarkti, ir viskas nutilo; tiktai buvo girdėti, kaip žvengia arkliai ir kurksi perkūno oželis. „Nejaugi tik neigiamai? – pakartojo Levinas sau. – Na tai kas? Aš nekaltas.“ Jis ėmė galvoti apie rytojaus dieną.

„Rytoj išeisiu anksti ir stengsiuosi nesikarščiuoti. Perkūno oželių aibės. Ir tilvikų yra. Pareisiu namo ir rasiu Kiti laiškelį. Taip, Stiva galbūt sako tiesą: aš nevyriškas su ja, subobėjau... Bet ką darysi! Vėl neigiama!“

Per miegus išgirdo, kaip juokiasi ir linksmai klega Veslovskis ir Stepanas Arkadjičius. Levinas valandėlę atmerkė akis: mėnulis buvo patekėjęs, ir pravirose duryse, ryškiai apšviesti mėnesienos, juodu stovėjo ir kalbėjosi. Stepanas Arkadjičius kažką šnekėjo apie merginos skaistumą, lygindamas ją su ką tik išgliaudytu šviežiu riešutėliu, ir Veslovskis, juokdamasis užkrečiamu juoku, kartojo kažką, matyt, valstiečio jam pasakytus žodžius: „Tu savąją įsitaisyti kiek galėdamas stenkis!“ Levinas per miegus ištarė:

– Ponai, rytoj švintant! – ir užmigo.

_______________

27 Jie buvo žavūs.

28 Puiku!

29 Geraširdiškumo.

30 Karalius mirė, tegyvuoja karalius!

31 Čia nieko nėra smerktino.

32 Ponai, eikite šen greičiau!

33 Žavinga!

XII

Pabudęs vos brėkštant, Levinas pabandė žadinti draugus. Vasenka, gulėdamas kniūbsčias ir ištiesęs kojine apautą vieną koją, miegojo taip kietai, jog negalima buvo iš jo išgauti jokio atsakymo. Oblonskis per miegus atsisakė taip anksti eiti. Net ir Laska, kuri susirangiusi miegojo pakraštyje ant šieno, nenoromis atsistojo ir tingiai, vieną po kitos, tampė ir tiesė užpakalines kojas. Apsiavęs, pasiėmęs šautuvą ir atsargiai atidaręs girgždančias daržinės duris, Levinas išėjo į lauką. Vežėjai miegojo prie vežimų, arkliai snaudė. Tiktai vienas tingiai ėdė avižas, snukiu žarstydamas jas po lovį. Kieme dar buvo pilka.

– Ko taip anksti pakilai, balandėli? – maloniai, lyg į seną gerą pažįstamą, kreipėsi senutė šeimininkė, išėjusi iš pirkios.

– Ogi medžioti, tetule. Ar išeisiu čia į pelkę?

– Tiesiog galukiemiais, mūsų pakluone, mielasai, ir palei kanapes, takelis tenai.

Atsargiai žengdama basomis nudegusiomis kojomis, senutė palydėjo Leviną ir atkėlė prie klojimo užtvarą.

– Tiesiog taip ir išeisi prie pelkės. Mūsų vyrai ten vakar arklius išjojo.

Laska linksmai bėgo priešakyje takeliu; Levinas ėjo paskui, greitai ir lengvai žengdamas, be paliovos žvilgčiodamas į dangų. Jam norėjosi, kad saulė nepatekėtų, kol dar nebus priėjęs pelkės. Saulė negaišo. Mėnuo, kuris dar švietė jam išeinant, dabar tik žibėjo it gyvojo sidabro gabalėlis; rytinių gaisų, kurių pirma negalėjai nematyti, reikėjo dabar ieškoti; pirma neaiškūs lopai tolimame lauke dabar jau ryškiai matėsi. Tai buvo rugių gubos. Kol saulė dar nebuvo patekėjusi, rasos nesimatė kvapiose aukštose kanapėse, iš kurių jau buvo išrautos pleiskanės, bet nuo jos drėko Levinui kojos ir palaidinė aukščiau juostos. Skaidrioje ryto tyloje buvo girdėti mažiausi garsai. Bitelė it kulka prazvimbė Levinui pro ausį. Jis įsižiūrėjo ir pamatė dar antrą ir trečią. Visos jos skrido iš anapus bityno pinučių, dingdamos viršum kanapių pelkės link. Takelis išvedė tiesiog į pelkę, kurią galėjai pažinti iš garų, kylančių iš jos kur tirščiau, kur skysčiau, todėl viksvos ir žilvičių krūmai lyg salelės siūbavo tuose garuose. Pelkės ir kelio pakraštyje gulėjo vaikigaliai ir vyrai, išjoję naktigonės, ir prieš švintant visi miegojo, apsikloję rudinėmis. Netoli nuo jų braidžiojo trys supančioti arkliai. Vienas iš jų žvangino geležinius pančius. Laska ėjo greta šeimininko, prašydamasi pirmyn ir gręžiodamasi. Praėjęs pro miegančius kaimiečius ir priėjęs pirmą lygią pelkutę, Levinas apžiūrėjo šovinius ir paleido šunį. Vienas arklys, mitęs timsras treigys, pamatęs šunį, šastelėjo į šalį ir, iškėlęs uodegą, suprunkštė. Kiti arkliai taip pat išsigando ir šokuodami leidosi iš pelkės, o jų supančiotos kojos šlepsėjo vandenyje, ir traukiamos iš tiršto molio kanopos kėlė garsą, panašų į plekšėjimą. Laska sustojo, pašaipiai dirstelėjo į arklius ir klausiamai – į Leviną. Šis paglostė šunį ir švilptelėjo, duodamas ženklą, kad galima pradėti.

Kalė linksma ir susirūpinusi leidosi liūnu, kuris po ja suposi.

Įbėgusi į pelkę, tarp pažįstamo jai šaknų, pelkinių žolių, rūdžių ir svetimo arklių mėšlo kvapo tučtuojau užuodė paukščio kvapą, kuris buvo pasklidęs po visą šią vietą – to paties kvapaus paukščio, kuris labiausiai už visus kitus jaudino ją. Vienur kitur, prie samanų ir pelkinių vandens lelijų, šis kvapas buvo labai smarkus, bet negalėjai nuspręsti, į kurią pusę stiprėja ir į kurią silpnėja. Krypčiai rasti reikėjo pasitraukti toliau pavėjui. Nejusdama judant kojų, Laska atsargiais šuoliais, taip, kad prireikus visuomet galėtų sustoti, leidosi į dešinę nuo priešaušrio vėjelio, kuris pūtė iš rytų, ir pasisuko į vėją. Išplėstomis šnervėmis įtraukusi į save oro, tučtuojau pajuto, kad ne tik pėdsakai, bet jie patys yra čia, priešais ją, ir ne vienas, o daug. Laska ėmė bėgti lėčiau. Jie buvo čia, bet kur būtent, negalėjo dar nustatyti. Norėdama rasti kaip tik tą vietą, kalė jau pradėjo ratą, kai netikėtai šeimininko balsas sutrikdė ją. „Laska! Čia!“ – šūktelėjo jis, rodydamas į kitą pusę. Ji pastovėjo, klausdama, ar ne geriau būtų daryti, kaip pradėjo. Šeimininkas pakartojo įsakymą piktu balsu, rodydamas vandeniu užlietą kemsyną, kur nieko negalėjo būti. Laska pakluso, dėdamasi ieškanti, norėdama padaryti žmogui malonumą, išlandžiojo kemsyną, grįžo į senąją vietą ir tuojau užuodė juos. Dabar, kai šeimininkas nekliudė jai, Laska žinojo, ką reikia daryti, nežiūrėdama po kojomis ir apmaudžiai kliūdama už aukštų kemsų ir patekdama į vandenį, bet lanksčiomis stipriomis kojomis įveikdama kliūtį po kliūties, ėmė sukti ratą, kuris viską turėjo jai išaiškinti. Kalė vis smarkiau ir ryškiau užuodė paukščių kvapą, ir staiga jau visiškai pasidarė aišku, kad vienas jų čia, už šio kemso, penki žingsniai prieš ją, tad Laska sustojo ir stingte sustingo. Žemos kojos neleido jai nieko matyti prieš save, bet iš kvapo kalė žinojo, kad jis tupi ne toliau kaip už penkių žingsnių. Ji stovėjo, vis labiau jusdama ir mėgaudamasi laukimu. Įtempta uodega buvo ištiesta, ir krūpčiojo tik pats galiukas. Laskos snukis buvo truputį pražiotas, ausys kiek pastatytos. Viena ausis užlinko dar bėgant, ir ji sunkiai, bet atsargiai alsavo, tada dar atsargiau atsigręžė, daugiau akimis negu galva, į šeimininką. Šis įprastu veidu ir akimis, kurios visuomet jai atrodė baisios, ėjo klupdamas į kemsus ir be galo lėtai, kaip atrodė Laskai. Jai rodėsi, kad šeimininkas eina lėtai, o šis bėgte bėgo.

Pastebėjęs tą ypatingą šuns būdą ieškoti, kai visas priglunda prie žemės, tarytum graibsto dideliais užpakalinių kojų žingsniais ir truputį išsižioja, Levinas suprato, kad rado tilvikų, ir, širdyje pasimeldęs, kad pasisektų, ypač su pirmuoju paukščiu, pribėgo artyn. Priėjęs prie pat Laskos, ėmė iš aukštumo žiūrėti prieš save ir akimis pamatė tai, ką kalė buvo užuodusi. Tarpelyje tarp kemsų matėsi tilvikas. Pakreipęs galvą, jis klausėsi. Paskui, truputį ištiesęs ir vėl suglaudęs sparnus, nevikriai vikstelėjęs užpakaliu, dingo už kampo.

– Imk! imk! – sušuko Levinas, stumdamas Laską iš užpakalio.

„Negaliu eiti, – galvojo Laska. – Kur eisiu? Iš čia užuodžiu juos, o jeigu leisiuosi į priekį, nieko nesuvoksiu, kur jie ir kas.“ Šeimininkas vis tiek pastūmė ją keliu ir susijaudinęs pašnibždomis tarė: „Imk, Lasočka, imk!“

„Na, jeigu jau to nori, aš padarysiu, bet neatsakau dabar už save“, – pagalvojo Laska ir kiek įkabindama leidosi į priekį tarp kemsų. Kalė nieko nejautė dabar ir tiktai matė bei girdėjo, nieko nesuprasdama.

Dešimt žingsnių nuo senosios vietos, sodriai parpdamas, sparnais keldamas ypatingą duslų, tilvikams būdingą garsą, pakilo vienas paukštis. Ir tuojau po šūvio sunkiai žlegtelėjo balta krūtine į šlapią liūną. Kitas tuojau, nelaukdamas šuns, pakilo užpakalyje Levino.

Kai vyras atsigręžė, tasai jau buvo toli. Šūvis pasiekė jį. Nuskridęs kokius dvidešimt žingsnių, antrasis tilvikas pakilo stačiai aukštyn ir kūliais, tarytum išmestas sviedinys, sunkiai nukrito į sausą vietą.

„Na, dabar tai bus gerai! – galvojo Levinas, kišdamas į jagtašą šiltus ir riebius tilvikus. – A, Lasočka, bus gerai?“

Kai Levinas, užsitaisęs šautuvą, patraukė toliau, saulė, nors dar ir nematoma per debesėlius, jau buvo patekėjusi. Mėnulis, visas nublukęs it debesiukas, bolavo danguje; žvaigždžių nebuvo matyti nė vienos. Samanų lopai pelkėje, pirma žvilgėję sidabrine rasa, dabar žėrėjo auksu. Rūdynas buvo gintarinis. Žolių mėlis pasidarė gelsvai žalias. Pelkių paukšteliai knibždėjo paupio krūmeliuose, kurie žvilgėjo rasa ir klojo ilgus šešėlius. Vanagas pabudo ir tupėjo ant gubos, iš vieno šono į kitą kraipydamas galvą, nepatenkintai žiūrėdamas į pelkę. Kuosos skrido į lauką, ir basas vaikiščias jau varė arklius prie senio, kuris kasėsi, išlindęs iš po rudinės. Šūvių dūmai it pienas baltavo žolės žalume.

Vienas vaikiščias pribėgo prie Levino.

– Dėdule, ančių vakar šičia buvo! – sušuko Levinui ir sekė paskui iš tolo.

Vyrui, matant šitą berniuką, kuris rodė pritarimą, buvo dvigubai malonu čia pat dar nušauti vieną paskui kitą tris perkūno oželius.

XIII

Medžiotojų prietaro, kad jeigu nepraleisi pirmo žvėries ar pirmo paukščio, tai medžioklė bus laiminga, būta teisingo.

Išvargęs, alkanas, laimingas, Levinas dešimtą valandą ryto, sukoręs apie trisdešimt varstų, nešinas devyniolika tilvikų bei perkūno oželių ir viena antimi, kurią prisirišo prie diržo, nes ji jau netilpo į jagtašą, sugrįžo į buveinę. Jo draugai jau seniai buvo pabudę ir suspėję išalkti bei papusryčiauti.

– Palaukite, palaukite, žinau, kad devyniolika, – tarė Levinas, dar kartą skaitydamas tilvikus ir perkūno oželius, susitraukusius ir sudžiūvusius, sukrešėjusiu krauju, nusuktomis į šoną galvutėmis, netekusius to gražumo, kurį turėjo pakildami.

Suskaityta buvo teisingai, ir Levinui buvo malonu matyti, kad Stepanas Arkadjičius jam pavydi. Malonu buvo ir tai, kad, sugrįžęs į buveinę, jau rado atjojusį Kiti pasiuntinį su laiškeliu.

„Aš visiškai sveika ir linksma. Jeigu dėl manęs bijai, gali būti dar ramesnis negu anksčiau. Turiu naują asmens saugotoją Marją Vlasjevną (tai buvo akušerė, naujas, svarbus asmuo Levino šeiminiame gyvenime). „Ji atvažiavo manęs aplankyti. Rado mane visiškai sveiką, ir mes ją pasilikome iki tu parvažiuosi. Visi linksmi, sveiki, ir tu nesiskubink, o jeigu medžioklė gera, pasilik dar dieną.“

Šie du džiaugsmai, laiminga medžioklė ir žmonos laiškutis, buvo tokie dideli, jog įvykę vėliau du maži nemalonumai Levinui nebuvo skaudūs. Vienas buvo tas, kad sartis dvailinis, matyt, vakar nuvarytas, nieko neėdė ir buvo nesmagus. Vežėjas sakė, kad jis patrūkintas.

– Vakar perlakino, Konstantinai Dmitričiau, – kalbėjo šis. – Kaipgi, dešimtį varstų šitaip ginė!

Antras nemalonumas, kuris pirmą akimirką sudrumstė jo gerą nuotaiką, iš kurio paskui Levinas daug juokėsi, buvo tas, kad iš visos maisto atsargos, kurios Kiti buvo prikrovusi tiek daug, jog atrodė, kad nebus galima suvalgyti per savaitę, nieko neliko. Grįždamas išvargęs ir alkanas iš medžioklės, Levinas taip aiškiai svajojo apie pyragaičius, jog, artėdamas prie buveinės, tarėsi užuodžiąs jų kvapą ir juntąs skonį burnoje, kaip Laska jusdavo grobį, ir tuojau liepė Filipui jų atnešti. Pasirodė, kad ne tik pyragaičių, bet nė viščiukų jau nėra.

– Na ir apetitas! – juokdamasis kalbėjo Stepanas Arkadjičius, rodydamas į Vasenką Veslovskį. – Negaliu skųstis apetito stoka, bet reikia stebėtis...

– Na ką gi padarysi! – tarė Levinas, niūriai žiūrėdamas į Veslovskį. – Filipai, tai jautienos duok.

– Jautieną suvalgė, o kaulą šunims atidavė, – atsakė Filipas.

Levinui buvo taip skaudu, kad apmaudžiai prakalbo:

– Kad nors ką būtų man palikę! – ir jam norėjosi verkti. – Tai išdarinėk paukščius, – virpančiu balsu liepė Filipui, stengdamasis nežiūrėti į Vasenką, – ir prikimšk dilgėlių. O man paprašyk bent pieno.

Jau paskui, prisigėrus pieno, jam pasidarė gėda, kad parodė apmaudą svetimam žmogui, ir Levinas ėmė juoktis iš alkano įtūžimo.

Vakare jie dar kartą išėjo pamedžioti, ir Veslovskis nušovė keletą paukščių, o naktį sugrįžo namo.

Kelionė atgal buvo tokia pat linksma, kaip ir kelionė į ten. Veslovskis tai dainavo, tai pasimėgaudamas prisimindavo nuotykius su kaimiečiais, kurie pavaišino jį degtine ir sakė „nepaniekink“; prisiminė naktinius nuotykius su riešutėliais, dvaro mergina ir kaimiečiu, kuris paklausė jį, ar šis vedęs, ir, sužinojęs, kad nevedęs, tarė: „O tu ne varvink seiles, žiūrėdamas į svetimas pačias, o visų labiausiai stenkis savą įsitaisyti.“ Šie žodžiai ypač juokino Veslovskį.

– Apskritai aš labai patenkintas mūsų išvyka. O jūs, Levinai?

– Aš labai patenkintas, – nuoširdžiai kalbėjo Levinas, kuris ypač džiaugėsi, kad nebejaučia Vasenkai Veslovskiui to priešiškumo, kuris buvo suėmęs namie, bet, priešingai, jaučia nuoširdžią simpatiją.

XIV

Kitą dieną, dešimtą valandą, Levinas, jau apėjęs ūkį, pasibeldė į kambarį, kur nakvojo Vasenka.

– Entrez!34, – sušuko Veslovskis. – Jūs man atleiskite, aš dar tik savo ablutions35 baigiau, – tarė šypsodamasis, stovėdamas priešais vienais baltiniais.

– Nesivaržykite, meldžiamasis. – Levinas atsisėdo prie lango. – Gerai miegojote?

– Kaip užmuštas. O šiandien ar palankus oras medžioti?

– Jūs ką geriate: arbatą ar kavą?

– Nei viena, nei kita. Aš pusryčiauju. Man iš tikrųjų gėda. Damos, manau, jau atsikėlusios? Pasivaikščioti dabar būtų puiku. Jūs man parodykite arklius.

Pasivaikščioję po sodą, apsilankę arklidėje ir net padarę drauge gimnastiką ant lygiagrečių, Levinas su savo svečiu grįžo namo ir įėjo į svetainę.

– Puikiai pamedžiojome, ir kiek įspūdžių! – tarė Veslovskis, priėjęs prie Kiti, kuri sėdėjo prie virtuvo. – Kaip gaila, kad damos negali patirti šitų malonumų!

„Na ką gi, reikia jam ką nors kalbėti su namų šeimininke“, – aiškino sau Levinas. Jį vėl nemaloniai paveikė svečio šypsena ir nugalėtojo išraiška veide, kai kreipėsi į Kiti...

Kunigaikštienė, sėdėjusi kitoje stalo pusėje su Marja Vlasjevna ir Stepanu Arkadjičiumi, pasišaukė Leviną ir pradėjo su juo kalbėti apie tai, jog Kiti gimdymo metui reikią persikelti į Maskvą ir ten paruošti butą. Kaip per vestuves Levinui buvo nemalonūs visi pasiruošimai, niekingumu žeidžiantys įvykio didybę, taip dar užgaulesni atrodė pasiruošimai būsimam gimdymui, kurio terminas buvo kažkaip skaičiuojamas pirštais. Visą laiką jis stengėsi negirdėti kalbų, kaip vystyti būsimąjį kūdikį, stengėsi nusigręžti ir nematyti kažkokių paslaptingų, be galo ilgų megztinių juostų, kažkokių drobinių trikampėlių, kuriems Doli teikė ypatingos svarbos, ir panašiai. Sūnaus (Levinas buvo įsitikinęs, kad bus sūnus) gimimas, kurio laukė ir kuriuo vis dėlto negalėjo tikėti, – toks jis rodėsi jam nepaprastas, – jam buvo, visų pirma, tokia didžiulė ir dėl to neįmanoma laimė, o antra – toks paslaptingas įvykis, jog šis tariamas žinojimas to, kas bus, ir todėl ruošimasis lyg kokiam paprastam dalykui, pačių žmonių atliekamam, jam atrodė šlykštus ir gėdingas.

Kunigaikštienė nesuprato vyro jausmų ir jo nenorą galvoti bei kalbėti apie tai aiškino lengvabūdiškumu ir abejingumu ir todėl nedavė jam ramybės. Ji pavedė Stepanui Arkadjičiui apžiūrėti butą ir dabar pasišaukė Leviną.

– Aš nieko nežinau, kunigaikštiene. Darykite, kaip norite, – kalbėjo.

– Reikia nuspręsti, kada persikelsite.

– Aš iš tikrųjų nežinau. Žinau, kad milijonai vaikų gimsta be Maskvos ir daktarų... kodėl...

– Na, jeigu taip...

– Bet ne, kaip Kiti nori.

– Su Kiti negalima apie tai kalbėti! Negi tu nori, kad aš ją išgąsdinčiau? Antai šį pavasarį Natali Golicyna mirė dėl netikusio akušerio.

– Kaip pasakysite, taip ir padarysiu, – atsakė šis niūriai.

Kunigaikštienė pradėjo kalbėti jam, bet jis nesiklausė. Nors pokalbis su kunigaikštiene ir erzino jį, Levinas paniuro ne dėl šio pokalbio, o dėl to, ką matė prie virtuvo.

„Ne, taip neįmanoma“, – galvojo retkarčiais žvilgčiodamas į Vasenką, kuris buvo pasilenkęs prie Kiti ir, šypsodamasis gražia šypsena, sakė jai kažką, ir į Kiti, kuri buvo išraudusi ir atrodė susijaudinusi.

Kažko nepadoraus turėjo Vasenkos poza, žvilgsnis, šypsena. Levinas įžiūrėjo net kažką nepadoraus ir Kiti pozoje bei žvilgsnyje. Tamsu pasidarė jam akyse. Vėl, kaip vakar, staiga, be mažiausio perėjimo, jis pasijuto numestas nuo laimės, rimties, orumo aukštybių į nevilties, pagiežos ir pažeminimo bedugnę. Viskas pasidarė jam šlykštu.

– Taip ir padarykite, kunigaikštiene, kaip norite, – tarė apsižvalgydamas.

– Taip taip, sunku vedusiam žmogui! – juokdamasis kalbėjo jam Stepanas Arkadjičius, matyt, turėdamas galvoje ne vien tik pokalbį su kunigaikštiene, bet ir tai, dėl ko taip jaudinasi, kaip jis pastebėjo, Levinas. – Kaip tu šiandien vėlai, Doli!

Visi pakilo pasitikti Darjos Aleksandrovnos. Vasenka atsistojo tik akimirkai ir, kaip visi mūsų dienų jaunuoliai, kurie nerodo per didelio mandagumo damoms, vos linktelėjo ir vėl kalbėjo toliau, kažko susijuokęs.

– Mane prikankino Maša. Ji prastai miegojo ir šiandien baisiai įnoringa, – tarė Doli.

Vasenkos pokalbis su Kiti vėl sukosi apie vakarykščią temą, apie Aną ir apie tai, ar galima meilę iškelti aukščiau už aukštuomenės įpročius. Kiti šis pokalbis buvo nemalonus, ją jaudino tiek pats kalbos turinys, tiek Veslovskio tonas, o ypač tai, kad jau žinojo, kaip tas paveiks jos vyrą. Kiti buvo per daug nuoširdi ir nekalta, todėl nemokėjo nutraukti pokalbio ir net paslėpti to išorinio malonumo, kurį teikė jai aiškus šio jauno vyro dėmesys. Ji norėjo nutraukti tą pokalbį, bet nežinojo, ką daryti. Kiti žinojo, kad visa, ką padarytų, vis tiek pastebės vyras ir viską išaiškins blogąja prasme. Ir iš tikrųjų, kai ji paklausė Doli, kas Mašai, ir Vasenka, laukdamas, kada pasibaigs ta nuobodi jam kalba, ėmė abejingai žiūrėti į Doli, šis klausimas atrodė Levinui ne kas kita, kaip nenatūrali, šlykšti gudrybė.

– Ką gi, važiuosime šiandien grybauti? – paklausė Doli.

– Važiuokime, ir aš važiuosiu, – tarė Kiti ir paraudo. Ji iš mandagumo norėjo paklausti Vasenką, ar tasai važiuos, ir nepaklausė. – Kur tu, Kostia? – droviai paklausė vyrą, kai šis ryžtingu žingsniu ėjo pro ją. Tas drovus Kiti veidas patvirtino visas jo abejones.

– Kai manęs nebuvo, atvažiavo mašinistas, aš dar nemačiau jo, – kalbėjo Levinas, nežiūrėdamas į žmoną.

Jis nulipo apačion, bet, nespėjęs dar išeiti iš kabineto, išgirdo pažįstamus Kiti žingsnius, kuri neatsargiai greitai ėjo prie vyro.

– Ką tu? – pasiteiravo šis šaltai. – Mes užimti.

– Atleiskite man, – kreipėsi ji į vokietį mašinistą, – turiu keletą žodžių pasakyti savo vyrui.

Vokietis norėjo nueiti, bet Levinas tarė jam:

– Nieko, nieko.

– Traukinys trečią? – paklausė vokietis. – Kad nepavėluočiau.

Levinas nieko neatsakė ir pats išėjo su žmona.

– Tai ką man turite pasakyti? – sukluso prancūziškai.

Jis nežiūrėjo Kiti į veidą ir nenorėjo matyti, kad ši, būdama tokios būklės, dreba visu veidu ir atrodo tokia prislėgta bei pasigailėtina.

– Aš... noriu pasakyti, kad taip negalima gyventi, kad tai kankynė... – ištarė ji.

– Čia, bufete, yra žmonių, – pasakė jis piktai, – nekelkite scenų.

– Na, eime šičia!

Juodu stovėjo pereinamame kambaryje. Kiti norėjo įeiti į gretimą, bet tenai anglė mokė Tanią.

– Na, eime į sodą!

Sode juodu susidūrė su darbininku, kuris valė taką. Negalvodami apie tai, kad šis mato jos apsiverkusį, o jo susijaudinusį veidą, negalvodami apie tai, kad jie panašūs į žmones, bėgančius nuo kažkokios nelaimės, Levinas ir Kiti greitai ėjo į priekį, jusdami, kad būtinai turi išsiaiškinti ir vienas antrą įtikinti, pabūti vieni ir išsigelbėti iš tos kančios, kurią abu juto.

– Taip negalima gyventi! Tai kankynė! Aš kenčiu, tu kenti. Už ką? – klausė Kiti, kai pagaliau priėjo vienišą suoliuką liepų alėjos kampe.

– Pasakyk man tik štai ką: ar buvo jo tone ko nepadoraus, netyro, baisiai įžeidžiančio? – pasiteiravo Levinas, atsistojęs prieš Kiti ta pačia poza, prisispaudęs kumščius prie krūtinės, kaip tada, kai naktį buvo stovėjęs prieš ją.

– Buvo, – tarė ši virpančiu balsu. – Kostia, argi nematai, kad aš nekalta? Aš šįryt iš pat pradžių norėjau paimti tokį toną, bet tie žmonės... Ko jis atvažiavo? Kokie mes buvome laimingi! – kalbėjo smaugiama kūkčiojimų, kurie kilnojo visą papilnėjusį kūną.

Sodininkas nustebęs matė, kad nors niekas jų nesivijo ir nors bėgti nebuvo nuo ko, ir nors nieko labai džiaugsmingo juodu negalėjo rasti ant suolelio, – matė, kad juodu grįžo pro jį namo nurimusiais, spindinčiais veidais.

_______________

34 Įeikite!

35 Apsiplovimus.

XV

Palydėjęs žmoną į viršų, Levinas nuėjo į Doli kambarius. Darja Aleksandrovna šią dieną taip pat patyrė didelę širdgėlą. Ji vaikščiojo po kambarį ir piktai kalbėjo mergaitei, kuri stovėjo kampe ir žliumbė.

– Ir visą dieną stovėsi kampe, ir pietus valgysi viena, ir nė vienos lėlės nematysi, ir naujos suknelės tau nepasiūsiu, – kalbėjo Doli, jau nežinodama, nė kaip ją nubausti.

– Bet tai bjauri mergaitė! – kreipėsi ji į Leviną. – Iš kur gali atsirasti tokių šlykščių polinkių?

– Ką ji padarė? – gana abejingai paklausė Levinas, kuriam norėjosi pasitarti savo reikalu ir todėl buvo pikta, kad pataikė ne laiku.

– Juodu su Griša buvo nuėję į avietyną ir tenai... negaliu net pasakyti, ką ji darė. Tūkstantį kartų gailiuosi panelės Eliot. Šitoji nieko nežiūri, mašina... Figurez vous, que la petite...36

Darja Aleksandrovna papasakojo, kuo Maša nusikalto.

– Tai nieko dar nerodo, tai visai nebjaurūs polinkiai, tik išdykavimas, – ramino ją Levinas.

– Tu kažko susierzinęs? Ko atėjai? – paklausė Doli. – Kas tenai svetainėje?

Iš šio klausimo tono Levinas pajuto, kad lengva bus pasakyti tai, ką nori.

– Aš dabar nebuvau ten, buvau vienas sode su Kiti. Mes antrą kartą susivaidijome nuo to laiko, kai... Stiva atvažiavo.

Doli žiūrėjo į jį protingomis, suprantančiomis akimis.

– Na, pasakyk, ranką ant širdies padėjusi, ar... kalbu ne apie Kiti, bet tu pasakyk, ar to pono tonas nebuvo toks, kad gali būti nemalonus vyrui, ne tik nemalonus, bet tiesiog balsus, įžeidžiantis?

– Tai yra, kaip tau pasakius... Stovėk, stovėk kampe! – sušuko ji Mašai, kuri, pamačiusi, kad motina vos pastebimai šyptelėjo, buvo beatsisukanti. – Aukštuomenės žmonės pasakytų, kad jis elgiasi taip, kaip elgiasi visi jauni vyrai. Il fait la cour a une jeune et jolie femme37, o aukštuomenės vyrui tas turėtų būti tik malonu.

– Taip, taip, – niūriai burbėjo Levinas, – bet tu pastebėjai?

– Ne tik aš, ir Stiva pastebėjo. Jis po arbatos man pasakė: Je crois que Veslovskis fait un petit brin de cour a Kiti.38

– Na ir puiku, dabar aš ramus. Išvysiu jį, – patikino Levinas.

– Ką tu, iš proto išsikraustei?! – sušuko Doli pasibaisėjusi. – Ką tu, Kostia atsikvošėk! – juokdamasi tęsė. – Na, gali eiti dabar pas Fani, – tarė Mašai. – Ne, jeigu jau nori, tai pasakysiu Stivai. Jis išveš jį. Galima pasakyti, kad lauki svečių. Šiaip ar taip, jis mums čia netinka.

– Ne, ne, aš pats.

– Bet tu susipyksi?..

– Nė kiek. Man bus labai linksma, – kalbėjo Levinas, o jo akys iš tikrųjų linksmai blizgėjo. – Na, dovanok jai, Doli! Ji daugiau taip nedarys, – pasakė apie mažąją nusikaltėlę, kuri nėjo pas Fani, bet neryžtingai stovėjo priešais motiną, niūromis laukdama ir ieškodama šios žvilgsnio.

Motina pažvelgė į ją. Mergaitė gailiai pravirko, įsikniaubė veidu mamai į kelius, ir Doli uždėjo jai ant galvos liesą, švelnią ranką.

„Ir kas bendro tarp mūsų ir jo?“ – pagalvojo Levinas ir išėjo ieškoti Veslovskio.

Eidamas per priemenę, liepė paruošti puskarietę važiuoti į stotį.

– Vakar lingė nulūžo, – atsakė liokajus.

– Na tai tarantasą, bet greičiau. Kur svečias?

– Ponas nuėjo į savo kambarį.

Kai Levinas įėjo, Vasenka, išsidėstęs iš lagamino daiktus ir pasiklojęs naujus romansus, matavosi kragus, ketindamas pasijodinėti.

Gal Levino veide buvo kažkas ypatingo, o gal pats Vasenka pajuto, kad ce petit brin de cour39, kurį buvo pradėjęs čia, visai netiko šioje šeimoje, bet jis, įėjus Levinui, truputį sumišo (kiek gali sumišti aukštuomenės žmogus).

– Jūs su kragais jodinėjate?

– Taip, šitaip daug švariau, – atsakė Vasenka, statydamas ant kėdės riebią koją, segdamasis apatinį kabliuką ir linksmai, geraširdiškai šypsodamasis.

Vasenka, be abejonės, buvo geras vyrukas, ir Levinui jo pagailo; be to, jam, kaip namų šeimininkui, buvo nesmagu, kai Vasenkos žvilgsnyje pastebėjo nedrąsą.

Ant stalo gulėjo pusė lazdos, kurią juodu šįryt sulaužė per gimnastiką, norėdami pakelti subrinkusias lygiagretes. Levinas pasiėmė į rankas šitą nuolaužą ir stipriais pirštais ėmė laužyti supleišėjusį galą, nežinodamas, kaip pradėti kalbą.

– Aš norėjau... – Jis buvo benutyląs, bet staiga, atsiminęs Kiti ir visa, kas buvo, ryžtingai žiūrėdamas Veslovskiui į akis, tarė: – Aš liepiau jums pakinkyti arklius.

– Kaip tai? – pradėjo nustebęs Vasenka. – Kurgi man važiuoti?

– Į geležinkelio stotį, – niūriai atsakė Levinas, knaibydamas lazdos galą.

– Jūs turite išvažiuoti ar kas atsitiko?

– Atsitiko, kad laukiu svečių, – pasakė Levinas, stipriais pirštais vis greičiau ir greičiau laužydamas supleišėjusios lazdos galus. – Ne, nelaukiu jokių svečių, ir nieko neatsitiko, bet aš jus prašau išvažiuoti. Galite kaip tinkamas aiškinti mano nemandagumą.

Vasenka atsitiesė.

– Prašau paaiškinti man... – oriai kalbėjo jis, pagaliau supratęs.

– Negaliu jums paaiškinti, – tyliai ir lėtai, stengdamasis neparodyti, kad jam virpa žandikauliai, prakalbo Levinas. – Ir geriau neklausinėkite.

Visos atplaišos buvo jau nulaužytos, todėl Levinas pirštais įsikibo į storus galus, perplėšė lazdą ir vikriai pagavo krintantį galą.

Turbūt matydamas šias įtemptas rankas, tuos pačius raumenis, kuriuos šį rytą buvo čiupinėjęs per gimnastiką, blizgančias akis, virpančius žandikaulius ir girdėdamas tylų balsą, Vasenka viską suprato geriau, negu jam būtų pasakę žodžiai. Jis gūžtelėjo ir, niekinamai šyptelėjęs, nusilenkė.

– Ar galėčiau pamatyti Oblonskį?

Gūžtelėjimas ir šypsena nesuerzino Levino. „Kas gi jam belieka daryti?“ – pagalvojo.

– Tuojau atsiųsiu jį.

– Kas čia per nesąmonė! – tarė Stepanas Arkadjičius, iš bičiulio sužinojęs, kad yra išvaromas iš namų, ir susiradęs Leviną sode, kur šis vaikščiojo, laukdamas, kada išvažiuos svečias. – Mais c’est ridicule!40 Kokia musė tau įkando? Mais c’est du dernier ridicule!41 Kas tau pasirodė, jeigu jaunas vyras...

Vieta, į kurią Levinui buvo įkandusi musė, matyt, dar skaudėjo, nes jis vėl išblyško, kai Stepanas Arkadjičius norėjo paaiškinti priežastį, ir skubiai perkirto:

– Būk toks geras, neaiškink priežasties! Negaliu kitaip! Man labai gėda prieš tave ir prieš jį. Jam, manau, išvažiavimas nepadarys didelės širdgėlos, o man ir mano žmonai jo buvimas nemalonus.

– Bet tai įžeidimas! Et puis c’est ridicule!42

– O man ir įžeidimas, ir kančia. Aš niekuo nekaltas ir nenoriu kentėti.

– Na, jau to aš iš tavęs nelaukiau! On peut etre jaloux, mais a ce point, c’est du dernier ridicule!43

Levinas skubiai apsisuko ir nuėjo nuo jo gilyn į alėją ir toliau vaikščiojo vienas. Netrukus išgirdo atbildant tarantasą ir pro medžius pamatė, kaip Vasenka važiavo alėja, sėdėdamas su škotiška kepuraite ant šieno (lyg tyčia tarantase nebuvo pasostės), pašokdamas nuo kiekvieno krestelėjimo.

„O čia dar kas?“ – pagalvojo Levinas, kai liokajus, išbėgęs iš namų, sustabdė tarantasą. Tai buvo mašinistas, kurį visiškai buvo užmiršęs Levinas. Mašinistas linkčiodamas kažką sakė Veslovskiui, paskui įlipo į tarantasą, ir juodu drauge išvažiavo.

Stepanas Arkadjičius ir kunigaikštienė buvo pasipiktinę Levino poelgiu. Jis pats jautėsi ne tik baisiausiai ridicule44, bet ir visais atžvilgiais kaltas ir apsigėdinęs; tačiau, atsiminęs, ką iškentė jis ir jo žmona, ir klausdamas save, kaip pasielgtų kitą kartą, atsakydavo sau, kad lygiai taip pat.

Vis dėlto į tos dienos pabaigą visi, išskyrus kunigaikštienę, kuri negalėjo dovanoti Levinui to poelgio, buvo nepaprastai gyvai ir linksmai nusiteikę, nelyginant vaikai po bausmės arba suaugusieji po varginančio oficialaus priėmimo, todėl vakare, kai kunigaikštienės tarp jų nebuvo, apie Vasenkos ištrėmimą jau buvo kalbama lyg apie seną įvykį. Ir Doli, kuri buvo paveldėjusi iš tėvo talentą juokingai pasakoti, vertė juokais leipti Varenką, trečią ir ketvirtą kartą vis su naujais humoristiniais priedais pasakodama, kaip buvo besiruošianti svečiui prisegti naujų kaspinėlių ir jau buvo beeinanti į svetainę, bet staiga išgirdusi dardant vežėčias. Na, o kas vežėčiose? – patsai Vasenka, ir su škotiška kepuraite, ir su romansais, ir su kragais sėdi ant šieno.

– Nors karietą būtum liepęs pakinkyti! Ne, o paskui girdžiu „palaukite!“ Na, manau, pasigailėjo. Žiūriu, įsodino jam storąjį vokietį ir išvežė... Ir mano kaspinėliai niekais nuėjo!..

_______________

36 Įsivazduokite, kad mergaitė...

37 Jis asistuoja jaunai ir gražiai moteriai.

38 Manau, kad Veslovskis truputį merginasi Kiti.

39 Tas mažytis flirtas.

40 Juk tai juokinga!

41 Bet juokingiau negali būti!

42 O be to, tai juokinga!

43 Galima pavyduliauti, bet šitaip – tai jau be galo juokinga!

44 Juokingas.

XVI

Darja Aleksandrovna įvykdė sumanymą ir išvažiavo aplankyti Anos. Jai labai buvo gaila skaudinti širdį seseriai ir padaryti nemalonumą jos vyrui; suprato, kad Levinai elgiasi teisingai, nenorėdami turėti jokių santykių su Vronskiu; tačiau laikė savo pareiga aplankyti Kareniną ir parodyti jai, kad jos jausmai negali pasikeisti, nors ir pasikeitė Anos padėtis.

Nenorėdama šioje išvykoje priklausyti nuo Levinų, Darja Aleksandrovna pasiuntė į kaimą pasamdyti arklių; bet Levinas, tai sužinojęs, atėjo pas ją ir iškalbėjo.

– Kodėl manai, jog man nemalonu, kad ten važiuoji? Jeigu man ir būtų nemalonu, tai dar labiau man nemalonu, kad neimi mano arklių, – kalbėjo jis. – Tu man nė karto nepasakei, kad tikrai važiuoji. Samdyti kaime, visų pirma, nemalonu man, o svarbiausia – jie apsiims, bet nenuveš iki galo. Aš arklių turiu. Jeigu nenori, kad man būtų skaudu, paimk manuosius.

Darja Aleksandrovna turėjo sutikti, ir paskirtą dieną Levinas paruošė svainei ketvertą arklių ir kita tiek pakaitinių, surinktų iš darbinių bei jojamųjų arklių, kurie, nors buvo labai negražūs, tačiau galėjo nuvežti Darją Aleksandrovną per vieną dieną. Dabar, kai arkliai buvo būtini ir išvykstančiai kunigaikštienei, ir akušerei, tas ne taip lengva buvo Levinui, tačiau vaišingumas neleido jam sutikti, kad Darja Aleksandrovna, gyvendama jo namuose, kitur samdytųsi arklius; antra vertus, jis žinojo, kad dvidešimt rublių, kurių iš moters buvo paprašyta už tą nuvežimą, buvo jai labai brangūs; o į Darjos Aleksandrovnos piniginius reikalus, kurie buvo labai nekokie, Levinas žiūrėjo kaip į savo.

Darja Aleksandrovna, Levino patariama, išvažiavo prieš dieną. Kelias buvo geras, puskarietė patogi, arkliai bėgo smagiai, ir ant priešakinės pasostės, be vežėjo, vietoje liokajaus sėdėjo kontorininkas, kurį Levinas siuntė dėl saugumo. Darja Aleksandrovna užsnūdo ir pabudo tik tada, kai jie buvo prie smuklės, kur reikėjo keisti arklius.

Atsigėrusi arbatos pas tą patį turtingą ūkininką, pas kurį buvo sustojęs Levinas, važiuodamas pas Svijažskį, ir pasišnekėjusi su moterimis apie vaikus ir su seniu apie grafą Vronskį, kurį šis labai gyrė, Darja Aleksandrovna dešimtą valandą išvyko toliau. Namie, besirūpindama vaikais, ji niekuomet neturėdavo laiko galvoti. Užtat jau dabar, važiuojant šias keturias valandas, visos anksčiau sulaikytos mintys staiga susispietė galvoje, ir ji, kaip niekuomet anksčiau, iš visų pusių apsvarstė gyvenimą. Jai pačiai atrodė keistos jos mintys. Iš pradžių galvojo apie vaikus, kurie vis dėlto rūpėjo, nors kunigaikštienė, svarbiausia – Kiti (Darja Aleksandrovna ja labiau pasikliovė), žadėjo juos prižiūrėti. „Kad tik Maša vėl nepradėtų išdykauti. Grišai kad tik neįspirtų arklys, o ir Lili vidurėliai kad dar labiau nesuirtų.“ Paskui dabarties klausimus pradėjo stumti artimiausios ateities klausimai. Ji ėmė galvoti, kad Maskvoje šiai žiemai reikia paimti naują butą, pakeisti svetainėje baldus ir vyresniajai dukrai pasiūdinti kailinukus. Paskui jai ėmė kilti jau tolesnės ateities klausimai: kaip išleis savo vaikus į žmones? „Mergaites dar nieko, – galvojo ji, – bet berniukus?“

„Gerai, mokau Grišą dabar, bet juk tą darau tik dėl to, kad dabar pati esu laisva, negimdau. Stiva, žinoma, nėra ko pasitikėti. Ir aš, gerų žmonių padedama, išauklėsiu juos; bet jeigu dar gimdysiu...“ Ir jai atėjo mintis, kaip neteisingai yra pasakyta, jog prakeikimas slegia moterį, turinčią kančiose gimdyti vaikus. „Gimdyti nieko, bet nešioti – štai kas kankina“, – pagalvojo, prisiminusi paskutinį nėštumą ir to kūdikio mirtį. Darja Aleksandrovna pagalvojo apie pokalbį su jauna moterimi pakelės smuklėje. Paklausta, ar turi vaikų, graži jaunamartė linksmai atsakė:

– Buvo viena mergaitė, bet atsiėmė Dievas, gavėnioje palaidojau.

– Ką gi, tau labai jos gaila? – paklausė Darja Aleksandrovna.

– Ko gailėtis? Senelis vaikaičių ir taip daug turi. Tiktai rūpestis. Nei tu gali dirbti, nei ką. Pančiai, daugiau nieko.

Šis atsakymas, nors jaunamartė buvo geraširdė ir apveidi, Darjai Aleksandrovnai pasirodė šlykštus; bet dabar ji nejučiomis prisiminė tuos žodžius. Tuose ciniškuose žodžiuose buvo ir dalis tiesos.

„Šiaip jau, – galvojo Darja Aleksandrovna, peržvelgdama visą gyvenimą per šiuos penkiolika santuokos metų, – nėštumas, šleikštulys, apdujęs protas, abejingumas viskam, ir svarbiausia – bjaurumas. Kiti, jaunutė, gražutė Kiti, ir toji pasidarė tokia negraži, o aš nėščia darausi tiesiog šlykšti, žinau. Gimdymas, kančios, bjaurios kančios, toji paskutinė akimirka... paskui maitinimas, tos nemigo naktys, tie baisūs skausmai...“

Darja Aleksandrovna krūptelėjo, vien tik pagalvojusi, kaip skauda suskirdusius spenelius, tai atsitikdavo jai po kiekvieno gimdymo. „Paskui vaikų ligos, ta amžina baimė; paskui auklėjimas, bjaurūs polinkiai (jai dingtelėjo į galvą mažosios Mašos nusikaltimas avietyne), mokymas, lotynų kalba – visa tai taip nesuprantama ir sunku. Be viso to, tų vaikų mirtis.“ Jos vaizduotėje iškilo žiaurus atsiminimas, kuris be paliovos slėgė motinišką širdį, apie mirtį paskutinio kūdikio, mirusio krupu, apie jo laidotuves, visų abejingumą tam mažam rausvam karsteliui ir apie vienišą, širdį draskančią gėlą, matant blyškią kaktelę garbiniuotais smilkinėliais, pražiotą ir nustebusią burnelę, šmėstelėjusią iš mažyčio karsto tą akimirką, kai jį užvožė rausvu antvožu su galioniniu kryžiumi.

„Ir kam visa tai? Kas iš viso to bus? Tai, kad aš, neturėdama nė valandėlės poilsio, arba nėščia, arba maitinanti, visada pikta, surūgusi, pati iškankinta ir kitus kankinanti, šlykšti savo vyrui, išgyvensiu gyvenimą, o išaugs nelaimingi, blogai išauklėti ir beturčiai vaikai. Dabar, jei ne vasara pas Levinus, nežinau, kaip būtume išsivertę. Be abejo, Kostia ir Kiti tokie taktiški, jog nejuntame; bet taip negali ilgai trukti. Atsiras jiems vaikų, jie negalės mums padėti, ir dabar ne taip jau visko pertekę. Ką gi, ar tėtė, kuris sau beveik nieko nepasiliko, padės mums? Tai net nė vaikų užauginti negaliu pati, nebent kitų padedama, žemindamasi. Na, bet jeigu imsime visų laimingiausią atvejį: vaikų daugiau nemirs, ir šiaip taip išauklėsiu juos. Visų geriausiu atveju jie tik nebus nenaudėliai. Tai visa, ko galiu trokšti. Dėl viso šito tiek kentėti, vargti... Pražudytas visas gyvenimas!“ Darja Aleksandrovna vėl prisiminė, ką buvo sakiusi jaunoji moteris, ir vėl jai šlykštu buvo tai prisiminti, tačiau negalėjo nesutikti, kad tuose žodžiuose buvo ir dalelė šiurkščios tiesos.

– Ar toli dar, Michaila? – paklausė Darja Aleksandrovna kontorininką, norėdama išsklaidyti ją gąsdinusias mintis.

– Nuo šio kaimo, sako, septyni varstai.

Kaimo gatve puskarietė leidosi žemyn į tiltelį. Tiltu, skambiai ir linksmai šnekučiuodamasis, traukė būrys linksmų moterų, nešančių ant pečių susuktas grįžtes pėdams rišti. Moterys stabtelėjo ant tilto, smalsiai žiūrėdamos į puskarietę. Darjai Aleksandrovnai pasirodė, kad visi tie į ją atgręžti veidai sveiki ir linksmi, tarytum erzino ją gyvenimo džiaugsmu. „Visi gyvena, džiaugiasi gyvenimu, – galvojo toliau, pravažiavus moteris ir pakilus į kalną, vėl maloniai supama minkštų senos puskarietės lingių, – o aš lyg iš kalėjimo esu išleista iš aplinkos, kuri žudo mane rūpesčiais, tik dabar atsipeikėjau akimirką. Visos gyvena: ir tos moterys, ir sesuo Natali, ir Varenka, ir Ana, pas kurią važiuoju, tik ne aš.

O jie puola Aną. Už ką? Negi aš geresnė? Aš bent turiu vyrą, kurį myliu. Ne taip, kaip norėčiau mylėti, bet myliu, o Ana nemylėjo savojo. Kuo ji kalta? Ji nori gyventi. Dievas paliko tai mums sieloje. Gali būti, kad ir aš būčiau lygiai taip pasielgusi. Aš iki šiol nežinau, ar gerai padariau, jos paklausiusi tuo šiurpiuoju metu, kai buvo atvažiavusi pas mane į Maskvą. Man tuomet reikėjo mesti vyrą ir pradėti iš naujo gyventi. Būčiau galėjusi mylėti ir būti mylima kaip reikiant. Dabar negi geriau? Aš negerbiu jo. Jis man reikalingas, – galvojo Darja Aleksandrovna apie vyrą, – ir aš pakenčiu jį. Argi taip geriau? Tuomet dar galėjau patikti, dar buvau graži“, – mąstė toliau, ir jai norėjosi pasižiūrėti į veidrodį. Ji turėjo kelioninį veidrodėlį rankinėje, ir jai norėjosi jį išsiimti; bet, pažiūrėjus į vežėjo ir linguojančio kontorininko nugaras, pajuto, kad būtų gėda, jeigu kuris atsigręžtų, ir neišsiėmė jo.

Nežiūrėdama į veidrodį, ji manė, kad dar ir dabar nevėlu, ir prisiminė Sergejų Ivanovičių, kuris buvo ypač meilus jai, Stivos bičiulį, gerąjį Turovcyną, kuris drauge slaugė skarlatina sirgusius jos vaikus ir buvo ją įsimylėjęs. Buvo dar vienas visiškai jaunas vyriškis, kuris, kaip juokais pasakė jai vyras, laikė ją gražiausia iš visų seserų. Darja Aleksandrovna vaizdavosi aistringiausius, visiškai neįmanomus romanus. „Ana puikiai pasielgė, ir aš niekaip nesmerksiu jos. Ji laiminga, daro kitą žmogų laimingą ir nėra užuita kaip aš, o turbūt tokia pat kaip visuomet skaisti, protinga, visiems įspūdžiams atvira“, – mąstė moteris, ir šelmiška šypsena raukė jos lūpas, ypač dėl to, kad, galvodama apie Anos romaną, vaizdavosi beveik tokį pat savo romaną su įsivaizduojamu abstrakčiu vyriškiu, kuris ją įsimylėjęs. Lygiai kaip ir Ana, prisipažįsta visu kuo vyrui. Pagalvojusi, kaip nustebtų, kaip sutriktų Stepanas Arkadjičius apie tai sužinojęs, ėmė šypsotis.

Šitaip svajodama privažiavo prie tos vietos, kur iš vieškelio kelias suko į Vozdviženskojė.

XVII

Vežėjas sustabdė ketvertą ir pažvelgė į dešinę, į rugių lauką, kuriame prie ratų buvo susėdę kaimiečiai. Kontorininkas buvo benorįs nušokti, bet paskui apsigalvojo ir įsakomu tonu sušuko kaimiečiui, modamas, kad prieitų arčiau. Vėjelis, kuris pūtė važiuojant, sustojus nuščiuvo; akliai aplipo sukaitusius arklius, šie piktai gynėsi nuo jų. Metalinis plakamo dalgio garsas, kuris buvo girdėti nuo vežimo, nutilo. Vienas kaimietis pakilo ir ėjo prie puskarietės.

– Mat eina, kad kiaušinis nuo galvos nenukristų! – piktai riktelėjo kontorininkas kaimiečiui, kuris basas palengva žengė neišvažinėto išdžiūvusio kelio grumstais. – Eik, kad eini!

Garbanotas senis, parištais karnele plaukais, nuo prakaito tamsia kuprota nugara, paspartinęs žingsnį, priėjo prie puskarietės ir įdegusia ranka įsitvėrė į jos sparną.

– Vozdviženskojė, į ponų dvarą? Pas grafą? – pakartojo. – Va tik per kalvelę persirisi. Į kairę posūkis. Tiesiai prišpektu, tai tiesiog ir pataikysi. O jums ko? Jo paties?

– O ką, mielasis, ar jie namie? – neaiškiai pasakė Darja Aleksandrovna, nežinodama, kaip net kaimietį paklausti apie Aną.

– Turbūt namie, – tarė kaimietis, mindžikuodamas basomis kojomis ir palikdamas dulkėse aiškią pėdą su penkiais pirštais. – Turbūt namie, – pakartojo, matyt, norėdamas pasikalbėti. – Vakar vėl svečių atvažiavo. Svečių – galybė... Ko tau? – Jis atsigręžė į vaikiną, kuris šaukė šiam kažką nuo vežimo. – Tiesa! Pirma čia prajojo visi kertamosios žiūrėti. Dabar turbūt namie. Iš kur būsite?..

– Mes iš toli, – atsakė vežėjas, lipdamas ant pasostės. – Tai netoliese?

– Sakau, čia pat ir yra. Kai persirisi... – kalbėjo, ranka imliodamas puskarietės sparną.

Jaunas, sveikas, kresnas vyrukas taip pat priėjo.

– Ar nebūtų darbo prie rugiapjūtės? – paklausė.

– Nežinau, balandėli.

– Kai pasuksi į kairę, tai tu ir įsiremsi, – kalbėjo kaimietis, nenorom paleisdamas keleivius ir norėdamas pasišnekėti.

Vežėjas paragino arklius, bet vos tik jie pasuko, kaimietis ėmė šaukti:

– Stok! Ei, mielasai! Pala! – šaukė du balsai.

Vežėjas sustojo.

– Patys atjoja. Anava jie! – rėkė kaimietis. – Matai, atbilda! – tarė, rodydamas kelyje į keturis raitelius ir į du sėdinčius šarabane.

Raitieji buvo Vronskis su žokėjumi, Veslovskis ir Ana, o šarabane sėdėjo kunigaikštytė Varvara su Svijažskiu. Jie rengė iškylą ir taip pat vyko pažiūrėti, kaip veikia naujai parvežtos kertamosios mašinos.

Šarabanui sustojus, raiteliai sulaikė arklius ir jojo žingine. Priešakyje jojo Ana greta Veslovskio. Moteris jojo ramia žingine neaukštu kresnu anglišku kobu kirptais karčiais ir trumpa uodega. Graži galva juodais plaukais, išlindusiais iš po aukštos skrybėlės, pilni jos pečiai, laiba talija su juoda amazone ir visa rami grakšti laikysena nustebino Doli.

Iš pradžių jai pasirodė nepadoru, kad Ana joja raita. Darjos Aleksandrovnos supratimu, tiktai jaunos lengvabūdės koketės jodinėja raitos, o Anai taip daryti visai nedera ir netinka jos padėčiai; bet kai ji įsižiūrėjo į Kareniną iš arti, tai beregint pakeitė nuomonę apie Anos jojimą. Tiek jos poza, tiek drabužiai, tiek judesiai buvo labai elegantiški, bet drauge ir tokie paprasti, rimti bei orūs, jog viskas atrodė visiškai natūralu.

Šalia Anos įkaitusiu širmu kavalerijos arkliu, ištiesęs į priekį storas kojas ir, matyti, pats savimi grožėdamasis, jojo Vasenka Veslovskis škotiška kepuraite su plevėsuojančiais kaspinais, ir Darja Aleksandrovna neišsilaikė linksmai nenusišypsojusi, kai pažino jį. Užpakalyje jojo Vronskis grynakrauju tamsiai bėru žirgu, matyti, įkaitusiu nuo smagaus šuoliavimo. Įtempęs pavadžius, stengėsi arklį sulaikyti.

Paskui Vronskį jojo mažas žmogelis žokėjaus kostiumu. Svijažskis su kunigaikštyte naujutėliame šarabane, kurį traukė stambus juodas ristūnas, jau beveik prisivijo raituosius.

Anos veidas tą akimirką, kai pažino, kad toji mažutė, senos puskarietės kampe susigūžusi moteris yra Doli, staiga nušvito džiaugsminga šypsena. Ji šūktelėjo, sujudo balne ir paleido žirgą šuoliais. Prijojusi prie puskarietės, Ana, niekieno nepadedama, nušoko ir, prilaikydama amazonę, bėgo prie Doli.

– Aš taip ir maniau ir nedrįsau manyti. Tai džiaugsmas! Negali įsivaizduoti, kaip džiaugiuosi! – kalbėjo ji, tai glausdamasi veidu prie Doli ir bučiuodama ją, tai atsitraukdama, žiūrėdama į ją ir šypsodamasi. – Tai džiaugsmas, Aleksejau! – tarė atsigręžusi į Vronskį, kuris nusėdo nuo žirgo ir ėjo prie jų.

Vronskis, nusiėmęs aukštą pilką skrybėlę, priėjo prie Doli.

– Jūs netikėsite, kaip džiaugiamės, kad atvažiavote, – kalbėjo šis, teikdamas ypatingą reikšmę sakomiems žodžiams ir šypsena atidengdamas baltus tvirtus dantis.

Vasenka Veslovskis, nenulipdamas nuo arklio, nusiėmė kepuraitę ir sveikino viešnią, džiaugsmingai mojuodamas viršum galvos kaspinais.

– Tai kunigaikštytė Varvara, – atsakė Ana, pamačiusi klausiamą Doli žvilgsnį, kai privažiavo šarabanas.

– A! – tarė Darja Aleksandrovna, ir jos veide nejučiom pasirodė nepasitenkinimas.

Kunigaikštytė Varvara buvo jos vyro teta, ir Doli seniai pažino ją ir negerbė. Darja Aleksandrovna žinojo, kad kunigaikštytė Varvara visą gyvenimą praleido pas turtingus gimines kaip įnamė; bet tai, kad dabar gyvena pas Vronskį, pas svetimą jai žmogų, Doli buvo skaudu už vyro gimines. Ana pastebėjo, koks Doli veidas, ir sumišo; paraudo, išleido iš rankų amazonę ir įsipainiojo į ją.

Darja Aleksandrovna priėjo prie sustojusio šarabano ir šaltai pasisveikino su kunigaikštyte Varvara. Svijažskis taip pat buvo pažįstamas. Jis paklausė, kaip gyvena jo keistuolis bičiulis su jauna žmona, ir, paskubom peržvelgęs netinkančius į porą arklius ir puskarietę lopytais sparnais, pasiūlė damoms važiuoti šarabanu.

– O aš važiuosiu šituo vehikulu (vežėčiomis), – tarė. – Arklys ramus, ir kunigaikštytė puikiai vadelioja.

– Ne, pasilikite savo vietose, – priėjusi pasakė Ana, – o mes važiuosime puskariete, – ir, paėmusi už parankės Doli, nusivedė ją.

Darjai Aleksandrovnai raibo akys, žiūrint į tą elegantišką, jos nematytą karietą, į tuos puikius arklius, į tuos elegantiškus, spindinčius veidus aplink. Labiausiai ją stebino tai, kaip pasikeitė Ana, kurią ji gerai pažino ir mylėjo. Kita moteris, ne tokia akyla, nepažinusi Kareninos anksčiau ir ypač negalvojusi taip, kaip galvojo Darja Aleksandrovna kelyje, nė nebūtų pastebėjusi nieko ypatingo Anos išorėje. Dabar Doli stebino tas laikinas grožis, kuris tik meilės valandėlėmis puošia moterį ir kurį ji matė Anos veide. Viskas jos veide: paryškėjusios skruostų ir smakro duobutės, lūpų linija, šypsena, kuri tarytum pleveno aplink veidą, akių blizgesys, judesių greitumas ir gracija, balso garsų pilnumas, net tas, kaip ji piktai ir drauge maloniai atsakė Veslovskiui, kuris prašė Aną leisti jam atsisėsti ant jos kobo, nes norįs išmokyti arklį bėgti šuoliais iš dešinės kojos – viskas buvo nepaprastai patrauklu; ir atrodė, kad ji pati tą žino ir džiaugiasi tuo.

Abi moterys, susėdusios į puskarietę, staiga pasijuto sumišusios. Ana sumišo dėl to, kad Doli žiūrėjo į ją įdėmiu klausiamu žvilgsniu; Doli – dėl to, kad po Svijažskio žodžių apie vehikulą jai nejučiom pasidarė gėda purvinos senos puskarietės, į kurią su ja atsisėdo Ana. Vežėjas Filipas ir kontorininkas jautė tą pat. Kontorininkas, norėdamas paslėpti sumišimą, plušėjo, sodindamas į puskarietę damas, bet Filipas, vežėjas, paniuro ir ruošėsi nepasiduoti daugiau tam išviršiniam pranašumui. Jis ironiškai nusišypsojo, pažvelgęs į juodą ristūną, ir jau nutarė sau vienas, kad tasai juodis šarabane tinka tiktai prominažui ir neatlaikytų keturių dešimtų varstų per kaitrą.

Visi kaimiečiai, sėdėję prie savo ratų, dabar pakilo ir smalsiai bei linksmai žiūrėjo, kaip sutinkama viešnia, sakydami pastabas.

– Taip pat džiaugiasi, seniai besimatę, – tarė garbanotasis, karnele pasirišęs senis.

– Dėde Gerasimai, kad taip juoduoju eržilu javus pavežtum, kaip mat būtų gatava!

– Žiū! Toji su kelnėmis – moteris? – stebėjosi vienas iš jų, rodydamas į Vasenką Veslovskį, kuris sėdosi į moterišką balną.

– Ne, vyras. Matai, kaip mitriai šastelėjo!

– Ką, vyručiai, matyt, nemiegosime?

– Koks čia miegas dabar? – tarė senis ir skersomis dirstelėjo į saulę. – Apypietė, žiūrėk, praėjo! Imkite dalgius, pradėkite!

XVIII

Ana žiūrėjo į liesą, iškankintą, su dulkių prineštomis raukšlelėmis Doli veidą ir norėjo pasakyti tai, ką galvojo, – atseit, kad Doli sulysusi; bet atsiminusi, kad ji pati pagražėjo ir kad Doli žvilgsnis pasakė jai tai, Ana atsiduso ir ėmė kalbėti apie save.

– Tu žiūri į mane, – tarė ši, – ir galvoji, ar galiu būti laiminga tokios būklės? Na ką gi! Gėda prisipažinti; bet aš... aš nedovanotinai laiminga. Mane lyg kas užbūrė, tai lyg sapnas, kai pasidaro baisu, šiurpu, ir staiga pabundi ir junti, kad jokio siaubo nėra. Aš pabudau. Išgyvenau baisų, skausmingą laiką ir dabar jau seniai, ypač nuo to laiko, kai mes čia, esu tokia laiminga!.. – pasakė nedrąsiai, klausiamai žiūrėdama į Doli ir šypsodamasi.

– Kaip aš džiaugiuosi! – šypsodamasi kalbėjo Doli, nejučiom ne taip nuoširdžiai, kaip norėjo. – Aš labai džiaugiuosi, kad tu laiminga. Kodėl nerašei man?

– Kodėl!.. Todėl, kad nedrįsau... tu užmiršti mano padėtį...

– Man? Nedrįsai? Kad žinotum, kaip aš... Manau...

Darja Aleksandrovna norėjo pasipasakoti, ką buvo šįryt mąsčiusi, bet kažkodėl jai dabar atrodė, kad nedera to daryti.

– Beje, apie tai vėliau. O kas čia per pastatai? – paklausė Doli, norėdama pakeisti kalbą bei rodydama į raudonus ir žalius stogus, kurie buvo matyti pro žalias akacijų ir alyvų gyvatvores. – Tarytum miestelis.

Ana jai nieko neatsakė.

– Ne, ne! Tai ką manai apie mano padėtį, ką galvoji? – paklausė.

– Man atrodo... – buvo bepradedanti Darja Aleksandrovna, bet tuo metu Vasenka Veslovskis, išmokęs kobą bėgti šuoliais iš dešinės kojos, sunkiai šlepsėdamas trumpučiu švarkeliu į aksominį moterišką balną, prašuoliavo pro jas.

– Gerai, Ana Arkadjevna! – sušuko.

Karenina net nepažvelgė į jį; bet vėl Darjai Aleksandrovnai pasirodė, kad puskarietėje nepatogu pradėti šią ilgą kalbą, ir todėl labai trumpai išdėstė savo mintis.

– Aš nieko negalvoju, – kalbėjo, – visuomet mylėjau tave, o jeigu myli, tai myli visą žmogų, koks jis yra, o ne kokį norėtum, kad būtų.

Ana, nukreipdama akis nuo draugės veido ir prisimerkusi (tai buvo naujas jos įprotis, kurio dar nežinojo Doli), susimąstė, norėdama tiksliau suprasti šių žodžių reikšmę. Ir, matyt, supratusi juos taip, kaip norėjo, pažvelgė į Doli.

– Jeigu turėtum nuodėmių, – tarė, – tai visos tau būtų atleistos už tai, kad atvažiavai ir kad pasakei šiuos žodžius.

Doli matė, kad jos akyse sublizgo ašaros. Tylėdama paspaudė Anai ranką.

– Tai kas čia per pastatai? Kiek jų daug! – valandėlę patylėjusi, vėl paklausė Doli.

– Tai tarnautojų namai, degtinės varykla, arklidės, – atsakė Ana. – O šičia parkas prasideda. Viskas buvo apleista, bet Aleksejus viską atnaujino. Jis labai mėgsta šį dvarą ir – to aš jokiu būdu nelaukiau – aistringai atsidėjo ūkiui. Beje, tai labai gabus žmogus! Ką tik sumano, viską padaro puikiai. Jis ne tik nenuobodžiauja, bet aistringai dirba. Jo beveik negali pažinti – toks pasidarė apdairus, puikus ūkininkas, jis net šykštus ūkyje, bet tiktai ūkyje. Ten, kur eina kalba apie dešimtis tūkstančių, neskaičiuoja, – kalbėjo ji, džiaugsmingai ir gudriai šypsodamasi, kaip dažnai daro moterys, šnekėdamos apie slaptas, jų vienų matomas mylimo žmogaus savybes. – Ana, matai tą didelį pastatą? Čia naujoji ligoninė. Manau, kad ji atsieis daugiau kaip šimtą tūkstančių. Tai dabar jo dada (arkliukas). Žinai, nuo ko prasidėjo? Kaimiečiai prašė jį pigiau perleisti jiems lankas, o šis atsisakė, ir aš jam prikišau, kad yra šykštus. Žinoma, ne dėl to, bet viskas drauge – jis pradėjo statyti šitą ligoninę, supranti, norėdamas parodyti, kad nešykštus. Jei nori, c’est une petitesse45, bet dar labiau myliu jį už tai. Dabar tuojau pamatysi namus. Tai dar senelių namai, ir jų išorė nepakeista.

– Kokie gražūs! – aikčiojo Doli, žiūrėdama ir nejučiom stebėdamasi puikiais, su kolonomis, namais, kylančiais iš įvairiaspalvės senų sodo medžių žalumos.

– Ar netiesa, gražūs? Ir iš namų, iš aukštai, nuostabus reginys.

Jos įvažiavo į žvyru pabarstytą ir gėlynu papuoštą kiemą, kuriame du darbininkai klojo neapdailintus akytus akmenis aplink išpurentą gėlių lysvę, ir sustojo dengtame įažiavime.

– O, jie jau parjoję! – tarė Ana, žiūrėdama į jojamuosius arklius, vedamus nuo priebučio. – Koks gražus šitas arklys, ar netiesa? Tai kobas. Mano mėgstamasis. Atvesk čia, ir duokite cukraus. Kur grafas? – paklausė iššokusius du paradinius liokajus. – A, štai ir jis! – pasakė pamačiusi Vronskį, kuris su Veslovskiu ėjo pasitikti jos.

– Kurį kambarį paskirsite kunigaikštienei? – pasiteiravo Vronskis prancūziškai, kreipdamasis į Aną, ir, nesulaukęs atsakymo, dar kartą pasisveikino su Darja Aleksandrovna bei pabučiavo jai ranką. – Manau, didįjį, su balkonu?

– O ne, per toli! Geriau kampinį, mes daugiau matysimės. Na, eime, – tarė Ana, atidavusi savo mėgstamam arkliui cukrų, kurį jai atnešė liokajus.

– Et vous oubliez votre devoir46, – pasakė ji Veslovskiui, kuris taip pat išėjo į priebutį.

– Pardon, j’en ai tout plein les poches47, – šypsodamasis atsakė tas, kišdamasis pirštus į liemenės kišenę.

– Mais vous venez trop tard48, – tarė ji, šluostydamasi nosine ranką, kurią apseilėjo arklys, imdamas cukrų. Ana kreipėsi į Doli: – Ar ilgam tu? Vienai dienai? Negalimas daiktas!

– Aš prižadėjau, ir vaikai... – kalbėjo Doli, jausdamasi sumišusi ir dėl to, jog reikėjo pasiimti iš puskarietės kuklų savo rankinuką, ir dėl to, jog žinojo, kad jos veidas turi būti labai dulkinas.

– Ne, Doli, širdele... Na, pamatysime. Eime, eime! – ir Ana nuvedė Doli į jos kambarį.

Šis kambarys buvo ne tas paradinis, kurį siūlė Vronskis, o toks, apie kurį Ana pasakė, kad Doli jai atleis už jį. Ir šis kambarys, dėl kurio reikėjo atsiprašyti, buvo ištaisytas su tokia prabanga, kokioje Doli niekuomet negyveno ir kuri jai priminė geriausius viešbučius užsienyje.

– Na, širdele, kokia aš laiminga! – su amazone valandėlei atsisėdusi šalia Doli, pasakė Ana. – Tai papasakok man apie saviškius. Stivą mačiau trumpai. Jis negali papasakoti apie vaikus. Kaip mano mylimoji Tania? Didelė mergaitė, aš manau?

– Taip, labai didelė, – trumpai atsakė Darja Aleksandrovna, pati stebėdamasi, kad šaltai atsako apie savo vaikus. – Mes puikiai gyvename pas Levinus, – pridūrė.

– Ak, jeigu būčiau žinojusi, – kalbėjo Ana, – kad tu manęs neniekini... Jūs visi būtumėte atvažiavę pas mus. Juk Stiva senas ir didelis Aleksejaus bičiulis, – pridūrė ir staiga išraudo.

– Taip, bet mes taip gerai... – sumišusi atsakė Doli.

– Beje, aš čia iš džiaugsmo kalbu niekus. Viena tegaliu pasakyti, širdele: džiaugiuosi, kad atvažiavai! – tarė Ana, vėl bučiuodama ją. – Tu man dar nepasakei, kaip ir ką galvoji apie mane, o aš viską noriu žinoti. Bet džiaugiuosi, kad mane pamatysi, kokia aš esu. Man, svarbiausia, nesinorėtų, kad žmonės manytų, jog noriu kažką įrodyti. Nieko nenoriu įrodinėti, o tik noriu gyventi; niekam nedaryti blogo, tik sau pačiai. Tam turiu teisę, ar netiesa? Pagaliau tai ilga kalba, ir mes dar apie viską gerai pasikalbėsime. Dabar einu persirengti, o tau atsiųsiu kambarinę.

_______________

45 Tai smulkmena.

46 Jūs užmirštate savo pareigas.

47 Atsiprašau, aš jo turiu pilnas kišenes.

48 Bet jūs pavėlavote.

XIX

Likusi viena, Darja Aleksandrovna šeimininkės žvilgsniu apžiūrėjo savo kambarį. Viskas, ką matė, privažiuodama prie namų ir eidama per juos, ir dabar savo kambaryje, viskas stebino ją perteklium ir prašmatnumu ir ta nauja europietiška prabanga, apie kurią ji buvo tiktai skaičiusi angliškuose romanuose, bet niekuomet nebuvo dar mačiusi Rusijoje ir sodžiuje. Viskas buvo nauja, pradedant naujais prancūziškais apmušalais ir baigiant kilimu, kuriuo buvo išklotas visas kambarys. Lova buvo spyruoklinė su čiužinėliu, ypatingu pagalviu ir mažais pagalvėliais su kanausiniais užvalkalais. Marmurinis praustuvas, tualetinis staliukas, kušetė, stalai, bronzos laikrodis ant židinio, užuolaidos ir portjeros – visa brangu ir nauja.

Atėjusi pasiūlyti savo paslaugų išsipuošusi kambarinė buvo madingiau susišukavusi ir apsirengusi negu Doli ir atrodė tokia pat nauja ir brangi kaip ir visas kambarys. Darjai Aleksandrovnai buvo malonu matyti, kad ji tokia mandagi, švari ir paslaugi, bet buvo nesmagu su ja; drovu prieš ją dėl sulopytos palaidinukės, kuri, lyg tyčia, per klaidą buvo jai įdėta. Jai gėda buvo dėl tų pačių lopelių ir užadytų vietų, kuriomis labai didžiavosi namie. Namie buvo aišku, kad šešioms palaidinukėms reikia dvidešimt keturių aršinų nansuko po šešiasdešimt penkias kapeikas, o tai sudaro daugiau kaip penkiolika rublių, neskaitant priedų ir darbo, ir tie penkiolika rublių buvo sutaupyti. Bet prieš kambarinę buvo ne tiek gėda, kiek nesmagu.

Darjai Aleksandrovnai pasidarė daug lengviau, kai į kambarį įėjo sena jos pažįstama Anuška. Išsipusčiusi kambarinė buvo reikalinga poniai, ir Anuška pasiliko su Darja Aleksandrovna.

Anuška, matyti, labai džiaugėsi, kad atvažiavo ponia, ir be perstojo kalbėjo. Doli pastebėjo, kad ji nori pasakyti savo nuomonę apie ponios padėtį, ypač apie tai, kaip grafas myli Aną Arkadjevną ir kaip atsidavęs jai, tačiau Doli rūpestingai sustabdydavo ją, kai tik Anuška pradėdavo apie tai kalbėti.

– Aš su Ana Arkadjevna užaugau, ji man brangesnė už viską. Ką gi, ne mums spręsti. O jau taip, rodos, myli...

– Duok išskalbti, jei galima, – pertraukė Darja Aleksandrovna.

– Klausau. Smulkiam skalbimui pas mus dvi moterys tyčia pristatytos, o baltiniai tai su mašina. Grafas pats viskuo rūpinasi. Jau toks vyras...

Doli džiaugėsi, kad Ana įėjo ir nutraukė Anuškos plepėjimą.

Ana buvo persivilkusi labai paprasta batistine suknele. Doli atsidėjusi apžiūrėjo šią paprastą suknelę. Žinojo, ką reiškia ir kiek pinigo atsieina šis paprastumas.

– Sena pažįstama, – tarė Ana, rodydama į Anušką.

Anos sumišimas dabar jau buvo dingęs. Ji jautėsi visiškai laisvai ir buvo rami. Doli matė, kad ji dabar visai jau atsipeikėjusi nuo to įspūdžio, kurį jai padarė jos atvažiavimas, ir laikėsi to paviršutiniško abejingo tono, kuris tarytum rakinte užrakino duris į tą skyrių, kuriame buvo jos jausmai ir intymios mintys.

– Na, o kaip tavo dukrelė, Ana? – paklausė Doli.

– Ani? (Taip vadino savo dukterį Aną.) Sveika. Labai pasitaisiusi. Nori pamatyti? Eime, parodysiu. Baisiai daug buvo rūpesčių, – pradėjo pasakoti, – su auklėmis. Mes turėjome žindyvę italę. Gera, bet tokia kvaila! Norėjome grąžinti ją namo, bet mergaitė taip prie jos pripratusi, kad dar vis tebelaikome.

– Kaipgi susitvarkėte?.. – Doli buvo benorinti paklausti, kieno pavardę turės mergaitė; bet, pastebėjusi, kaip staiga paniuro Anos veidas, pakeitė klausimo prasmę. – Kaipgi susitvarkėte? Jau nujunkėte ją?

Ana suprato.

– Tu ne to norėjai paklausti? Norėjai paklausti, kokia jos pavardė? Tiesa? Dėl to kankinasi Aleksejus. Ji neturi pavardės. Tai yra ji Karenina, – pasakė Ana, primerkusi akis taip, kad matėsi tik susilietusios blakstienos. – Bet, – staiga jos veidas nušvito, – apie visa tai pasikalbėsime vėliau. Eime, aš tau parodysiu ją. Eile est trés gentille.49 Ji jau šliaužioja.

Prabanga, kuri visuose namuose stebino Darją Aleksandrovną, dar labiau apstulbino ją vaikų kambaryje. Čia buvo ir vežimėlių, iš Anglijos parsisiųsdintų, ir instrumentų pratintis vaikščioti, ir tyčia įtaisyta biliardo pavidalo sofa šliaužioti, ir sūpynės, ir ypatingų, naujų vonių. Visa tai buvo iš Anglijos, viskas tvirta ir geros rūšies ir, matyti, labai brangu. Kambarys buvo didelis, labai aukštas ir šviesus.

Kai jos įėjo, mergytė vienais marškinėliais sėdėjo krėslelyje prie stalo ir gėrė sultinį, kuriuo buvo apsilaisčiusi visą krūtinėlę. Mergytę maitino ir, matyti, su ja drauge pati valgė mergina rusė, kuri patarnavo vaikų kambaryje. Nei žindyvės, nei auklės nebuvo; jos buvo gretimame kambaryje, ir iš ten buvo girdėti jas šnekantis keista prancūzų kalba, kuria jos tik ir galėjo susikalbėti.

Išgirdusi Anos balsą, pro duris įėjo, greitai purtydama šviesias garbanas, puošni, aukšta, nemalonaus ir įtartino veido anglė ir tuojau pradėjo teisintis, nors Ana jos niekuo nekaltino. Į kiekvieną žodį anglė skubiai keletą kartų pasakydavo: „Yes, my lady.“50

Juodbruvė, juodaplaukė, raudonskruostė mergaitė tvirtučiu, riebiu, raudonu kūneliu, nors ir rūsčiai pažvelgė į nepažįstamą žmogų, labai patiko Darjai Aleksandrovnai; ją net paėmė pavydas, kad mergytė sveikai atrodo. Taip pat jai labai patiko, kaip ši mažylė šliaužioja. Nė vienas iš jos vaikų taip nešliaužiojo. Ši mergaitė, pasodinta ant kilimo su pasegtais iš užpakalio drabužėliais, buvo nuostabiai miela. Lyg žvėriukas žvilgčiodama į suaugusiuosius blizgančiomis juodomis akimis, aiškiai džiaugdamasi, kad ja visi grožisi, šypsodamasi ir pasukusi į šalį kojas, energingai atsiremdavo rankomis, greitai prisitraukdavo visą užpakaliuką ir vėl siekdavo pirmyn rankutėmis.

Bendra vaikų kambario dvasia, o ypač anglė labai nepatiko Darjai Aleksandrovnai. Tik tuo, kad į tokią neaiškią šeimą kaip Anos nebūtų ėjusi gera auklėtoja, Darja Aleksandrovna ir aiškino sau tai, kad Ana, taip gerai pažindama žmones, galėjo savo dukrelei paimti tokią nesimpatingą, neorią anglę. Be to, iš kelių žodžių Darja Aleksandrovna tuojau suprato, kad Karenina, žindyvė, auklė ir kūdikis nėra susigyvenę ir kad motina čia retas svečias. Ana norėjo paduoti mergaitei vieną jos žaislelį, bet negalėjo rasti.

Visų nuostabiausia buvo tai, kad paklausta, kiek mergytė turi dantų, Ana suklydo ir nieko nežinojo apie du naujausius dantis.

– Man kartais sunku, kad aš čia tarytum nereikalinga, – tarė Ana, išeidama iš vaikų kambario ir pasikeldama šleifą, kad neužkliudytų esančių prie durų žaislų. – Ne taip buvo su pirmuoju.

– Maniau, kad priešingai, – nedrąsiai prakalbo Darja Aleksandrovna.

– O ne! Juk tu žinai, aš mačiau Seriožą, – pasakė Karenina prisimerkusi, tartum įsižiūrėdama į kokį tolimą daiktą. – Apie tai pakalbėsime paskui. Tu netikėsi, aš tartum alkana, kuriai staiga patiekė gausius pietus, ir ji nežino, nuo ko pradėti. Gausūs pietūs – tai tu ir mano būsimi pokalbiai su tavimi, nes su niekuo kitu taip kalbėtis negalėjau; dabar nežinau, nuo ko pirmiausia pradėti. Mais je ne vous ferai grace de rien.51 Viską turiu pasakyti. Tiesa, reikia tau apibūdinti tą draugiją, kurią rasi pas mus, – pradėjo ji. – Pradedu nuo damų. Kunigaikštytė Varvara. Pažįsti ją, ir žinau, kokios nuomonės apie ją tu ir Stiva. Stiva sako, kad visas jos gyvenimo tikslas esąs įrodyti, kad ji pranašesnė už tetulę Kateriną Pavlovną; visa tai tiesa, bet ji gera, ir aš jai labai dėkinga. Peterburge buvo momentas, kai man buvo reikalinga un chaperon52. Čia ji pasipainiojo. Bet iš tikrųjų ji gera. Labai palengvino mano padėtį. Matau, kad nesupranti, kokia sunki mano padėtis... tenai, Peterburge, – pridūrė. – Čia aš visiškai rami ir laiminga. Na, bet apie tai vėliau. Reikia visus išvardyti. Paskui Svijažskis, jis bajorų vadovas ir labai padorus žmogus, bet jam kažko reikia iš Aleksejaus. Supranti, būdamas toks turtingas, dabar, kai apsigyvenome sodžiuje, Aleksejus gali turėti didelę įtaką. Paskui Tuškevičius, tu esi jį mačiusi, buvo prie Betsi. Dabar jis atstatytas ir atvažiavo pas mus. Jis, pasak Aleksejaus, vienas iš tų žmonių, kurie labai malonūs, jeigu juos laikai tuo, kuo tie dedasi, et puis, il est comme il faut53, kaip sako kunigaikštytė Varvara. Paskui Veslovskis... šitą pažįsti. Labai mielas berniukas, – tarė ji, ir šelmiška šypsena suraukė jos lūpas. – Kokia ten klaiki istorija su Levinu? Veslovskis papasakojo Aleksejui, bet mes netikime. Il est très gentil et naïf54, – pasakė, lygiai taip šypsodamasi. – Vyrams reikalinga pramoga, ir Aleksejui reikalinga publika, todėl branginu visą šitą draugiją. Pas mus turi būti gyva ir linksma, ir kad Aleksejus nenorėtų nieko naujo. Paskui pamatysi ūkio vedėją. Vokietis, labai geras ir moka savo darbą. Aleksejus labai vertina jį. Paskui daktaras, jaunas vyras, negali sakyti, kad visiškas nihilistas, bet, žinai, valgo su peiliu... bet labai geras daktaras. Paskui architektas... Une petite cour.55

_______________

49 Ji labai miela.

50 Taip, mano ponia.

51 Bet aš tavęs nė kiek nepasigailėsiu.

52 Kompanionė.

53 Be to, jis padorus.

54 Jis labai mielas ir naivus.

55 Nedideli rūmai.

XX

– Na, štai jums ir Doli, kunigaikštyte, labai norėjote ją matyti, – tarė Ana, drauge su Darja Aleksandrovna įėjusi į didelę akmeninę terasą, kur pavėsyje prie spręstuvų sėdėjo kunigaikštytė ir siuvinėjo grafui Aleksejui Kirilovičiui krėslą. – Ji sako, kad nieko nenori iki pietų, bet liepkite duoti pusryčių, o aš rasiu Aleksejų ir atsivesiu juos visus.

Kunigaikštytė Varvara meiliai ir kiek globėjiškai sutiko Doli ir, nieko nelaukdama, ėmė aiškinti, esą, ji apsigyvenusi pas Aną dėl to, kad visuomet mylėjusi ją labiau negu jos sesuo, Katerina Pavlovna, toji pati, kuri augino Aną, ir kad dabar, kai visi pametė Aną, ji laikiusi savo pareiga padėti jai šiuo pereinamu, pačiu sunkiu metu.

– Vyras sutiks su ja išsituokti, ir tuomet aš išvažiuosiu ir vėl gyvensiu vienumoje, o dabar galiu būti naudinga ir, nors man tas ir labai sunku, atliksiu savo pareigą, ne taip kaip kiti. Ir kokia tu miela, kaip gerai padarei, jog atvažiavai! Jie gyvena visiškai taip kaip geriausia šeima; juos teis Dievas, o ne mes. Argi Biriuzovskis ir Avenjeva... O pats Nikandrovas, o Vasiljevas su Mamonova, o Liza Neptunova... O juk niekas nieko nekalbėjo? Ir pagaliau visi pradėjo juos priiminėti. Be to, c’est un intérieur si joli, si comme il faut. Tout-a-fait a l’anglaise. On se réunit le matin au breakfast et puis on se sépare.56 Iki pietų kiekvienas daro ką tinkamas. Pietūs septyniomis. Stiva labai gerai padarė tave atsiuntęs. Jam reikia laikytis jų. Žinai, jis per savo motiną ir brolį viską gali padaryti. Be to, jie daro daug gera. Ar nieko jis tau nesakė apie savo ligoninę? Ce sera admirable57 – viskas iš Paryžiaus.

Jų pokalbį nutraukė Ana, radusi vyrų draugiją biliardo kambaryje ir su jais drauge grįžusi į terasą. Iki pietų dar buvo daug laiko, oras buvo puikus, ir todėl buvo pasiūlyta keletas įvairių būdų, kaip praleisti tas likusias dvi valandas. Būdų laiką praleisti buvo labai daug Vozdviženskojė, ir visi ne tokie, kokie buvo praktikuojami Pokrovskojė.

– Une partie de lawn tennis58, – šypsodamasis gražia šypsena, pasiūlė Veslovskis. – Mes vėl su jumis, Ana Arkadjevna.

– Ne, karšta, geriau pasivaikščioti po sodą ir valtimi pasiirstyti, parodyti Darjai Aleksandrovnai krantus, – pasiūlė Vronskis.

– Aš su viskuo sutinku, – atsakė Svijažskis.

– Manau, kad Doli bus maloniausia pasivaikščioti, ar netiesa? O paskui jau pasiirstyti, – tarė Ana.

Taip jie ir nutarė. Veslovskis ir Tuškevičius nuėjo į maudyklę, prižadėjo ten paruošti valtį ir palaukti.

Dvi poros ėjo taku, Ana su Svijažskiu ir Doli su Vronskiu. Doli buvo šiek tiek sumišusi ir nedrąsi, atsidūrusi šioje visiškai jai naujoje aplinkoje. Abstrakčiai, teoriškai, ji ne tik pateisino Anos poelgį, bet pritarė jam. Kaip iš viso dažnai atsitinka be priekaištų dorovingoms moterims, išvargintoms vienodo dorovingo gyvenimo, iš tolo ji ne tiktai pateisino nusikalstamą meilę, bet net pavydėjo. Be to, iš širdies mylėjo Aną. Dabar, pamačiusi ją šių svetimų jai žmonių aplinkoje, jų naują, Darjai Aleksandrovnai neįprastą gerą toną, moteris jautėsi nesmagiai. Ypač nemalonu jai buvo matyti kunigaikštytę Varvarą, viską jiems atleidžiančią už tuos patogumus, kuriais ji naudojasi.

Apskritai Doli pritarė Anos poelgiui, tačiau matyti tą žmogų, dėl kurio buvo šitaip pasielgta, jai buvo nemalonu. Antra vertus, Vronskis niekuomet nepatiko jai. Darja Aleksandrovna laikė jį labai išdidžiu žmogumi, ir jai atrodė, kad Vronskis visiškai neturi kuo didžiuotis, nebent tik turtu. Prieš jos valią Vronskis čia, savo namuose, dar labiau imponavo jai negu pirma, ir Doli negalėjo nesivaržyti jo. Su juo Doli jautėsi panašiai kaip su kambarine dėl palaidinukės. Kaip prieš kambarinę jai buvo ne tiek gėda, kiek nejauku dėl lopų, taip ir su Vronskiu nuolat buvo ne tiek gėda, kiek nesmagu dėl pačios savęs.

Doli jautėsi sumišusi ir galvojo, apie ką kalbėti. Nors manė, kad jam, tokiam išdidžiam žmogui, turi būti nemalonu klausytis, jeigu ji ims girti jo namus ir sodą, Doli, nerasdama kitokios temos, vis dėlto pasakė Vronskiui, kad jai labai patinka jo namai.

– Taip, tai labai gražus pastatas gero, senovinio stiliaus, – tarė jis.

– Man labai patiko kiemas priešais priebutį. Ar jis taip visada atrodė?

– O ne! – sušuko Vronskis, ir jo veidas nušvito iš malonumo. – Kad būtumėte mačiusi tą kiemą šį pavasarį!

Vyras iš pradžių atsargiai, o paskui vis labiau ir labiau įsitraukdamas, ėmė pasakoti, kreipdamas jos dėmesį į įvairias namų ir sodo pagražinimo smulkmenas. Buvo matyti, kad, įdėjęs daug darbo savo sodybai pagerinti ir papuošti, Vronskis jautė reikalą pasigirti tuo naujam asmeniui ir iš širdies džiaugėsi Darjos Aleksandrovnos gyrimais.

– Jeigu norite žvilgtelti į ligoninę ir nepavargote, tai iš čia netoli. Eime, – pasiūlė jis, pažvelgęs Doli į veidą, norėdamas įsitikinti, ar iš tikrųjų moteriai nenuobodu.

– Tu eisi, Ana? – kreipėsi Vronskis į ją.

– Mes eisime. Ar netiesa? – Ana atsisuko į Svijažskį. – Mais il ne faut pas laisser le pauvre Veslovskis et Tuškevičius se morfondre la dans le bateau.59 Reikia jiems pranešti. – Taip, tai paminklas, kurį jis čia paliks, – tarė Ana, kreipdamasi į Doli, taip pat gudriai ir supratingai šypsodamasi kaip pirma, kai kalbėjo apie ligoninę.

– O, kapitalinis dalykas! – sušuko Svijažskis. Nenorėdamas atrodyti palaikąs Vronskį, tučtuojau pridūrė, truputį nepritardamas: – Vis dėlto stebiuosi, grafe, – pradėjo, – kad jūs, tiek daug gera darydamas liaudžiai sanitarinėje srityje, esate toks abejingas mokykloms.

– C’est devenu tellement commun, les écoles60, – tarė Vronskis. – Jūs suprantate, ne dėl to, bet šiaip sau, aš labai įsitraukiau. Tai šičia į ligoninę, – kreipėsi į Darją Aleksandrovną, rodydamas šalinį takelį iš alėjos.

Damos išsiskėtė skėčius ir patraukė šaliniu taku. Praėjus keletą posūkių ir išėjus pro vartelius, Darja Aleksandrovna pamatė priešais save aukštoje vietoje didelį, raudoną, įmantrios formos, jau beveik baigtą pastatą. Dar nedažytas skardinis stogas akinamai blizgėjo skaisčioje saulėje. Šalia baigto pastato buvo mūrijamas kitas, apsuptas pastolių, ir ant pastolių darbininkai su prikyštėmis dėjo plytas, pylė ant jų iš kibirėlių kalkių skiedinį ir lygino tiesikliais.

– Kaip sparčiai vyksta jums darbas! – tarė Svijažskis. – Kai buvau aną kartą, dar stogo nebuvo.

– Rudeniop viskas bus gatava. Viduje beveik viskas baigta, – kalbėjo Ana.

– O kas čia per naujas pastatas?

– Tai patalpa daktarui ir vaistinei, – atsakė Vronskis, pamatęs einantį prie jo architektą trumpu apsiaustu ir, atsiprašęs damas, nuėjo jo pasitikti.

Apėjęs skiedininę, iš kurios darbininkai kabino kalkes, jis su architektu sustojo ir kažką ėmė karštai kalbėti.

– Frontonas vis išeina žemesnis, – kalbėjo jis Anai, kuri paklausė, kas atsitiko.

– Aš sakiau, kad reikėjo pamatus iškelti, – tikino Karenina.

– Taip, žinoma, būtų buvę geriau, Ana Arkadjevna, – tarė architektas, – bet dabar jau per vėlu.

– Taip, aš tuo domiuosi, – atsakė ji Svijažskiui, kuris nusistebėjo, kad moteris tiek daug žino apie architektūrą. – Naujasis pastatas turi atitikti ligoninę. O jis buvo sugalvotas vėliau ir pradėtas be plano.

Pasikalbėjęs su architektu, Vronskis priėjo prie damų ir įvedė jas į ligoninės vidų.

Nors iš lauko dar buvo baigiami karnizai, o apatiniame aukšte dažoma, viršutiniame jau beveik viskas buvo baigta. Užlipę plačiais ketiniais laiptais į aikštelę, jie įėjo į pirmą didelį kambarį. Sienos buvo ištinkuotos marmuro imitacija, didžiuliai vientisiniai langai buvo jau sudėti, tik parketinės grindys buvo dar nebaigtos, ir dailidės, kurie obliavo pakeltą kvadratą, nustojo dirbę ir, nusiėmę juosteles, prilaikančias jų plaukus, pasisveikino su ponais.

– Tai priimamasis, – aiškino Vronskis. – Čia bus piupitras, stalas, spinta ir daugiau nieko.

– Čionai, šičia eime. Neik prie lango, – tarė Ana, žiūrėdama, ar išdžiūvo dažai. – Aleksejau, dažai jau išdžiūvę, – pridūrė.

Iš priimamojo jie išėjo į koridorių. Čia Vronskis jiems parodė jo įtaisytą naujos sistemos ventiliaciją. Paskui jis parodė marmurines vonias, lovas su nepaprastomis spyruoklėmis. Paskui vieną paskui kitą parodė palatas, viralinę, skalbinių kambarį, paskui naujos konstrukcijos krosnis, paskui tokius vežimėlius, kurie nekels triukšmo, veždami koridoriumi reikiamus daiktus, ir daug kitko. Svijažskis vertino visa kaip žmogus, kuris žino visus naujus patobulinimus. Doli tik stebėjosi iki šiol jos neregėtais dalykais ir, norėdama viską suprasti, apie viską smulkiai klausinėjo, o tas aiškiai patiko Vronskiui.

– Taip, manau, kad tai bus vienintelė Rusijoje ligoninė, įrengta pagal visas taisykles, – tarė Svijažskis.

– O ar nebus pas jus gimdymo skyriaus? – paklausė Doli. – Tas taip būtina kaime. Aš dažnai...

Kad ir koks mandagus buvo Vronskis, bet pertraukė ją.

– Tai ne gimdymo namai, o ligoninė, ir skiriama visoms ligoms, išskyrus limpamąsias, – kalbėjo jis. – O štai šičia pažvelkite... – pristūmė prie Darjos Aleksandrovnos naujai parsisiųsdintą krėslą sveikstantiesiems. – Jūs pažiūrėkite. – Vronskis įsisėdo į krėslą ir parodė, kaip šis varomas. – Ligonis negali paeiti, dar silpnas, arba kojų liga, bet jam reikia oro, ir jis važiuoja, važinėjasi...

Darja Aleksandrovna viskuo domėjosi, viskas jai labai patiko, bet labiausiai patiko patsai Vronskis, jo natūralus ir naivus susižavėjimas. „Taip, tai labai mielas, geras žmogus“, – pagalvodavo kartais, nesiklausydama jo žodžių, o žiūrėdama į jį ir tyrinėdama jo veidą ir vaizduodamasi save Anos vietoje. Vronskis, toks pagyvėjęs dabar, taip patiko Doli, kad ji suprato, jog Ana galėjo įsimylėti jį.

_______________

56 Tai labai graži, labai padori aplinka. Visai angliškai. Ryte visi susirenka pusryčių, o paskui išsiskirsto.

57 Tai bus nuostabu.

58 Teniso partiją.

59 Bet negalima palikti vargšo Veslovskio ir Tuškevičiaus kamuotis valtyje.

60 Mokyklos pasidarė toks įprastas dalykas.

XXI

– Ne, manau, kad kunigaikštienė pavargo ir arkliai jai neįdomu, – tarė Vronskis Anai, pasiūliusiai nueiti į žirgyną, kur Svijažskis norėjo pamatyti naują eržilą. – Jūs eikite, o aš palydėsiu kunigaikštienę namo, ir mes pasikalbėsime, – kalbėjo vyras, – jeigu jums malonu? – kreipėsi į Darją Aleksandrovną.

– Apie arklius nieko neišmanau ir labai džiaugiuosi, – tarė kiek nustebusi Darja Aleksandrovna.

Iš Vronskio veido matė, kad jam reikia kažko iš jos. Darja Aleksandrovna neklydo. Kai tik jie pro vartelius vėl įėjo į sodą, vyras pažiūrėjo į tą pusę, kur nuėjo Ana, ir, įsitikinęs, kad toji negali nei girdėti, nei matyti jų, pradėjo:

– Jūs įspėjote, kad noriu pasikalbėti su jumis? – paklausė Vronskis, besijuokiančiomis akimis žvelgdamas į ją. – Aš neklystu, kad jūs Anos draugė. – Jis nusiėmė skrybėlę ir, išsitraukęs nosinę, nusišluostė plinkančią galvą.

Darja Aleksandrovna nieko neatsakė ir tik išsigandusi pažvelgė į jį. Kai juodu paliko vieni, jai staiga pasidarė baisu: besijuokiančios Vronskio akys ir rūstus veidas baugino moterį.

Įvairių įvairiausi spėliojimai, apie ką jis ruošiasi kalbėtis, šmėsčiojo Darjos Aleksandrovuos galvoje: „Jis ims prašyti mane, kad atvažiuočiau su vaikais pas juos svečiuotis, ir turėsiu atsisakyti; arba kad Maskvoje sudaryčiau ratelį Anai... O gal apie Vasenką Veslovskį ir jo elgesį su Ana? O galbūt apie Kiti, apie tai, kad jis jaučiasi kaltas?“ Moteris numatė vien tik nemalonius dalykus, bet neįspėjo to, apie ką Vronskis nori su ja kalbėti.

– Turite didelę įtaką Anai, ji labai myli jus, – tarė jis, – padėkite man.

Darja Aleksandrovna klausiamai ir nedrąsiai žiūrėjo į energingą pašnekovo veidą, kurį čia visą, čia tik vietomis nušviesdavo saulės prošvaistė liepų šešėlyje, čia vėl aptraukdavo šešėlis, ir laukė, ką tas pasakys toliau; bet Vronskis, lazdele braukdamas per žvirgždus, tylėdamas ėjo šalia.

– Jeigu atvažiavote pas mus, jūs, vienintelė moteris iš buvusių Anos draugių, – nekalbu apie kunigaikštytę Varvarą, – tai suprantu, kad padarėte tai ne dėl to, kad mūsų padėtis jums atrodo normali, bet dėl to, kad suprasdama, kokia ši padėtis sunki, vis taip pat mylite Aną ir norite padėti jai. Ar taip jus supratau? – paklausė Vronskis atsigręžęs.

– O taip, – suglausdama skėtį, atsakė Darja Aleksandrovna, – bet...

– Ne, – pertraukė Vronskis ir nejučiom, užsimiršęs, kad tuo stato pašnekovę į nesmagią padėtį, sustojo, todėl ir ši turėjo sustoti. – Niekas labiau ir skaudžiau už mane nejaučia, kokia sunki Anos padėtis. Tai suprantama, jeigu darote man garbę ir laikote mane žmogumi, kuris turi širdį. Aš esu šios padėties priežastis ir todėl jaučiu ją.

– Suprantu, – patikino Darja Aleksandrovna, nejučiom gėrėdamasi juo, kad taip nuoširdžiai ir tvirtai šitai pasakė. – Kaip tik dėl to, kad laikote save priežastimi, bijau, kad perdedate, – tęsė. – Jos padėtis aukštuomenėje sunki, aš suprantu.

– Aukštuomenėje tai pragaras! – niūriai susiraukęs, greitai ištarė jis. – Negalima įsivaizduoti baisesnių moralinių kančių už tas, kurias ji pakėlė Peterburge per dvi savaites... prašau patikėti.

– Taip, bet šičia, iki to laiko, kol nei Ana... nei jūs nepasigendate aukštuomenės...

– Aukštuomenė! – sušuko vyras niekinamai. – Kodėl turėčiau pasigesti aukštuomenės?

– Iki to laiko – o taip gali būti visuomet – jūs laimingi ir ramūs. Matau iš Anos, kad ji laiminga, visiškai laiminga, ji suspėjo jau pasisakyti man, – pasakojo Darja Aleksandrovna šypsodamasi; ir nejučiom, sakydama šitai, dabar suabejojo, ar iš tikrųjų Ana laiminga.

Vronskis, atrodo, tuo neabejojo.

– Taip, taip, – tarė jis. – Žinau, kad ji atgijo po visų savo kančių; ji laiminga. Laiminga dabartimi. Bet aš?.. Bijau to, kas laukia mūsų... Atleiskite, norite eiti?

– Ne, vis tiek.

– Tai sėskime čia.

Darja Aleksandrovna atsisėdo ant suoliuko alėjos kampe. Vronskis atsistojo priešais.

– Matau, kad ji laiminga, – pakartojo vyras, ir Darja Aleksandrovna dar smarkiau suabejojo, ar tikrai Ana laiminga. – Ar gali tas ilgai trukti? Ar blogai, ar gerai mes pasielgėme – kitas klausimas; tačiau burtai mesti, – kalbėjo jis, pereidamas iš rusų į prancūzų kalbą, – mes surišti visam gyvenimui. Sujungti mums švenčiausiais meilės ryšiais. Turime kūdikį, galime dar turėti vaikų. Įstatymas ir visos mūsų padėties sąlygos yra tokios, jog iškyla tūkstančiai komplikacijų, kurių ji dabar, kai jos siela ilsisi po visų kentėjimų ir bandymų, nemato ir nenori matyti. Tai suprantama. Vis dėlto negaliu nematyti. Mano duktė pagal įstatymą – ne mano duktė, bet Karenina. Nenoriu šios apgaulės! – tarė jis, energingai numodamas ranka, niūriai ir klausiamai pažvelgdamas į Darją Aleksandrovną.

Moteris nieko neatsakė ir tik žiūrėjo į jį. Vronskis kalbėjo toliau.

– O rytoj gims sūnus, mano sūnus, o pagal įstatymą – Kareninas, jis nepaveldės nei mano vardo, nei mano turto, ir, kad ir kokie būtume laimingi šeimoje, kad ir kiek turėtume vaikų, tarp manęs ir jų ryšio nebus. Jie Kareninai. Supraskite, kokia sunki ir siaubinga ši padėtis! Mėginau kalbėti apie tai su Ana. Tas erzina ją. Ji nesupranta, negaliu jai visko pasakyti. Dabar pažiūrėkite iš kitos pusės. Aš laimingas, kad ji mane myli, bet turiu ką nors veikti. Radau veiklą ir didžiuojuosi ta veikla, ir laikau ją kilnesne už mano buvusių draugų veiklą rūmuose ar tarnyboje. Be abejonės, nekeisčiau savo darbo į jų darbą. Dirbu čia, sėdėdamas vietoje, ir esu laimingas, patenkintas, ir mūsų laimei nieko nereikia. Man patinka ši veikla. Cela n’est pas un pis-aller61, priešingai...

Darja Aleksandrovna pastebėjo, kad šioje savo kalbos vietoje Vronskis painiojasi, ir nesuprato kaip reikiant, kodėl jis nukrypo į šalį, bet jautė, kad, kartą pradėjęs kalbėti apie savo slapčiausias mintis, apie kurias negali pasisakyti Anai, Vronskis dabar pasisakė viską ir kad jo veiklos sodžiuje klausimas yra tame pat slapčiausių minčių skyriuje kaip ir santykių su Ana klausimas.

– Taigi kalbu toliau, – tęsė atsipeikėjęs. – Svarbiausia yra tai, kad, norint dirbti, reikia būti tvirtai įsitikinusiam, jog tai, ką darau, nemirs drauge su manimi, jog aš turėsiu įpėdinių, – o šito įsitikinimo neturiu. Įsivaizduokite, į kokią padėtį pakliūva žmogus, kuris iš anksto žino, kad jo ir jo mylimos moters vaikai bus ne jo, bet kažkieno kito, žmogaus, kuris jų nekenčia ir nieko apie juos nenori žinoti. Juk tai šiurpu!

Jis nutilo, matyti, smarkiai susijaudinęs.

– Taip, žinoma, aš tą suprantu. Bet ką gali padaryti Ana? – paklausė Darja Aleksandrovna.

– Taip, dabar priėjau prie savo kalbos tikslo, – tarė jis, stengdamasis nurimti. – Ana gali, šitai priklauso nuo jos... Net norint prašyti monarchą, kad leistų įsūnyti, būtina ištuoka. Tai pareina nuo Anos. Jos vyras buvo sutikęs duoti ištuoką – tuomet jūsų vyras visai buvo besutvarkąs šitą reikalą. Dabar, žinau, neatsisakytų. Reikėtų tik parašyti jam. Jis tiesiog atsakė tuomet, kad jeigu ji pareikš norą, jis neatsisakys. Žinoma, – tęsė niūriai, – tai viena iš tų fariziejiškų žiaurybių, kokias tik gali sugalvoti šitokie beširdžiai žmonės. Jis žino, kokia moteriai kančia vien jį atsiminti, ir, pažindamas jos būdą, reikalauja, kad ši parašytų laišką. Suprantu, kad jai skaudu. Vis dėlto priežastys tokios svarbios, jog reikia passer par-dessus toutes ces finesses de sentiment. Il y va du bonheur et de l’existence d’Anne et de ses enfants.62 Aš apie save nekalbu, nors man sunku, labai sunku, – tarė jis tokiu tonu, lyg grasintų kažkam už tai, kad jam yra sunku. – Tai štai, kunigaikštiene, aš begėdiškai į jus kabinuosi kaip į išsigelbėjimo inkarą. Padėkite man įkalbėti Aną, kad parašytų jam ir pareikalautų ištuokos!

– Taip, žinoma, – susimąsčiusi atsakė Darja Aleksandrovna, aiškiai atsiminusi savo pasimatymą su Aleksejumi Aleksandrovičiumi. – Taip, žinoma, – pakartojo ryžtingai, atsiminusi Aną.

– Panaudokite savo įtaka jai, padarykite, kad ji parašytų. Aš nenoriu ir beveik negaliu kalbėti su ja apie tai.

– Gerai, pasikalbėsiu. Kodėl ji pati nepagalvoja? – pasiteiravo Darja Aleksandrovna, staiga kažkodėl prisiminusi naują, keistą Anos įprotį prisimerkti. Ir ji prisiminė, kad Ana prisimerkdavo kaip tik tada, kai būdavo paliečiamos intymiausios gyvenimo pusės. „Tarytum prieš savo gyvenimą prisimerkia, kad ne viską matytų“, – pagalvojo Doli. – Būtinai, dėl savęs ir dėl jos pasikalbėsiu su Ana, – atsakė Darja Aleksandrovna į jo padėkos žodžius.

Juodu atsistojo ir nuėjo namų link.

_______________

61 Tai ne dėl to, kad nebūtų nieko geresnio.

62 Peržengti per visus tuos jausmo subtilumus. Tai susiję su Ana ir jos vaikų likimu.

XXII

Radusi Doli jau sugrįžusią, Ana įdėmiai pažiūrėjo jai į akis, tarytum klausdama, ką kalbėjosi su Vronskiu, bet nepaklausė žodžiais.

– Rodos, jau metas pietų, – tarė. – Mudvi dar visiškai nesimatėme. Aš, tikiuosi, kad vakare. Dabar turiu eiti rengtis. Manau, tu taip pat. Mes visi susitepėme prie statybos.

Doli nuėjo į savo kambarį, ir jai pasidarė juokinga. Persirengti neturėjo kuo, nes vilkėjo savo geriausia suknele; bet kad nors kiek būtų žymu, jog ruošėsi pietums, paprašė kambarinę išvalyti suknelę, pasikeitė rankogaliukus bei kaspinėlį ir ant galvos užsidėjo mezginius.

– Tai visa, ką galėjau padaryti, – šypsodamasi pasakė Anai, kuri atėjo pas ją su trečia, vėl nuostabiai paprasta suknele.

– Taip, mes čia labai ceremoningi, – patikino ši, lyg atsiprašydama, kad tokia puošni. – Aleksejus patenkintas, kad atvažiavai, kaip retai būna kuo nors patenkintas. Jis visiškai įsimylėjęs tave, – pridūrė. – O tu nepavargai?

Iki pietų nebuvo laiko kalbėti apie ką nors. Įėjusios į svetainę, jos tenai jau rado kunigaikštytę Varvarą ir vyrus juodais surdutais. Architektas buvo su fraku. Vronskis pristatė viešniai daktarą ir ūkio vedėją. Architektą buvo supažindinęs su ja dar ligoninėje.

Storas ekonomas, blizgėdamas apvaliu skustu veidu ir krakmolytu baltu kaklaraiščiu, pranešė, kad pietūs ant stalo, ir damos pakilo. Vronskis paprašė Svijažskį paduoti ranką Anai Arkadjevnai, o pats priėjo prie Doli. Veslovskis pirma Tuškevičiaus padavė ranką kunigaikštytei Varvarai, todėl Tuškevičius su ūkio vedėju ir daktaru ėjo vieni.

Pietūs, valgomasis, indai, tarnai, vynas ir valgiai ne tik atitiko bendrą naujos namų prabangos toną, bet, rodės, buvo dar prabangesni ir naujesni negu visa kita. Darja Aleksandrovna stebėjo šitą jai naują prabangą ir, kaip šeimininkė, tvarkanti namus, nors ir nesitikėdama ko nors iš viso to, ką matė, pasinaudoti savo namuose, – taip toli visa ši prabanga pranešė jos gyvenimo būdą, – nejučiom gilinosi į visas smulkmenas ir klausė save, kas ir kaip visa tai padarė. Vasenka Veslovskis, jos vyras, net Svijažskis ir daug žmonių, kuriuos ji pažino, niekuomet negalvodavo apie tai ir aklai tikėdavo tuo, ką kiekvienas padorus šeimininkas nori duoti savo svečiams pajusti, būtent, kad visa, kas taip gerai pas jį sutvarkyta, iš jo, šeimininko, nereikalavo jokio triūso, o pasidarė savaime. Darja Aleksandrovna žinojo, kad savaime nepasidaro net tyrelė vaikų pusryčiams ir kad todėl šitokiu sudėtingu ir puikiu sutvarkymu kas nors turėjo labai atsidėjęs rūpintis. Ir iš Aleksejaus Kirilovičiaus žvilgsnio, kuriuo jis permetė stalą, ir iš to, kaip jis galva davė ekonomui ženklą ir kaip Darjai Aleksandrovnai pasiūlė pasirinkti šaltibarščius ar sriubą, moteris suprato, kad viskas daroma ir palaikoma paties šeimininko rūpesčiu. Nuo Anos, matyti, priklausė visa tai ne daugiau kaip nuo Veslovskio. Ji, Svijažskis, kunigaikštytė ir Veslovskis buvo tokie pat svečiai, kurie linksmai naudojasi tuo, kas jiems paruošta.

Ana buvo šeimininkė tiktai pokalbiui vesti. Ir šis pokalbis, labai sunkus namų šeimininkei, kai tiek nedaug sėdėjo prie stalo žmonių ir buvo tokių visiškai kito pasaulio žmonių kaip ūkio vedėjas ir architektas, kurie stengėsi nesibaiminti neįprastos prabangos ir bendrame pokalbyje ilgai dalyvauti negalėjo, – šį sunkų pokalbį Ana vedė su įprastu jai taktu, labai natūraliai ir net jusdama tam tikrą malonumą, kaip pastebėjo Darja Aleksandrovna.

Kalba kilo apie tai, kaip Tuškevičius su Veslovskiu vienudu irstėsi laiveliu, ir Tuškevičius ėmė pasakoti apie buvusias lenktynes Peterburgo jachtklube. Ana, palaukusi, kol nutils kalba, tuojau kreipėsi į architektą, norėdama nutraukti šio tylėjimą.

– Nikolajus Ivanyčius labai nustebo, – kalbėjo ji apie Svijažskį, – kad naujasis pastatas labai išaugo nuo to laiko, kai jis buvo čia pastarąjį kartą; bet aš pati kiekvieną dieną ten būnu ir kiekvieną dieną stebiuosi, kaip greitai eina.

– Su jo šviesybe gera dirbti, – šypsodamasis tarė architektas (tai buvo žmogus, suprantąs savo vertę, pagarbus ir ramus). – Visai kas kita, kaip turėti reikalą su gubernijos vyresnybe. Kur būtų stopa popieriaus prirašyta, aš grafui pranešu, pasvarstome, ir trimis žodžiais.

– Amerikietiški metodai, – šypsodamasis pasakė Svijažskis.

– Taip, ten pastatai racionaliai statomi...

Kažkas užsiminė apie valdžios piktnaudžiavimą Jungtinėse Valstijose, bet Ana tuojau nukreipė kalbą į kitą temą, norėdama prašnekinti ūkio vedėją.

– Ar esi kada mačiusi kertamąją mašiną? – kreipėsi į Darją Aleksandrovną. – Mes buvome pažiūrėti, kai tave sutikome. Aš pati pirmą kartą mačiau.

– Kaipgi ji veikia? – paklausė Doli.

– Visiškai kaip žirklės. Lenta ir daug mažyčių žirklučių. Štai taip.

Savo gražiomis, baltomis, žiedais apmaustytomis rankomis Ana paėmė peiliuką ir šakutę ir ėmė rodyti. Ji turbūt matė, kad iš jos aiškinimo nieko nebus galima suprasti; bet, žinodama, kad ji kalba maloniai ir kad jos rankos gražios, aiškino toliau.

– Veikiau kaip kišeniniai peiliukai, – koketiškai tarė Veslovskis, kuris nenuleido nuo jos akių.

Ana vos pastebimai nusišypsojo, bet neatsakė.

– Ar netiesa, Karlai Fiodoryčiau, jog kaip žirklės? – kreipėsi moteris į ūkio vedėją.

– O ja, – atsakė vokietis. – Es ist ein ganz einfaches Ding63, – ir pradėjo aiškinti mašinos konstrukciją.

– Gaila, kad ji neriša. Aš mačiau Vienos parodoje, riša su viela, – pasakojo Svijažskis. Tos būtų naudingesnės.

– Es kommt drauf an... Der Preis vom Draht muss ausgerechnet werden. – Vokietis, įtrauktas į kalbą, kreipėsi į Vronskį. – Das lasst sich ausrechnen, Erlaucht. – Vokietis jau buvo besiekiąs kišenės, kur turėjo pieštuką ir knygutę, kurioje viską apskaičiuodavo, bet, atsiminęs, kad sėdi prie pietų stalo, ir pastebėjęs šaltą Vronskio žvilgsnį, susilaikė. – Zu kompliziert, macht zu viel Klopot64, – baigė.

– Wunscht man Dochots, so hat man auch Klopots65, – pareiškė Vasenka Veslovskis, šaipydamasis iš vokiečio. – J’adore l’allemand66, – vis taip pat šypsodamasis, kreipėsi į Aną.

– Cessez67, – atsakė ji tariamai rūsčiai. – Tarėmės jus rasią lauke, Vasilijau Semionyčiau, – kreipėsi į daktarą, ligūstą žmogų, – ar buvote tenai?

– Aš buvau ten, bet tuojau išgaravau, – niūriai pajuokavo daktaras.

– Vadinasi, gerai pasivaikščiojote.

– Puikiai!

– Na, o kaip senės sveikata? Tikiuosi, kad ne šiltinė?

– Šiltinė ne šiltinė, bet jos padėtis nepavydėtina.

– Kaip gaila! – šūktelėjo Ana ir, taip atlikusi mandagumo pareigą namiškiams, kreipėsi į savuosius.

– Vis dėlto pagal jūsų pasakojimą, Ana Arkadjevna, sunku būtų padaryti mašiną, – juokdamasis kalbėjo Svijažskis.

– Ne, kodėl? – stebėjosi Ana šypsodamasi, o jos šypsena sakyte sakė, kad žino, jog tas mašinos konstrukcijos aiškinimas turėjo kažką mielo, tai pastebėjo ir Svijažskis. Šis naujas jauno koketiškumo bruožas nemaloniai nustebino Doli.

– Užtat reikia stebėtis Anos Arkadjevnos žiniomis apie architektūrą, – patikino Tuškevičius.

– Kaipgi, girdėjau, vakar Ana Arkadjevna kalbėjo: strobai ir grindjuostės, – tarė Veslovskis. – Ar teisingai ištariau?

– Nieko nėra nuostabaus, kai tiek matai ir girdi, – atsakė Ana. – Turbūt nė nežinote, iš ko daromi namai?

Darja Aleksandrovna matė, kad Ana nepatenkinta tuo žaismingu tonu, kuriuo ji ir Veslovskis kalbėjosi, bet pati nejučiom pasiduodavo tam tonui.

Vronskis šiuo atveju elgėsi visiškai ne taip kaip Levinas. Matyti, Veslovskio plepėjimui jis neteikė jokios svarbos, priešingai, net skatino šiuos juokus.

– Nagi, pasakykite, Veslovski, kuo rišami akmenys?

– Žinoma, cementu.

– Bravo! O kas yra cementas?

– Tai kažkokia košė... ne, glaistas, – visiems kvatojant, pasitaisė Veslovskis.

Pietaujančiųjų kalbos netilo, čia slysdamos paviršium, čia užkliudydamos ką nors ar paliesdamos kieno skaudamą vietą, tik daktaras, architektas ir ūkio vedėjas niūriai tylėjo. Vieną kartą Darja Aleksandrovna pasijuto užgauta ir taip įsikarščiavo, jog net paraudo, ir paskui jau pagalvojo, ar nepasakė ko nors nereikšmingo ir nemalonaus. Svijažskis ėmė kalbėti apie Leviną, pasakodamas keistus jo samprotavimus apie tai, kad mašinos esančios tiktai žalingos rusų žemės ūkyje.

– Neturiu malonumo pažinti to pono Levino, – šypsodamasis tarė Vronskis, – bet turbūt jis niekuomet nėra matęs tų mašinų, kurias taip smerkia. O jeigu matė ir išbandė, tai bet kaip ir ne užsienietišką, o kokią nors rusišką. Kokios čia gali būti pažiūros?

– Apskritai turkiškos pažiūros, – kreipdamasis į Aną ir šypsodamasis, kalbėjo Veslovskis.

– Negaliu ginti jo nuomonių, – paraudusi dėstė Darja Aleksandrovna, – bet galiu pasakyti, kad jis labai apsišvietęs žmogus, ir jeigu čia būtų, tai žinotų, ką jums atsakyti, o aš nemoku.

– Aš jį labai myliu, ir mes dideli bičiuliai, – geraširdiškai šypsodamasis, pasakojo Svijažskis. – Mais pardon, il est un petit peu toqué68; pavyzdžiui, tvirtina, kad ir zemstva, ir taikos teisėjai – viskas nebūtina, ir niekur nenori dalyvauti.

– Tai mūsų rusiškas abejingumas, – kalbėjo Vronskis, pildamas iš ledinio grafino vandenį į ploną stiklą su kojele, – nejausti pareigų, kurias mums uždeda mūsų teisės, ir todėl neigti tas pareigas.

– Nežinau kito žmogaus, kuris griežčiau atliktų savo pareigas, – patikino Darja Aleksandrovna, suerzinta pranašaus tono, kuriuo kalbėjo Vronskis.

– Aš, priešingai, – kalbėjo toliau Vronskis, matyti kažkodėl skaudžiai paliestas šio pokalbio, – aš, priešingai, toks, kokį mane matote, labai esu dėkingas už garbę, kuri, Nikolajaus Ivanyčiaus dėka (jis parodė į Svijažskį), man suteikta, išrenkant mane garbės taikos teisėju. Vykti į suvažiavimus, svarstyti kaimiečio bylą dėl arklio man yra tokia pat svarbi pareiga kaip ir visa, ką galiu padaryti. Ir laikysiu garbe, jei būsiu išrinktas tarybos nariu. Tuo tik ir galiu atsilyginti už tas pirmenybes, kurias gaunu kaip žemvaldys. Deja, žmonės nesupranta, kokią reikšmę turi turėti valstybei stambieji žemvaldžiai.

Darjai Aleksandrovnai buvo keista girdėti, kad jis namuose, už stalo, yra taip nepajudinamai įsitikinęs savo pažiūros teisumu. Ji atsiminė, kad ir Levinas, kuris buvo priešingos nuomonės, taip pat griežtai reikšdavo mintis, būdamas namie, už stalo. Moteris mylėjo Leviną ir todėl palaikė jo pusę.

– Tai galime jumis pasikliauti, grafe, per kitą suvažiavimą? – paklausė Svijažskis. – Tik reikia važiuoti anksčiau, nes aštuntą jau reikia būti ten. Jeigu man padarytumėte garbę ir atvažiuotumėte pas mane?

– Aš truputį sutinku su tavo beau-frère69, – tarė Ana. – Tik ne taip kaip jis, – pridūrė šypsodamasi. – Bijau, kad pastaruoju metu mes per daug turime tų visuomeninių pareigų. Kaip kad pirma valdininkų buvo tiek daug, jog kiekvienam reikalui turėdavo būti valdininkas, taip dabar visur visuomenės veikėjai. Aleksejus dabar čia šeši mėnesiai, o jau, rodos, penkių ar šešių įvairių visuomeninių įstaigų narys – globėjas, teisėjas, tarybos narys, prisiekusysis posėdininkas, dar kažkas ten žirgynų reikalams. Du train que cela va70, visą jo laiką atims šios pareigos. Bijau, kad per tokią daugybę tų darbų viskas pavirs vien tuščia forma. Jūs kelių įstaigų narys, Nikolajau Ivanyčiau? – kreipėsi į Svijažskį. – Rodos, daugiau kaip dvidešimties?

Ana kalbėjo juokais, bet jos tonas rodė, kad yra susierzinusi. Darja Aleksandrovna, kuri atsidėjusi sekė Aną ir Vronskį, beregint tai pastebėjo. Taip pat pamatė, kad Vronskio veidas, apie tai besikalbant, tuojau pasidarė rimtas ir atkaklus. Tai pastebėjusi ir dar supratusi, kad kunigaikštytė Varvara tučtuojau, norėdama pakeisti temą, greitai ėmė kalbėti apie Peterburgo pažįstamus, ir atsiminusi, kaip Vronskis nežinia kodėl pirma sode kalbėjo apie savo veiklą, Doli suvokė, kad su šiuo visuomeninio darbo klausimu susijusi kažkokia intymi nesantaika tarp Anos ir Vronskio.

Pietūs, vynai, serviravimas – viskas buvo labai puiku, bet visa tai atrodė taip, kaip Darja Aleksandrovna buvo mačiusi per iškilmingus pietus ir puotas, nuo kurių buvo atpratusi, ir atrodė lygiai taip pat nenatūralu ir nejauku; todėl šiokią dieną ir mažame būrelyje visa tai moteriai padarė nemalonų įspūdį.

Po pietų visi pasėdėjo terasoje. Paskui žaidė tenisą. Žaidėjai, pasiskirstę į dvi partijas, sustojo kruopščiai išlygintame ir išplūktame kroketgraunde, abipus ištempto tinklo su paauksuotais stulpeliais. Darja Aleksandrovna pamėgino žaisti, bet ilgai negalėjo suprasti žaidimo, o kai suprato, tai buvo taip išvargusi, jog atsisėdo su kunigaikštyte Varvara ir tiktai žiūrėjo į žaidėjus. Jos partneris Tuškevičius taip pat pasitraukė; bet kiti dar ilgai žaidė, Svijažskis ir Vronskis žaidė labai gerai ir rimtai. Jie akylai sekė mušamą jiems kamuolį, neskubėdami ir nedelsdami, vikriai pribėgdavo prie jo, palaukdavo, kol šis atšoks, ir, taikliai bei tiksliai suduodami rakete į kamuolį, permušdavo per tinklą. Veslovskis žaidė blogiau už kitus. Per daug karščiavosi, bet užtat savo linksmumu skatino žaidėjus. Jo juokas ir šauksmai nenutildavo. Damoms leidus, jis, kaip ir kiti vyrai, nusivilko surdutą, ir stambi graži jo figūra baltomis marškinių rankovėmis, raudonu prakaituotu veidu ir staigūs judesiai smigte smigo į atmintį.

Kai Darja Aleksandrovna tą naktį atsigulė, tai, vos tik užmerkdavo akis, tuojau pamatydavo kroketgraunde besiblaškantį Vasenką Veslovskį.

Per žaidimą Darjai Aleksandrovnai nebuvo linksma. Jai nepatiko tie patys žaismingi santykiai tarp Vasenkos Veslovskio ir Anos ir tasai bendras nenatūralumas, kai suaugusieji, vieni, be vaikų, žaidžia vaikišką žaidimą. Nenorėdama trikdyti kitų ir turėdama kaip nors nustumti laiką, pailsėjusi ji vėl ėjo žaisti ir dėjosi, kad jai linksma. Visą šią dieną jai rodėsi, kad vaidina teatre su geresniais už save aktoriais ir kad jos blogas vaidinimas gadina viską.

Ji atvažiavo ketindama pabūti dvi dienas, jei patiks. Jau vakare, per žaidimą, nutarė važiuoti rytoj. Tie skausmingi motinos rūpesčiai, kurių labai nekentė kelyje, dabar, išbuvus dieną be jų, atrodė jai jau visai kitaip ir traukė į save.

Kai po arbatos ir naktinio pasiirstymo laiveliu Darja Aleksandrovna įėjo viena į savo kambarį, nusivilko suknelę ir atsisėdusi ėmė šukuotis nakčiai retus plaukus, tai pasijuto daug lengviau.

Moteriai net nemalonu buvo manyti, kad Ana tuojau ateis pas ją. Jai norėjosi pabūti vienai su savo mintimis.

_______________

63 O, taip, tai visai paprastas dalykas.

64 Dalykas tas... Reikia apskaičiuoti vielos kainą. Tai galima apskaičiuoti, jūsų šviesybe. Pernelyg komplikuota, sudaro daug bėdos.

65 Kas nori naudos, turi daug ir bėdos.

66 Dievinu vokiečių kalbą.

67 Liaukitės.

68 Bet atleiskite, jis turi tam tikrų keistenybių.

69 Svainiu.

70 Jeigu taip toliau eis.

XXIII

Doli jau norėjo gulti, kai Ana su naktiniu kostiumu įėjo pas ją.

Dieną Karenina keletą kartų buvo pradėjusi kalbėti apie intymiausius dalykus ir kiekvieną kartą, pasakiusi keletą žodžių, nutildavo. „Paskui, vienos apie viską pasikalbėsime. Aš daug tau turiu pasakyti“, – kalbėjo ji.

Dabar jos buvo vienos, o Ana nežinojo, apie ką kalbėti. Ji sėdėjo prie lango, žiūrėdama į Doli ir stengdamasi prisiminti visas tas nuoširdžių pokalbių atsargas, kurios atrodė neišsemiamos, ir nerado nieko. Jai atrodė šį momentą, kad viskas jau pasakyta.

– Na, kaip Kiti? – paklausė sunkiai atsidususi ir droviai žiūrėdama į Doli. – Pasakyk man tiesą, Doli, nepyksta ji ant manęs?

– Pyksta? Ne, – šypsodamasi prakalbo Darja Aleksandrovna.

– Nekenčia, niekina?

– O ne! Žinai, tokių dalykų niekas neatleidžia.

– Taip, taip, – nusigręžusi ir žiūrėdama į atdarą langą, kalbėjo Ana. – Vis dėlto nebuvau kalta. Ir kas kaltas? Ką reiškia kaltas? Argi galėjo būti kitaip? Na, kaip tu manai? Ar galėjo būti, kad nebūtum Stivos žmona?

– Iš tikrųjų nežinau. Štai ką tu man pasakyk...

– Gerai, gerai, bet nebaigėme apie Kiti. Ji laiminga? Jis puikus žmogus, sako.

– Maža pasakyti, kad puikus. Nežinau geresnio žmogaus.

– Ak, kaip džiaugiuosi! Aš labai džiaugiuosi! Maža pasakyti, kad puikus žmogus, – pakartojo ji.

Doli nusišypsojo.

– Tu man pasakyk apie save. Aš su tavimi turėsiu daug kalbos. Ir mes kalbėjomės su... – Doli nežinojo, kaip jį pavadinti. Jai buvo nesmagu jį vadinti ir grafu, ir Aleksejumi Kirilovičiumi.

– Su Aleksejum, – baigė Ana, – žinau, kad kalbėjotės. Norėjau atvirai tave paklausti, ką galvoji apie mane, apie mano gyvenimą?

– Kaip galiu taip ūmai ką pasakyti? Iš tikrųjų nežinau.

– Ne, tu man vis dėlto pasakyk... Matai, kaip aš gyvenu. Neužmiršk, kad matai mus vasarą, atvažiavusi mūsų aplankyti, ir mes ne vieni... Atvykome anksti pavasarį, gyvenome visiškai vieni ir gyvensime vieni, ir nieko geresnio aš netrokštu. Įsivaizduok, kad gyvenu viena be jo, viena, o šitaip turės būti... Aš iš visko matau, kad tai dažnai kartosis, kad pusę laiko jis bus ne namie, – tarė ji, atsistojusi ir sėsdamasi arčiau Doli.

– Be abejo, – pertraukė ji Doli, kuri norėjo jai prieštarauti, – be abejo, prievarta aš nesulaikysiu jo. Aš nė nelaikau. Šiandien lenktynės, jo arkliai dalyvauja, jis važiuoja. Labai džiaugiuosi. Pagalvok apie mane, įsivaizduok mano padėtį... Ką čia kalbėti apie tai! – Ji nusišypsojo. – Apie ką jis kalbėjo su tavimi?

– Jis kalbėjo apie tą patį dalyką, apie kurį pati noriu kalbėti, ir man lengva būti jo advokatu: apie tai, ar nėra galima, ar nebūtų galima... – Darja Aleksandrovna užsikirto, – atitaisyti, pagerinti tavo padėtį... Žinai, kaip aš žiūriu... Vis dėlto, jeigu galima, reikia ištekėti...

– Vadinasi, ištuoka? – paklausė Ana. – Žinai, vienintelė moteris, kuri apsilankė pas mane Peterburge, buvo Betsi Tverskaja? Tu juk ją pažįsti? Au fond c’est la femme la plus dépravée qui existe.71 Ji buvo susidėjusi su Tuškevičiumi, kuo šlykščiausiai apgaudinėjo vyrą. Ji man pasakė, kad nieko nenori apie mane žinoti, kol mano padėtis nebus sutvarkyta. Nepamanyk, kad aš lyginčiau... Aš tave pažįstu, širdele mano. Nejučiom prisiminiau... Na tai ką gi jis tau pasakė? – pakartojo Ana.

– Jis pasakė, kad kenčia dėl tavęs ir dėl savęs. Galbūt pasakysi, kad tai egoizmas, bet toks teisėtas ir kilnus egoizmas! Jam norisi, pirma, įteisinti savo dukterį ir būti tavo vyru, turėti į tave teisę.

– Kuri žmona, kuri vergė gali būti tokia vergė, kokia esu aš, mano padėties? – niūriai pertraukė ji.

– O svarbiausia, ko jis trokšta... – trokšta, kad tu nekentėtum.

– Šitai neįmanoma! Na?

– Na ir labiausiai teisėtas dalykas: nori, kad jūsų vaikai turėtų pavardę.

– Kurie vaikai? – nežiūrėdama į Doli ir prisimerkdama, tarė Ana.

– Ani ir būsimieji...

– Dėl šito gali būti ramus: daugiau vaikų nebus.

– Kaipgi gali sakyti, kad nebus?..

– Nebus dėl to, kad to nenoriu.

Ir Ana, nors ir labai buvo susijaudinusi, vis dėlto nusišypsojo, pastebėjusi naivų smalsumą, nustebimą ir siaubą Doli veide.

– Man daktaras pasakė po mano ligos...

– Negali būti! – plačiai atmerkusi akis, stebėjosi Doli. Tai buvo jai vienas iš tų atradimų, kurių padariniai ir išvados tokios milžiniškos, jog iš pradžių tik jauti, kad suvokti visko negalima, bet kad apie tai labai ir labai daug teks galvoti.

Dabar jai staiga atsiskleidė tai, ko anksčiau visai nesuprato, – kodėl daugelis šeimų turi tik po vieną ar du vaikus, – ir tas sukėlė jai tiek minčių, samprotavimų ir prieštaringų jausmų, jog nieko negalėjo pasakyti ir tik plačiai atmerktomis akimis žiūrėjo nustebusi į Aną. Kaip tik apie tai Darja Aleksandrovna dar šiandien svajojo važiuodama, bet dabar, sužinojusi, kad tai galima, pasibaisėjo. Ji jautė, kad tai yra pernelyg paprastas pernelyg sudėtingo klausimo sprendimas.

– N’est ce pas immoral?72 – tepasakė patylėjusi.

– Kodėl? Pagalvok, galiu pasirinkti viena iš dviejų: arba būti nėščia, tai yra sirgti, arba būti savo vyro, vis tiek vyro, bičiulė, draugė, – tyčia paviršutinišku ir lengvu tonu pasakė Ana.

– Taip, žinoma, taip, žinoma, – kalbėjo Darja Aleksandrovna, klausydamasi tų pačių argumentų, kuriais pati anksčiau rėmėsi, bet jie dabar jau neatrodė jai tokie įtikinami kaip anksčiau.

– Tau, kitoms, – kalbėjo Ana, tarytum įspėdama jos mintis, – dar gali kilti abejonių; bet man... Suprask, aš nesu žmona; jis myli mane tol, kol myli. Ir ką gi, kuo aš palaikysiu jo meilę? Ar šituo?

Ji atkišo baltas rankas prieš pilvą.

Nepaprastai greitai, kaip būna susijaudinimo valandėlėmis, mintys ir atsiminimai grūdosi Darjos Aleksandrovnos galvoje. „Aš, – galvojo ji, – nesistengiau patraukti į save Stivos; jis nuėjo nuo manęs pas kitas, ir ta pirmoji, dėl kurios mane apgavo, nesulaikė jo tuo, kad visuomet buvo graži ir linksma. Jis metė tą ir paėmė kitą. Nejaugi Ana šituo patrauks ir sulaikys grafą Vronskį? Jeigu tas ieškos šito, ras tualetų ir manierų, dar patrauklesnių ir linksmesnių. Ir kad ir kokios baltos, kad ir kokios žavios yra jos nuogos rankos, kad ir koks gražus visas jos pilnas liemuo, spindintis veidas tarp šių juodų plaukų, jis ras dar gražesnių, kaip kad ieško ir randa mano šlykštus, pasigailėtinas ir mielas vyras.“

Doli nieko neatsakė, tiktai atsiduso. Ana pastebėjo šitą atodūsį, kuris rodė, kad Doli su ja nesutinka, ir kalbėjo toliau. Ji dar turėjo argumentų, jau tokių tvirtų, jog atremti jų niekaip nebuvo galima.

– Sakai, kad taip negerai? Reikia pagalvoti, – kalbėjo Ana toliau. – Užmiršti, kokia mano padėtis. Kaip galiu norėti vaikų? Nekalbu apie kentėjimus, aš jų nebijau. Pagalvok, kas bus mano atžalos? Nelaimingi vaikai, kurie turės svetimą pavardę. Jau vien dėl savo gimimo turės gėdytis motinos, tėvo, gėdytis to, kad yra gimę.

– Juk tam ir būtina ištuoka.

Ana nesiklausė jos. Jai norėjosi pasakyti visus tuos argumentus, kuriais daug kartų įtikinėjo save.

– Kam man duotas protas, jeigu juo nepasinaudočiau, o gimdyčiau nelaiminguosius? – Ji pažiūrėjo į Doli, bet, nesulaukusi atsakymo, kalbėjo toliau: – Visuomet jausčiausi kalta prieš tuos nelaimingus vaikus, – pasakė Ana. – Jeigu jų nėra, tai bent nėra nelaimingi, o jeigu būtų nelaimingi, viena būčiau dėl to kalta.

Tai buvo tie patys argumentai, kuriuos Darja Aleksandrovna pati sau dėstė; bet dabar klausėsi ir nesuprato jų. „Kaip galima būti kaltai nesančioms būtybėms?“ – galvojo moteris. Staiga jai šovė mintis: ar jos mylimajam Grišai kokiu nors atveju galėtų būti geriau, jeigu jo visai nebūtų? Tai pasirodė moteriai taip klaiku, taip keista, jog papurtė galvą, norėdama išsklaidyti tą beprotiškų minčių painiavą, kuri sukosi galvoje.

– Ne, nežinau, negerai šitaip, – tiek tepasakė Doli tokiu veidu, kuriame aiškiai buvo matyti pasišlykštėjimas.

– Taip, bet nepamiršk, kas tu ir kas aš... Be to, – pridūrė Ana, kuri, nors jos argumentai buvo tokie svarūs, o Doli argumentai tokie menki, vis dėlto tarytum prisipažino, kad taip negerai, – nepamiršk svarbiausio – kad mano padėtis dabar ne tokia kaip tavo. Tau klausimas: ar nori neturėti daugiau vaikų, o man: ar noriu jų turėti? Tai didelis skirtumas. Supranti, kad negaliu to norėti, būdama tokioje padėtyje.

Darja Aleksandrovna neprieštaravo. Staiga pajuto, kad jau be galo tolima pasidarė Anai, kad yra tokių klausimų, dėl kurių jos niekuomet nesutars ir apie kuriuos geriau nekalbėti.

_______________

71 Tikrai sakant, tai labai pasileidusi moteris.

72 Ar tai nėra nemoralu?

XXIV

– Juo labiau tau reikia sutvarkyti savo padėtį, jeigu įmanoma, – tarė Doli.

– Taip, jeigu įmanoma... – nutęsė Ana staiga visiškai kitu, tyliu ir liūdnu balsu.

– Argi negalima išsituokti? Man sakė, kad tavo vyras sutinka.

– Doli, nenoriu apie tai kalbėti!

– Na, nekalbėkime, – skubiai atsakė Darja Aleksandrovna, pastebėjusi skausmą Anos veide. – Tik matau, kad tu per daug niūriai žiūri.

– Aš? Anaiptol. Aš labai linksma ir patenkinta. Tu matei, je fais des passions73. Veslovskis...

– Taip, atvirai kalbant, man nepatiko Veslovskio tonas, – tarė Darja Aleksandrovna, norėdama pakeisti kalbą.

– Ak, nė kiek! Tai kutena Aleksejų ir daugiau nieko; bet jis – berniukas ir visiškai mano rankose; supranti, aš jį valdau kaip tinkama. Jis vis vien kaip tavo Griša... Doli! – staiga ji pakeitė kalbą. – Sakai, kad aš niūriai žiūriu. Tu negali suprasti. Tai per daug baisu. Stengiuosi visiškai nežiūrėti.

– Man atrodo, reikia. Reikia padaryti viską, kas galima.

– Kas galima? Nieko. Tu sakai – ištekėti už Aleksejaus ir kad aš apie tai negalvoju. Negalvoju apie tai! – pakartojo Ana, ir veidas nuraudo. Moteris atsistojo, atstatė krūtinę, sunkiai atsiduso ir lengvu žingsniu ėmė vaikščioti po kambarį, retkarčiais stabtelėdama. – Negalvoju? Nėra dienos nei valandos, kad negalvočiau ir neprikiščiau sau dėl to, kad galvoju... nes mintys apie tai gali iš proto išvaryti. Iš proto išvaryti, – pakartojo. – Kai apie tai galvoju, tai jau neužmiegu be morfino. Na, gerai. Kalbėkime ramiai. Man sakoma – išsituokti. Pirma, jis nesutiks su ištuoka. Jis dabar patekęs į grafienės Lidijos Ivanovnos įtaką.

Darja Aleksandrovna, visa išsitiesusi kėdėje, skausmingos užuojautos kupinu veidu sekė, sukiodama galvą, kaip vaikščioja Ana.

– Reikia pamėginti, – tyliai ištarė Darja Aleksandrovna.

– Sakykime, pamėginti. Ką tai reiškia? – pasakė Ana, matyti, tūkstantį kartų pergalvotą ir atmintinai išmoktą mintį. – Tai reiškia, kad aš, kuri jo nekenčiu, bet vis dėlto prisipažįstu jam kalta, – ir aš laikau jį kilniu žmogumi, – kad turiu nusižeminti ir rašyti jam... Na, sakysime, įveiksiu save, padarysiu tai. Arba gausiu įžeidžiamą atsakymą, arba sutikimą. Gerai, gavau sutikimą... – Ana tuo metu buvo tolimame kambario gale ir nustojo tenai, kažką darydama lango užuolaidai. – Gausiu sutikimą, o sū... sūnus? Juk jie man neatiduos Seriožos. Juk jis užaugs, nekęsdamas manęs, pas tėvą, kurį pamečiau. Tu suprask, kad myliu, rodos, vienodai, bet abidvi labiau už save, dvi būtybes – Seriožą ir Aleksejų.

Ji atėjo į vidurį kambario ir sustojo priešais Doli, prispaudusi rankas prie krūtinės. Baltu peniuaru ji atrodė itin didelė ir plati. Ana palenkė galvą ir spindinčiomis drėgnomis akimis iš paniūrų žiūrėjo į mažytę, liesutę Doli, visą virpančią iš susijaudinimo ir gailiai atrodančią su adyta palaidinuke ir naktiniu kyku.

– Tik tas dvi būtybes aš myliu, ir viena išskiria antrą. Negaliu jų sujungti, o man vien tik šito ir reikia. Jeigu to nėra, tada vis tiek. Viskas, viskas vis tiek. Ir kaip nors baigsis, todėl negaliu, nemėgstu apie tai nė kalbėti. Taigi neprikaišiok man, nesmerk manęs už nieką. Būdama tokia tyra, negali suprasti viso to, dėl ko kenčiu.

Moteris priėjo, atsisėdo šalia Doli ir, lyg nusikaltusi žiūrėdama jai į veidą, paėmė už rankos.

– Ką galvoji? Ką manai apie mane? Neniekink manęs. Aš neverta paniekos. Aš tiktai nelaiminga. Jeigu kas nelaimingas, tai aš, – ištarė ir, nusigręžusi nuo Doli, pravirko.

Likusi viena, Doli pasimeldė ir nuėjo gulti. Visa širdimi gailėjosi Anos, kalbėdama su ja; bet dabar negalėjo priversti savęs galvoti apie Aną. Atsiminimai apie namus ir vaikus iškilo vaizduotėje, sklidini naujo, ypatingo jai žavesio, apgaubti kažkokio naujo spindėjimo. Šis pasaulis dabar jai pasirodė toks brangus ir mielas, jog Doli jokiu būdu nenorėjo nė vienos dienos praleisti už jo ribų ir nusprendė būtinai rytoj išvažiuoti.

Ana, grįžusi į kabinetą, pasiėmė taurelę ir įsilašino į ją keletą lašelių vaistų, kurių svarbiausią dalį sudarė morfinas, paskui, išgėrusi ir pasėdėjusi kiek laiko nejudėdama, nurimusi ir linksmai nusiteikusi, nuėjo į miegamąjį.

Jai įėjus į miegamąjį, Vronskis įdėmiai pažiūrėjo į ją. Vyras ieškojo jos pokalbio su Doli pėdsakų, nes žinojo, kad, taip ilgai būdama jos kambaryje, Ana turėjo kalbėtis su ja. Moters veide, kiek susijaudinusiame, bet santūriame ir kažką slepiančiame, Vronskis matė tik grožį, nors įprastą jam, bet vis dar tebežavintį, matė, kad Ana pati žinosi esanti graži ir nori, kad jos grožis paveiktų jį, Vronskis nenorėjo klausinėti Kareninos, ką juodvi kalbėjo, bet tikėjosi, kad pati pasakys ką nors. Moteris tepasakė:

– Džiaugiuosi, kad tau patiko Doli. Ar netiesa?

– Juk seniai ją pažįstu. Ji, atrodo, labai gera, mais excessivement terre-a-terre74. Vis dėlto labai džiaugiausi, kad ji atvažiavo.

Vyras paėmė jos ranką ir klausiamai pažiūrėjo į akis.

Ana, kitaip supratusi šį žvilgsnį, nusišypsojo jam.

Kitą rytą, nors šeimininkai labai draudė, Darja Aleksandrovna išsiruošė važiuoti. Levino vežėjas nebenauja rudine ir skrybėle, panašia į tas, kokias dėvi pašto vežėjai, pasikinkęs į puskarietę lopytais sparnais įvairaus plauko arklius, niūriai ir ryžtingai įvažiavo į dengtą, smėliu pabarstytą priedurį.

Atsisveikinti su kunigaikštyte Varvara, su vyriškiais Darjai Aleksandrovnai buvo nemalonu. Pabuvę dieną, ir ji, ir šeimininkai aiškiai jautė, kad netinka vieni kitiems ir kad jiems geriau nesusitikti. Vienai tik Anai buvo liūdna. Ji žinojo, kad dabar, išvažiavus Doli, niekas nesuaudrins jos sieloje tų jausmų, kurie buvo sukilę per šį pasimatymą. Audrinti šiuos jausmus jai buvo skaudu, bet Ana vis dėlto žinojo, kad tai yra pati geriausia jos sielos dalis ir kad šitą jos sielos dalį greitai nustelbia dabartinis gyvenimas.

Išvažiavus į lauką, Darja Aleksandrovna pajuto malonų palengvėjimą, ir jai norėjosi paklausti tarnų, kaip jiems patiko pas Vronskį, bet netikėtai pats vežėjas Filipas prabilo:

– Turtuoliai tai turtuoliai, o avižų vos tris saikus davė. Prieš gaidžius iki paskutinio grūdo jau buvo surankioję. Kas čia trys saikai? Tik užkąsti. Dabar smuklininkai už avižas po keturiasdešimt penkias kapeikas ima. Pas mus, regis, atvažiavusieji tiek gauna, kiek suėda.

– Šykštus ponas, – patvirtino kontorininkas.

– Na, o jų arkliai ar patiko tau? – paklausė Doli.

– Arkliai – žodžio verti. Ir maistas geras. O šiaip kažkaip nuobodu pasidarė, Darja Aleksandrovna, nežinau, kaip jums, – tarė jis, atgręžęs į ją gražų ir gerą veidą.

– O ir man taip pat. Ką gi, iki vakaro parvažiuosime?

– Reikia parvažiuoti.

Grįžusi namo ir visus radusi visiškai laimingus ir itin mielus, Darja Aleksandrovna labai gyvai papasakojo apie kelionę, apie tai, kaip ją gerai priėmė, apie Vronskių gyvenimo prabangą ir gerą skonį, apie jų pramogas ir niekam neleido nė žodžio pasakyti prieš juos.

– Reikia pažinti Aną ir Vronskį, – aš jį daugiau pažinau dabar, – norint suprasti, kokie jie mieli, net graudu žiūrėti, – dabar visiškai nuoširdžiai kalbėjo Doli, užmiršdama tą neaiškų nepasitenkinimą ir nesmagumą, kurį juto tenai.

_______________

73 Aš turiu didelį pasisekimą.

74 Proziška.

XXV

Vronskis ir Ana visą vasarą ir dalį rudens išgyveno sodžiuje tomis pat sąlygomis, vis dar nieko nedarydami ištuokai gauti. Jų buvo nutarta, kad niekur nevažiuos; bet abu jautė, juo ilgiau gyveno vieni, ypač rudenį ir be svečių, kad nepakels šito gyvenimo ir kad teks jį pakeisti.

Gyvenimas, atrodė, buvo toks, jog geresnio negalima norėti: visko buvo pertekę, visi buvo sveiki, buvo kūdikis, ir abu turėjo ką veikti. Ana ir be svečių vis taip pat rūpinosi išore ir labai daug skaitė – ir romanų, ir rimtų knygų, kurios buvo madingos. Ji išsirašydavo visas knygas, kurias pagirdavo jos gaunami užsienietiški laikraščiai ir žurnalai, ir skaitydavo jas taip atsidėjusi, kaip gali tik žmogus, kuris gyvena vienumoje. Be to, iš specialių knygų ir žurnalų studijavo visus tuos dalykus, kuriais domėjosi Vronskis, todėl dažnai tiesiog į ją kreipdavosi agronomijos, architektūros, net kartais arklininkystės ir sporto klausimais. Jis stebėjosi Kareninos žiniomis, atmintimi ir iš pradžių, abejodamas ja, norėdavo patikrinti; ir Ana rasdavo knygose tai, ko šis klausdavo, ir parodydavo.

Ligoninės įrengimu ji taip pat domėjosi. Ana ne tik padėdavo, bet daug ką ir pati įtaisydavo ir sugalvodavo. Svarbiausias jos rūpestis vis dėlto buvo ji pati: kiek brangi Vronskiui, kiek gali atstoti jam viską, ko šis neteko. Vronskis brangino šitą jos norą, tapusį vieninteliu moters gyvenimo tikslu, ne tiktai patikti, bet tarnauti jam, tačiau kartu ir bodėjosi tuo meilės tinklu, kuriuo Ana stengėsi jį apraizgyti. Juo bėgo laikas, juo dažniau vyras jausdavosi apraizgytas tuo tinklu, juo labiau jam norėjosi ne tiek iš jo išsinarplioti, kiek išbandyti, ar tas tinklas nekliudo laisvei. Jeigu ne šis nuolat didėjantis noras būti laisvam, nepatirti scenos kiekvieną kartą, kai reikėdavo vykti į miestą, į suvažiavimą ar į lenktynes, Vronskis būtų buvęs visiškai patenkintas savo gyvenimu. Vaidmuo, kurį jis pasirinko, turtingo žemvaldžio, iš kurių turi būti sudarytas rusų aristokratijos branduolys, ne tiktai jam visiškai patiko, bet dabar, taip pagyvenus pusmetį, teikė vis daugiau ir daugiau malonumo. Jo darbas, kuris vis labiau ir labiau jį domino ir traukė, sekėsi puikiai. Nors ir labai daug jam kainavo ligoninė, mašinos, parsisiųsdintos iš Šveicarijos karvės ir daug kita, Vronskis buvo tikras, kad ne naikina, bet didina savo turtą. Ten, kur tekdavo susidurti su pajamomis, miškų, javų, vilnos pardavimu, žemių nuomojimu, Vronskis būdavo kietas kaip titnagas ir mokėdavo atkakliai derėtis. Didelio ūkio reikaluose, tiek šitame dvare, tiek kituose, laikėsi pačių paprasčiausių, nerizikingų metodų ir buvo nepaprastai taupus bei atsargus ūkio smulkmenose. Kad ir koks buvo gudrus ir apsukrus vokietis, kuris įkalbinėdavo jam vis daugiau ir daugiau pirkti ir taip viską apskaičiuodavo, kad iš pradžių reikėdavo daug daugiau, bet sumetus galima būdavo tą patį padaryti ir pigiau ir tuojau turėti iš to naudos, Vronskis nepasiduodavo jam. Jis išklausydavo ūkio vedėją, išklausinėdavo jį ir sutikdavo su juo tik tada, kai perkamasis ar rengiamasis dalykas būdavo visų naujausias, Rusijoje dar nežinomas, galintis sukelti nuostabą. Antra vertus, didelėms išlaidoms vyras ryždavosi tik tada, kai turėdavo atliekamų pinigų, ir, darydamas šias išlaidas, įsigilindavo į visas smulkmenas ir griežtai reikalaudavo, kad už pinigus gautų patį geriausią daiktą. Todėl iš to, kaip ėmė tvarkyti reikalus, buvo aišku, kad savo turtą ne naikina, bet didina.

Spalio mėnesį buvo bajorų rinkimai Kašino gubernijoje, kur buvo Vronskio, Svijažskio, Koznyševo, Oblonskio dvarai ir maža dalis Levino dvarų.

Šie rinkimai dėl daugelio aplinkybių ir dėl juose dalyvaujančių asmenų atkreipė į save visuomenės dėmesį. Apie juos daug buvo kalbama ir jiems ruošiamasi. Maskvoje, Peterburge ir užsienyje gyvenantieji bajorai, niekuomet nebūdavę rinkimuose, suvažiavo į juos.

Vronskis seniai jau buvo prižadėjęs Svijažskiui ten važiuoti.

Prieš rinkimus Svijažskis, kuris dažnai lankydavosi Vozdviženskojė, užsuko paimti Vronskio.

Dar tos dienos išvakarėse Vronskis ir Ana beveik susivaidijo dėl tos numatytos išvykos. Buvo pats nuobodžiausias, sunkiausias sodžiuje rudens metas, todėl Vronskis, ruošdamasis kovai, griežtu ir šaltu veidu, kaip niekuomet anksčiau nebuvo kalbėjęs su Ana, pareiškė jai, kad važiuoja. Ir jis nustebo, kad Ana sutiko šią žinią labai ramiai ir tiktai paklausė, kada šis sugrįš. Vronskis atidžiai pažiūrėjo į ją, nesuprasdamas, kodėl moteris tokia rami. Matydama jo atidų žvilgsnį, Ana nusišypsojo. Vronskis žinojo, kad Karenina moka taip užsidaryti savyje, ir žinojo, kad taip būna tik tada, kai širdyje yra kam nors pasiryžusi ir jam savo planų nepasako. Vronskis bijojo šito; bet taip norėjo išvengti scenos, jog dėjosi, o iš dalies ir nuoširdžiai patikėjo tuo, kuo norėjo tikėti, kad ji elgiasi išmintingai.

– Tikiuosi, nenuobodžiausi?

– Tikiuosi, – atsakė Ana. – Aš vakar gavau dėžę knygų iš Gotjė. Ne, aš nenuobodžiausiu.

„Ji nori paimti šitą toną, ir juo geriau, – pagalvojo Vronskis, – o šiaip vis tas pat ir tas pat.“

Taip ir nepasiekęs to, kad pasisakytų atvirai, jis išvažiavo į rinkimus. Pirmą kartą nuo to laiko, kai juodu jungė meilės ryšiai, Vronskis išsiskyrė su Ana neišsiaiškinęs visko iki galo. Tai kėlė vyrui nerimą, bet, antra vertus, jam atrodė, kad taip geriau. „Iš pradžių bus kaip dabar, kažkas neaiškaus, paslėpto, o paskui ji pripras. Šiaip ar taip, aš viską galiu atiduoti jai, tik ne savo, kaip vyriškio, laisvę“, – galvojo.

XXVI

Rugsėjo mėnesį Levinas atsikėlė į Maskvą Kiti gimdymo laikui. Jis jau gyveno, nieko neveikdamas, visą mėnesį Maskvoje, kai Sergejus Ivanovičius, kuris Kašino gubernijoje turėjo dvarą ir buvo labai susidomėjęs būsimųjų rinkimų klausimu, išsiruošė važiuoti į rinkimus. Jis kvietė drauge ir brolį, kuris turėjo balsą Seleznevo apskrityje. Be to, Levinas turėjo atlikti Kašine labai svarbų užsienyje gyvenančios savo sesers reikalą, susijusį su globa ir išperkamųjų sumų gavimu.

Levinas vis dar nesiryžo, bet Kiti, matydama, kad jis nuobodžiauja Maskvoje, patarė važiuoti ir be jo žinios užsakė jam bajorišką mundurą, kainavusį aštuoniasdešimt rublių. Šie aštuoniasdešimt rublių, užmokėtų už mundurą, buvo svarbiausia priežastis, paskatinusi Leviną vykti. Jis išvyko į Kašiną.

Levinas buvo Kašine jau šešta diena, kiekvieną dieną vyko į susirinkimą ir rūpinosi sesers reikalu, kurio vis dar nesisekė sutvarkyti. Visiems bajorų vadovams tik rinkimai terūpėjo, ir negalima buvo atlikti to paprasčiausio reikalo, kuris buvo susijęs su globa. O antrasis reikalas – išgauti pinigus – lygiai taip pat užkliuvo. Vargais negalais pavyko panaikinti draudimą, ir pinigai buvo paruošti išmokėti; tačiau notaras, didžiai paslaugus žmogus, negalėjo išduoti talono, nes reikėjo pirmininko parašo, o pirmininkas, niekam neperdavęs pareigų, dalyvavo sesijoje. Visi šie rūpesčiai, vaikščiojimas iš vienos vietos į kitą, pokalbiai su labai gerais, maloniais žmonėmis, kurie visiškai suprato, kokia nemaloni prašytojo padėtis, bet negalėjo jam padėti, – visos tos pastangos, neduodančios jokių rezultatų, Levinui kėlė skausmingą jausmą, panašų į tą apmaudą, kurį patiri sapnuodamas, kai nori panaudoti fizinę jėgą, bet nepajėgi. Jis jusdavo tą dažnai, kalbėdamasis su savo advokatu, labai geraširdžiu žmogumi. Šis advokatas, rodės, darė visa, kas tik buvo galima, ir kinkė visas proto jėgas, norėdamas pašalinti kliūtis ir padėti Levinui. „Štai ką pamėginkite, – ne kartą sakydavo jis, – nuvažiuokite ten ir ten“, ir advokatas sudarydavo ištisą planą apeiti tai nelemtai aplinkybei, kuri viskam kliudė. Tik tuojau pridurdavo: „Vis dėlto bus sulaikyta, bet pamėginkite.“ Levinas mėgindavo, eidavo, važiuodavo. Visi būdavo geri ir malonūs, bet pasirodydavo, kad apeitoji kliūtis atsistodavo prieš jį pačiame gale ir užkirsdavo kelią. Ypač buvo skaudu tai, kad Levinas niekaip negalėjo suprasti, su kuo kovoja, kam iš to yra naudos, kad jo reikalo negalima baigti. To, rodės, niekas nežinojo; nežinojo nė advokatas. Jeigu Levinas būtų galėjęs suprasti, kaip suprato, kodėl prie geležinkelio kasos negalima prieiti nestojant į eilę, jam nebūtų buvę skaudu ir pikta; tačiau dėl tų kliūčių, kurias sutikdavo, rūpindamasis tuo reikalu, niekas negalėjo paaiškinti jam, koks jų tikslas.

Vis dėlto Levinas labai pasikeitė nuo to laiko, kai buvo vedęs; buvo kantrus, ir jeigu nesuprasdavo, kam viskas taip sutvarkyta, tai sakydavo sau, kad, visko nežinodamas, negali spręsti, kad rasi taip reikia, ir stengdavosi nesipiktinti.

Dabar, būdamas rinkimuose ir dalyvaudamas juose, taip pat stengėsi nesmerkti, nesiginčyti, bet kiek galima suprasti tą dalyką, kuriuo taip rimtai buvo susirūpinę jo gerbiami padorūs ir geri žmonės ir dėl kurio šie labai karščiavosi. Nuo to laiko, kai vedė, Levinui paaiškėjo tiek naujų, rimtų dalykų, kurie anksčiau dėl lengvabūdiškos pažiūros į juos atrodė menki, todėl ir rinkimų reikalas, jo manymu, turėjo būti rimtas, ir Levinas stengėsi į jį įsigilinti.

Sergejus Ivanovičius paaiškino jam, kokią prasmę ir reikšmę turi tas perversmas, kurį buvo tikimasi padaryti per rinkimus. Gubernijos bajorų vadovas, kurio rankose pagal įstatymą yra tiek svarbių visuomeninių reikalų – ir globa (ta pati, dėl kurios labai kentė Levinas), ir didžiulės bajorų sumos, ir gimnazijos – mergaičių, berniukų ir karinė, – ir liaudies švietimas pagal naujus nuostatus, ir pagaliau zemstva, – gubernijos bajorų vadovas Snetkovas buvo seno bajoriško charakterio žmogus, iššvaistęs didžiulį turtą, geras žmogus, savotiškai doras, bet visiškai nesuprantantis naujųjų laikų reikalavimų. Jis visuomet ir dėl visko laikė bajorijos pusę, tiesiog kliudė liaudies švietimui plisti ir zemstvą, kuriai buvo skirta turėti tokią milžinišką reikšmę, laikė luominio pobūdžio institucija. Į jo vietą reikėjo pastatyti energingą, sumanų, šių laikų žmogų, visiškai naują, ir daryti taip, kad iš visų teisių, suteiktų bajorijai, ne kaip bajorijai, o kaip zemstvos elementui, būtų gauta tiek naudos savivaldai, kiek tiktai galima. Turtingoje Kašino gubernijoje, kuri visada žengė kitų priešakyje, dabar buvo susitelkę tiek jėgų, jog, deramai čia dirbant, buvo galima parodyti pavyzdį kitoms gubernijoms, visai Rusijai. Todėl visas reikalas buvo didžiai svarbus. Bajorų vadovu į Snetkovo vietą buvo ruošiamasi paskirti arba Svijažskį, arba, dar geriau, Nevedovskį, buvusį profesorių, nuostabiai protingą žmogų ir didelį Sergejaus Ivanovičiaus bičiulį.

Susirinkimą atidarė gubernatorius, pasakė kalbą bajorams, kad šie rinktų pareigūnus ne asmeniškais tikslais, bet atsižvelgdami į nuopelnus ir turėdami galvoje tėvynės labą, ir kad jis tikisi, jog kilnioji Kašino bajorija, kaip ir per buvusius rinkimus, šventai atliks savo pareigą ir pateisins aukštą monarcho pasitikėjimą.

Baigęs kalbą, gubernatorius išėjo iš salės, ir bajorai triukšmingai ir gyvai, kai kurie net entuziastingai, išėjo paskui ir apspito jį tuo metu, kai šis vilkosi kailinius ir draugiškai šnekėjosi su gubernijos bajorų vadovu. Levinas, norėdamas į viską įsigilinti ir nieko nepraleisti, stovėjo čia pat minioje ir girdėjo, kaip gubernatorius pasakė: „Prašau, pasakykite Marjai Ivanovnai, kad žmona labai gailisi, kad važiuoja į prieglaudą.“ Ir tuojau bajorai linksmai išgraibstė kailinius ir visi išvyko į soborą.

Sobore Levinas, drauge su kitais keldamas ranką ir kartodamas protopopo žodžius, visų baisiausiais žodžiais prisiekė atlikti visa tai, ko tikėjosi gubernatorius. Bažnytinės pamaldos visuomet darydavo įtakos Levinui, ir kai tarė žodžius „bučiuoju kryžių“ ir pažvelgė į minią šių jaunų ir senų žmonių, kartojančių tą patį, tai pasijuto susijaudinęs.

Antrą ir trečią dieną buvo svarstomi bajorų sumų ir mergaičių gimnazijos reikalai, kaip paaiškino Sergejus Ivanovičius, visai nesvarbūs, ir Levinas, kuris turėjo vaikščioti savo reikalais, nesidomėjo jais. Ketvirtą dieną prie gubernijos stalo buvo tikrinamos gubernijos sumos. Čia pirmą kartą naujoji partija susidūrė su senąja. Komisija, kuriai buvo pavesta sumas patikrinti, pranešė susirinkimui, kad sumos yra visos tvarkingos. Gubernijos bajorų vadovas atsistojo, dėkodamas bajorijai už pasitikėjimą, ir apsiašarojo. Bajorai garsiai sveikino jį ir spaudė jam ranką. Bet tuo metu vienas Sergejaus Ivanovičiaus partijos bajoras pasakė, esą, girdėjęs, kad komisija sumų netikrinusi, laikydama tikrinimą gubernijos bajorų vadovo įžeidimu. Vienas iš komisijos narių neatsargiai tai patvirtino. Tuomet vienas mažas, labai jaunas pažiūrėti, bet labai kandus ponas ėmė kalbėti, kad gubernijos bajorų vadovui turbūt malonu būtų duoti sumų apyskaitą ir kad perdėtas komisijos narių subtilumas neduodąs jam šito moralinio pasitenkinimo. Tuomet komisijos nariai atsiėmė pareiškimą, ir Sergejus Ivanovičius pradėjo logiškai įrodinėti, kad reikia pripažinti viena iš dviejų: ar komisija tas sumas patikrino, ar jų netikrino, ir smulkiai išdėstė šitą dilemą. Sergejui Ivanovičiui prieštaravo priešingos partijos kalbėtojas. Paskui kalbėjo Svijažskis ir vėl kandusis ponas. Diskusijos užtruko ilgai ir nedavė jokių rezultatų. Levinas stebėjosi, kad taip ilgai apie tai ginčijamasi, ypač dėl to, kad Sergejus Ivanovičius, paklaustas, ar mano, kad sumos išeikvotos, atsakė:

– O ne! Jis doras žmogus. Reikėjo išjudinti šį senovinį tėviško ir šeimyniško bajorų reikalų tvarkymo būdą.

Penktą dieną buvo apskričių bajorų vadovų rinkimai. Toji diena buvo gana audringa kai kuriose apskrityse. Seleznevo apskrityje Svijažskis buvo išrinktas vienbalsiai, nebalsuojant, ir tą dieną iškėlė pietus.

XXVII

Šeštą dieną buvo paskirti gubernijos bajorų vadovo rinkimai. Didžiosios ir mažosios salės buvo pilnos bajorų įvairiais mundurais. Daugelis atvažiavo tik tai dienai. Seniai besimatę pažįstami, kuris iš Krymo, kuris iš Peterburgo, kuris iš užsienio, susitiko salėse. Prie gubernijos stalo, po monarcho portretu, vyko diskusijos.

Bajorai tiek didžiojoje, tiek mažojoje salėje būrėsi stovyklomis, ir iš priešiškų bei nepasitikinčių žvilgsnių, iš to, kaip nutildavo kalbos artėjant svetimiems žmonėms, iš to, jog kai kurie šnibždėdamiesi nueidavo net į tolimą koridorių, buvo matyti, kad kiekviena šalis kažką slepia nuo antrosios. Iš pažiūros bajorai griežtai skyrėsi į dvi rūšis: į senus ir naujus. Senieji buvo daugiausia arba senais bajoriškais susagstytais mundurais, su špagomis ir skrybėlėmis, arba asmeniniais laivyno, kavalerijos, pėstininkų mundurais, kuriais buvo dėvėję tarnaudami. Senųjų bajorų mundurai buvo pasiūti senoviškai, išpūstais pečiais; matyti, jie buvo per maži, trumpomis talijomis ir siauri, tartum jų savininkai būtų išaugę iš jų. O jaunieji buvo bajoriškais atsegiotais mundurais žemomis talijomis ir plačiais pečiais, baltomis liemenėmis, arba su mundurais juodomis apykaklėmis ir laurais, su teisingumo ministerijos apsiuvais. Prie jaunųjų taip pat priklausė rūmų žinybos mundurai, kur ne kur puošią minią.

Pasiskirstymas į jaunus ir senus nesutapo su jų priklausymu partijoms. Kai kurie jaunieji, kaip pastebėjo Levinas, priklausė senajai partijai, ir, priešingai, kai kurie patys senieji bajorai šnibždėjosi su Svijažskiu ir, matyti, buvo karšti naujosios partijos šalininkai.

Levinas stovėjo mažojoje salėje, kur buvo rūkoma ir užkandžiaujama, netoli savųjų būrelio, klausydamasis, ką kiti kalba, ir veltui įtempdamas proto jėgas, kad suprastų, kas kalbama. Sergejus Ivanovičius buvo centras, apie kurį telkėsi kiti. Jis dabar klausėsi Svijažskio ir Chliustovo, kito apskrities bajorų vadovo, priklausančio jų partijai. Chliustovas nesutiko eiti su savo apskritimi prašyti Snetkovą balotiruotis, o Svijažskis įkalbinėjo jį padaryti tai, ir Sergejus Ivanovičius pritarė šiam planui. Levinas nesuprato, kam priešingai partijai reikia prašyti balotiruotis tą bajorų vadovą, kurio jie nenori išrinkti.

Stepanas Arkadjičius kamerherio munduru, ką tik užkandęs ir išgėręs, kvapia batistine su krašteliais nosine šluostydamasis burną, priėjo prie jų.

– Užimame poziciją, – tarė glostydamasis abi žandenas, – Sergejau Ivanyčiau!

Pasiklausęs, ką jie kalba, pritarė Svijažskio nuomonei.

– Gana vienos apskrities, o Svijažskis jau, aišku, yra opozicija, – dėstė žodžius, kurie buvo suprantami visiems, išskyrus Leviną.

– Na, Kostia, ir tu jau, atrodo, įsitraukei? – pridūrė Stepanas Arkadjičius, kreipdamasis į Leviną, ir paėmė jam už parankės. Levinas mielai būtų norėjęs įsitraukti, bet negalėjo suprasti, kuris čia galas, ir, nuėjęs keletą žingsnių nuo kalbančiųjų, pasisakė Stepanui Arkadjičiui neišmanąs, kam reikia prašyti gubernijos bajorų vadovą.

– O, sancta simplicitas!75 – tarė Stepanas Arkadjičius ir trumpai, aiškiai išdėstė Levinui reikalą.

Jeigu, kaip per praėjusius rinkimus, visos apskritys prašytų gubernijos bajorų vadovą, tai šis būtų išrinktas visais baltais rutuliais. To nereikia. O dabar aštuonios apskritys sutinka prašyti; jeigu dvi atsisakys prašyti, tai Snetkovas gali atsisakyti balotiruotis. Tuomet senoji partija gali parinkti kurį kitą iš savųjų, ir visi skaičiavimai nueitų niekais. Jeigu tik viena Svijažskio apskritis neprašys, tai Snetkovas balotiruosis. Jis net bus išrinktas, ir net tyčia jam bus įmesta daugiau balsų, ir priešingoji partija susipainios, ir kai bus iškeltas kandidatas iš mūsiškių, tai jie patys jam įmes daugiau balsų.

Levinas suprato, bet nevisiškai, ir norėjo dar kai ko paklausti, bet netikėtai visi sušneko, subruzdo ir patraukė į didžiąją salę.

– Kas yra? Kas? Ką? – Įgaliojimas? Kam? Ką? – Atmesta? – Ne įgaliojimas. – Flerovui neleidžiama. – Tai kas, kad patrauktas tieson? – Šitaip nė vienam nebus leista. Tai niekšiška! – Įstatymas! – girdėjo Levinas iš įvairių pusių ir drauge su visais, kažkur skubančiais ir bijančiais ką nors praleisti, patraukė į didžiąją salę ir, bajorų stumiamas, artėjo prie gubernijos stalo, prie kurio kažko karštai ginčijosi gubernijos bajorų vadovas, Svijažskis ir kitos galvos.

_______________

75 O šventasis naivume.

XXVIII

Levinas stovėjo gana atokiai. Vienas bajoras, kuris, sunkiai švokšdamas, alsavo šalia jo, ir kitas, girgždindamas storus padus, kliudė jam aiškiai girdėti. Jis iš tolo girdėjo tiktai švelnų bajorų vadovo balsą, paskui spiegiamą kandžiojo bajoro balsą, ir paskui Svijažskio. Jie ginčijosi, kiek Levinas galėjo suvokti, kokią prasmę turi įstatymo straipsnis ir kokią prasmę turi žodžiai: kuris yra tardomas.

Minia prasiskyrė, duodama kelią einančiam prie stalo Sergejui Ivanovičiui. Sergejus Ivanovičius, palaukęs, kol baigs kalbėti kandusis bajoras, tarė, kad, jo nuomone, visų tikriausia būtų susipažinti su įstatymo straipsniu, ir paprašė sekretorių rasti straipsnį. Straipsnyje buvo pasakyta, kad jei nuomonės skiriasi, reikia balsuoti.

Sergejus Ivanovičius perskaitė straipsnį ir ėmė aiškinti jo prasmę, bet dabar vienas aukštas, storas, pakumpęs, dažytais ūsais dvarininkas siauru munduru su apykakle, remiančia iš užpakalio sprandą, pertraukė jį. Jis priėjo prie stalo ir, sudavęs į jį žiedu, garsiai sušuko:

– Balsuoti! Šen rutulius! Nėra čia ko šnekėti! Balsuoti!

Tuo metu staiga prašneko keletas balsų, ir aukštasis bajoras su žiedu, vis labiau ir labiau niršdamas, šaukė garsiau ir garsiau. Negalėjai suprasti, ką jis sako.

Jis kalbėjo tą pat, ką siūlė Sergejus Ivanovičius, bet, matyti, nekentė jo ir visos partijos, ir ši neapykanta užkrėtė visą partiją ir sukėlė tokį pat, nors kiek ir švelnesnį įniršį antroje pusėje. Kilo šauksmai, ir akimirkai viskas supynė, todėl gubernijos bajorų vadovas turėjo prašyti laikytis tvarkos.

– Balsuoti, balsuoti! Kas bajoras, tas supranta. – Mes kraują liejame... Monarcho pasitikėjimas... Nedera kontroliuoti bajorų vadovo, jis ne koks pirklio tarnautojas... Ne tai svarbu... Duokite šen rutulius! Bjauru!.. – iš visų pusių aidėjo įniršę, siaubingi šauksmai. Žvilgsniai ir veidai buvo dar niršesni ir piktesni negu kalbos. Jie reiškė nesutaikinamą neapykantą. Levinas niekaip negalėjo suprasti, kuris čia galas, ir stebėjosi, kodėl taip aistringai buvo svarstomas klausimas balsuoti ar nebalsuoti dėl Flerovo. Jis buvo užmiršęs, kaip paskui jam išaiškino Sergejus Ivanovičius, tą silogizmą, kad bendram labui reikia nuversti gubernijos bajorų vadovą, o vadovui nuversti būtina rutuliukų dauguma; o rutuliukų daugumai gauti reikia suteikti Flerovui teisę balsuoti; o kad Flerovui būtų pripažinta teisė balsuoti, reikia išaiškinti, kaip suprasti įstatymo straipsnį.

– Vienas balsas gali nulemti viską, ir reikia būti rimtam ir nuosekliam, norint tarnauti visuomenės reikalui, – baigė Sergejus Ivanovičius.

Levinas buvo tai užmiršęs, ir jam buvo sunku matyti tuos gerus, jo gerbiamus žmones taip nemaloniai, piktai susijaudinusius. Norėdamas nusikratyti šito slogaus jausmo, jis, nelaukęs debatų galo, išėjo į salę, kur nieko nebuvo, tik liokajai prie bufeto. Pamatęs liokajus, kurie šluostė indus ir dėliojo lėkštes bei stiklelius, pamatęs jų ramius, gyvus veidus, Levinas netikėtai pasijuto lengviau, tarytum iš dvokiančio kambario būtų išėjęs į gryną orą. Jis ėmė vaikščioti į vieną galą ir į kitą, su malonumu žiūrėdamas į liokajus. Jam labai patiko, kaip vienas liokajus žilomis žandenomis, niekindamas kitus, jaunuosius liokajus, kurie iš jo šaipėsi, mokė juos, kaip reikia sudėti servetėles. Levinas jau buvo beužšnekinąs senąjį liokajų, bet jį sutrukdė bajorų globos sekretorius, senukas, kuris tuo buvo žymus, kad pažino visus gubernijos bajorus ir žinojo kiekvieno vardą bei tėvavardį.

– Teikitės ateiti, Konstantinai Dmitričiau, – tarė jis Levinui, – jūsų broliukas ieško. Balsuojama nuomonė.

Levinas įėjo į salę, gavo baltą rutuliuką ir paskui brolį Sergejų Ivanovičių priėjo prie stalo, prie kurio reikšmingu ir ironišku veidu, gniauždamas sauja barzdą ir uostydamas ją, stovėjo Svijažskis. Sergejus Ivanovičius įkišo ranką į dėžę, įmetė kažkur savo rutuliuką ir, davęs vietą Levinui, sustojo čia pat. Levinas priėjo, bet, visiškai užmiršęs, ką reikia daryti, ir sumišęs, kreipėsi į Sergejų Ivanovičių, klausdamas: „Kur mesti?“ Jis paklausė tyliai, tuo metu, kai čia pat kiti kalbėjo, tikėdamasis, kad jo klausimo niekas neišgirs. Kalbėjusieji nutilo, ir nederamą jo klausimą visi išgirdo. Sergejus Ivanovičius paniuro.

– Tai įsitikinimo dalykas, – atsakė šis rūsčiai.

Kai kurie šyptelėjo. Levinas paraudo, skubiai pakišo po gelumbe ranką ir įmetė dešinėn, nes rutuliukas buvo dešinėje rankoje. Įmetęs atsiminė, kad reikėjo įkišti ir kairiąją ranką, ir įkišo ją, bet jau vėlai, ir, dar labiau sumišęs, kuo greičiausiai nuėjo į pačias paskutiniąsias eiles.

– Šimtas dvidešimt šeši už! Devyniasdešimt aštuoni prieš! – suskambo sekretoriaus balsas, neištariantis raidės „r“. Paskui pasigirdo juokas: dėžėje buvo rasta saga ir du riešutai. Bajorui buvo leista balsuoti, ir naujoji partija laimėjo.

Senoji partija nelaikė savęs nugalėta. Levinas girdėjo, kaip Snetkovas buvo prašomas balotiruotis, ir pamatė, kad minia bajorų apsupo gubernijos bajorų vadovą, kuris kažką kalbėjo. Levinas priėjo arčiau. Atsakydamas bajorams, Snetkovas kalbėjo apie bajorijos pasitikėjimą, apie meilę jam, kurios nevertas, nes visas jo nuopelnas esąs ištikimybė bajorijai, kuriai jis atidavęs dvidešimt tarnybos metų. Keletą sykių jis pakartojo žodžius: „Tarnavau, kiek leido jėgos, ištikimai ir teisingai, įvertinu ir dėkoju“, staiga nutilo, smaugiamas ašarų, ir išėjo iš salės. Ar tas ašaras sukėlė žinojimas, kad jam daroma skriauda, ar meilė bajorams, ar toji įtempta padėtis, į kurią jis pateko, pasijutęs apsuptas priešų, bet jo susijaudinimas užkrėtė kitus, daugumas bajorų susigraudino, ir Levinui pagailo Snetkovo.

Tarpduryje gubernijos bajorų vadovas susidūrė su Levinu.

– Atsiprašau, atleiskite, – tarė lyg nepažįstamajam; bet, pažinęs Leviną, nedrąsiai nusišypsojo. Levinui pasirodė, kad norėjo pasakyti kažką, bet iš susijaudinimo negalėjo. Jo veidas ir visa figūra su munduru, kryžiais ir baltomis galionuotomis kelnėmis, jo skubūs žingsniai priminė Levinui pjudomą žvėrį, kuris mato, kad riesta. Toks bajorų vadovo veidas itin sugraudino Leviną, nes dar tik vakar buvo jo namuose globos reikalu ir matė jį su visa gero žmogaus ir šeimininko didybe. Dideli namai su senais, iš protėvių paveldėtais baldais; nepuošnūs, nelabai švarūs, bet pagarbūs seni liokajai, matyti, dar iš buvusiųjų baudžiauninkų, nepalikusių savo pono; stora geraširdė žmona mezgininiu kykeliu ir turkišku šaliku, glostanti gražutę dukraitę, dukters dukterį; šaunus sūnus, šeštos klasės gimnazistas, kuris parvažiavo iš gimnazijos ir, sveikindamasis su tėvu, pabučiavo jo didelę ranką; imponuojančios, malonios šeimininko kalbos ir mostai – visa tai vakar nejučiom sužadino Levinui pagarbą ir simpatiją. Levinui dabar šis senukas pasirodė toks jaudinantis ir pasigailėtinas, kad norėjo pasakyti jam ką nors malonaus.

– Vadinasi, jūs vėl mūsų vadovas, – tarė.

– Vargu, – baikščiai atsigręžęs, pasakė bajorų vadovas. – Aš pavargęs, jau senas. Yra vertingesnių ir jaunesnių už mane, tegu patarnauja.

Bajorų vadovas išėjo pro šonines duris.

Atėjo pats iškilmingiausias momentas. Tuojau reikėjo pradėti rinkimus. Vienos ir antros partijos galvos pirštais skaičiavo baltuosius ir juoduosius.

Diskusijos dėl Flerovo davė naujai partijai ne tik vieną Flerovo balsą, bet ir leido laimėti laiko, todėl galima buvo atvežti tris bajorus, kurie dėl senosios partijos klastų negalėjo dalyvauti rinkimuose. Du bajorus, mėgusius išmesti burnelę, buvo nugirdę Snetkovo pakalikai, o trečiam pagrobę uniforminius drabužius.

Sužinojusi tai, naujoji partija tuo metu, kai vyko diskusijos dėl Flerovo, suspėjo vežiku nusiųsti saviškius pas apgrobtoji bajorą ir apmundiruoti jį ir vieną iš dviejų nugirdytųjų atvežti į susirinkimą.

– Vieną atvežiau, vandeniu atgaivinau, – priėjęs prie Svijažskio, tarė dvarininkas, kuris buvo nuvykęs jo parvežti. – Nieko, tinka.

– Nelabai girtas, negrius? – kraipydamas galvą, paklausė Svijažskis.

– Ne, vyras kaip reikiant. Kad tik čia kas nepavaišintų... Sakiau bufetininkui, kad nieku gyvu neduotų.

XXIX

Siaura salė, kurioje bajorai rūkė ir užkandžiavo, buvo pilna. Susijaudinimas vis didėjo, ir visų veiduose reiškėsi nerimas. Ypač smarkiai jaudinosi partijų galvos, kurie žinojo visas smulkmenas ir visų rutuliukų skaičių. Tai buvo būsimųjų kautynių rikiuotojai. O visi kiti, tartum eiliniai prieš kautynes, nors ir ruošėsi į kovą, bet ieškojo pramogų. Vieni užkandžiavo stati arba susėdę prie stalo; kiti vaikštinėjo po ilgą kambarį, rūkydami papirosus, ir šnekučiavo su seniai matytais bičiuliais.

Levinui nesinorėjo valgyti, jis nerūkė; susitikti su savaisiais, tai yra su Sergejumi Ivanovičiumi, Stepanu Arkadjičiumi, Svijažskiu ir kitais, nenorėjo, nes su jais, gyvai šnekučiuodamas, stovėjo Vronskis štalmeisterio munduru. Dar vakar Levinas pamatė jį rinkimuose ir uoliai vengė susitikti. Jis priėjo prie lango ir atsisėdo, žiūrėdamas į būrelius ir klausydamasis, kas kalbama aplinkui. Jam buvo liūdna ypač dėl to, kad visi, kaip matė, buvo pagyvėję, susirūpinę ir užsiėmę, ir tik jis vienas su senu senu, laivyno mundurą dėvinčiu, bedančiu, švapsinčiu senutėliu, kuris atsisėdo prie jo, niekuo nesidomėjo ir nieko neveikė.

– Tai šelmis! Aš jam sakiau, bet ne. Kur tau! Jis per trejus metus negalėjo surinkti, – energingai kalbėjo pasikūprinęs neaukštas dvarininkas pomada išteptais plaukais, užkritusiais ant išsiuvinėtos jo munduro apykaklės, smarkiai trinksėdamas naujų, matyti, rinkimams apsiautų batų užkulniais. Dvarininkas, nepatenkintomis akimis dėbtelėjęs į Leviną, staiga apsisuko.

– Taip, nešvarus dalykas, ką čia bekalbėti, – laibučiu balseliu ištarė mažutis dvarininkas.

Tuojau už šitų greitai artėjo prie Levino ištisa bajorų minia, apsupusi storą generolą. Dvarininkai, matyti, ieškojo vietos taip pasikalbėti, kad niekas negirdėtų.

– Kaip jis drįsta sakyti, kad liepiau iš jo pavogti kelnes! Jis jas pragėrė, manau. Spjaunu į jį, nors ir kunigaikštis. Tegu nedrįsta kalbėti, tai kiaulystė!

– Atleiskite! Jie straipsniu remiasi, – kalbėjo kitoje grupėje, – žmona turi būti įrašyta bajore.

– Velniams man tas straipsnis! Aš kalbu iš širdies. Bajoras yra taurus. Reikia pasitikėti.

– Jūsų prakilnybe, eime, fine champagne76.

Kita minia sekė paskui bajorą, kuris kažką smarkiai rėkė; tai buvo vienas iš trijų nugirdytųjų.

– Aš Marjai Semionovnai visuomet patariau išnuomoti, nes nelaimės, – maloniu balsu kalbėjo dvarininkas žilais ūsais, senojo generalinio štabo pulkininko munduru. Tai buvo tas pats dvarininkas, su kuriuo Levinas buvo susitikęs pas Svijažskį. Šis tuojau pažino jį. Dvarininkas taip pat įsižiūrėjo į Leviną, ir jie pasisveikino.

– Labai malonu. Kaipgi! Labai gerai atsimenu. Pernai pas Nikolajų Ivanovičių, bajorų vadovą.

– Na, kaip jūsų ūkis? – paklausė Levinas.

– Vis taip pat, su nuostoliais, – nuolankiai šypsodamasis, bet rimtu ir įsitikinusiu veidu, jog šitaip ir reikia, atsakė dvarininkas, atsistodamas šalia. – O jūs kaipgi patekote į mūsų guberniją? – paklausė jis. – Atvykote dalyvauti mūsų coup d’état77? – pasiteiravo tvirtai, bet prastai tardamas prancūziškus žodžius. – Visa Rusija suvažiavo: ir kamerheriai, ir vos ne ministrai. – Jis parodė į stotingą vaikščiojančio su generolu Stepano Arkadjičiaus figūrą baltomis kelnėmis ir kamerherio munduru.

– Turiu jums prisipažinti, kad nelabai suprantu, kokią reikšmę turi bajorų rinkimai, – prisipažino Levinas.

Dvarininkas pažiūrėjo į jį.

– Ką čia suprasti? Reikšmės neturi jokios. Atgyvenusi institucija, kuri laikosi tik iš inercijos. Pažiūrėkite į mundurus – ir tie sako jums: čia susirinkę taikos teisėjai, tikrieji nariai ir taip toliau, bet ne bajorai.

– Tai ko važinėjate? – paklausė Levinas.

– Iš įpratimo, tai viena. Be to, ryšius reikia palaikyti. Savotiška moralinė pareiga. Paskui, atvirai kalbant, turiu savo interesų. Žentas nori balotiruotis tikruoju nariu; jie neturtingi žmonės, ir reikia pasistengti, kad jis būtų išrinktas. O šitie ponai ko važinėja? – pasiteiravo rodydamas į tą kandųjį poną, kuris buvo kalbėjęs už gubernijos stalo.

– Tai nauja bajorijos karta.

– Nauja tai nauja, bet ne bajorija. Tai žemvaldžiai, o mes dvarininkai. Jie, kaip bajorai, patys save žudo.

– Patys sakote, kad tai atgyvenusi institucija.

– Atgyvenusi tai atgyvenusi, bet vis dėlto su ja reikėtų elgtis pagarbiau. Kad ir Snetkovas... Ar mes geri, ar ne, bet tūkstantį metų augome. Žinote, jeigu jums tektų prieš savo namus pasisodinti sodelį, planuoti, o tenai toje vietoje auga šimto metų medis... Jis nors ir iškvežęs, ir senas, bet vis dėlto nenukirsite senio dėl gėlių lysvių, o taip išplanuosite, kad būtų išnaudotas medis. Jo per metus neišauginsi, – patikino jis atsargiai ir tučtuojau pakeitė kalbą. – Na, o jūsų ūkis kaip?

– Ogi blogai. Kokie penki nuošimčiai.

– Taip, bet jūs savęs neskaitote. Jūs taip pat juk esate ko nors vertas? Štai aš apie save pasakysiu. Kol dar neūkininkavau, gaudavau tarnyboje tris tūkstančius. Dabar dirbu daugiau negu tarnyboje ir taip pat kaip jūs gaunu penkis nuošimčius, ir tai ačiū Dievui, o savo paties triūsas veltui.

– Kam tai darote? Jeigu grynas nuostolis.

– O darai, ir tiek! O kaipgi kitaip? Įprotis, ir žinai, kad taip reikia. Daugiau jums pasakysiu, – alkūnėmis pasiremdamas ant palangės ir įsišnekėjęs, kalbėjo toliau dvarininkas, – sūnus neturi jokio patraukimo ūkininkauti. Matyti, bus mokslininkas. Todėl nebus kam tęsti. O vis tiek darai. Štai neseniai sodą pasodinau.

– Taip, taip, – kalbėjo Levinas, – tikra teisybė. Aš visada jaučiu, kad ūkininkauti neapsimoka, o vis dėlto darau... Kažkokią pareigą žemei jauti.

– Štai aš jums pasakysiu, – kalbėjo toliau dvarininkas. – Kaimyną pirklį turėjau. Mes perėjome per ūkį, per sodą. „Ne, – kalba, – Stepanai Vasiljičiau, viskas pas jus gerai, bet sodelis apleistas.“ O mano sodelis tvarkingas. „Mano išmanymu, reikia čia liepas iškirsti. Tiktai kai sultys tekės. Juk tų liepų tūkstantis, iš kiekvienos du geri luobai išeis. O šiandien luobas turi kainą, ir rentinių iš liepų kiek priręsčiau.“

– O už tuos pinigus jis prisipirktų gyvulių ar žemelės nusipirktų pusdykiai ir kaimiečiams išnuomotų, – šypsodamasis baigė Levinas, matyti, ne kartą jau susidūręs su panašiais skaičiavimais. – Jis pralobs. O jūs ir aš – tik duok Dieve, kad savo išlaikytume ir vaikams paliktume.

– Jūs vedęs, girdėjau? – pasitikslino dvarininkas.

– Taip, – patenkintas ir didžiuodamasis atsakė Levinas. – Taip, čia kažkaip keista, – kalbėjo toliau. – Taip mes be skaičiavimo ir gyvename, lyg būtume pristatyti kaip senovės vestalės saugoti kokios nors ugnies.

Dvarininkas šyptelėjo po baltais ūsais.

– Ir iš mūsų tarpo yra, štai kad ir mūsų bičiulis Nikolajus Ivanyčius, arba dabar grafas Vronskis apsigyveno, tie nori agronominę pramonę varyti; bet iš to iki šiol nieko neišeina, tiktai kapitalas žūna.

– Kodėl nedarome kaip pirkliai? Luobui neiškertame sodo? – klausė Levinas, grįždamas prie apstulbinusios jį minties.

– Kaip pasakėte – ugnį saugome. Juk tai ne bajoro darbas. Ir mūsų, bajorų, darbas dirbamas ne čia, rinkimuose, o tenai, savo kampe. Juk yra savas luominis instinktas, kas reikia ir ko nereikia. Štai kaimiečiai taip pat, pažiūriu į juos kitą kartą: jeigu geras kaimietis, tai šoka nuomoti žemės, kiek tik gali. Kad ir kokia būtų prasta žemė, vis aria. Taip pat neapskaičiavęs. Tiesiog su nuostoliais.

– Taip ir mes, – tarė Levinas. – Labai, labai malonu buvo susitikti, – pridūrė jis, pamatęs einantį į jį Svijažskį.

– Štai susitikome pirmą kartą, kai pas jus matėmės, – tarė dvarininkas, – ir užsikalbėjome.

– Ką gi, išpeikėte naują tvarką? – šypsodamasis klausė Svijažskis.

– Kas be ko.

– Guodėmės.

_______________

76 Konjako.

77 Perversme.

XXX

Svijažskis paėmė už parankės Levinui ir nuėjo pas savuosius.

Dabar jau negalima buvo išvengti Vronskio. Tasai stovėjo su Stepanu Arkadjičiumi ir Sergejumi Ivanovičiumi ir žiūrėjo tiesiog į prieinantį Leviną.

– Labai džiaugiuosi. Rodos, turėjau malonumą susitikti... pas kunigaikštienę Ščerbackają, – tarė paduodamas Levinui ranką.

– Taip, gerai atsimenu mūsų susitikimą, – pritarė Levinas ir, nuraudęs it ugnis, tuojau nusigręžė ir ėmė kalbėti su broliu.

Truputį šyptelėjęs, Vronskis kalbėjo toliau su Svijažskiu, matyti, neturėdamas jokio noro pradėti kalbos su Levinu; bet Levinas, kalbėdamas su broliu, be perstojo žvilgčiojo į Vronskį, stengdamasis sugalvoti, kaip čia pradėjus su juo kalbą ir atitaisius stačiokiškumą.

– O kas dabar užkliuvo? – paklausė Levinas, žiūrėdamas į Svijažskį ir Vronskį.

– Snetkovas. Jis turi arba atsisakyti, arba sutikti, – atsakė Svijažskis.

– Jis sutiko ar ne?

– Visa bėda, kad nei šis, nei tas, – kalbėjo Vronskis.

– Jeigu jis atsisakys, tai kas balotiruosis? – paklausė Levinas, žvilgčiodamas į Vronskį.

– Kas tik norės, – atsakė Svijažskis.

– Gal jūs? – pasiteiravo Levinas.

– Tiktai ne aš, – sumišęs ir baikščiai žvilgtelėjęs į kandųjį poną, stovintį šalia Sergejaus Ivanovičiaus, šnekėjo Svijažskis.

– Tai kas? Nevedovskis? – nerimo Levinas, jusdamas, kad susipainiojo.

Tai buvo dar blogiau. Nevedovskis ir Svijažskis buvo du kandidatai.

– Aš tai nieku gyvu, – atsakė kandusis ponas.

Tai buvo pats Nevedovskis. Svijažskis supažindino su juo Leviną.

– Tu taip pat jau pradėjai jaudintis? – sukluso Stepanas Arkadjičius, mirktelėjęs Vronskiui. – Tai lyg arklių lenktynės. Lažybų galima eiti.

– Taip, tokie dalykai jaudina, – tarė Vronskis. – Ir, kartą pradėjus, norisi baigti. Kova! – pasakė paniuręs ir sukandęs tvirtus žandikaulius.

– Koks reikalo žinovas Svijažskis! Taip aišku jam viskas.

– O taip, – abejingai mestelėjo Vronskis.

Radosi tyla, per kurią Vronskis, nes reikia juk žiūrėti į ką nors, pažiūrėjo į Leviną, į jo kojas, į mundurą, paskui į veidą ir, pastebėjęs niūrias, nukreiptas į jį akis, norėdamas ką nors pasakyti, prabilo:

– O kaipgi jūs – nuolatinis sodžiaus gyventojas ir ne taikos teisėjas? Jūs ne taikos teisėjo munduru.

– Dėl to, kad laikau taikos teismą kvaila institucija, – niūriai atsakė Levinas, visą laiką laukęs progos įsikalbėti su Vronskiu ir atitaisyti stačiokiškumą, parodytą vos jiems susitikus.

– Aš esu kitos nuomonės, – kalbėjo Vronskis nustebęs, bet ramiai.

– Tai žaislas, – pertraukė jį Levinas. – Taikos teisėjai mums nebūtini. Aš per aštuonerius metus neturėjau nė vienos bylos. O kurią turėjau, ta buvo išspręsta išvirkščiai. Taikos teisėjas nuo manęs už keturiasdešimt varstų. Dėl reikalo, kuris vertas dviejų rublių, turiu siųsti advokatą, kuris atsieina penkiolika.

Jis papasakojo, kaip kaimietis pavogė iš malūnininko miltus, ir kai malūnininkas jam tai pasakė, kaimietis apskundė jį už šmeižtą. Visa tai buvo ne vietoje ir kvaila, ir Levinas pasakodamas pats tai jautė.

– O, tai toks originalas! – stebėjosi Stepanas Arkadjičius, šypsodamasis pačia saldžiausia šypsena. – Eime vis dėlto: rodos, jau pradėta balsuoti...

Ir jie išsiskyrė.

– Nesuprantu, – aiškino Sergejus Ivanovičius, pastebėjęs nevikrų brolio išsišokimą, – nesuprantu, kaip galima šitaip visiškai neturėti politinio takto. Štai ko mums, rusams, trūksta. Gubernijos bajorų vadovas – mūsų priešininkas, tu su juo ami cochon78 ir prašai jį balotiruotis. O grafas Vronskis... jis nebus mano draugas; kvietė pietų, nevažiuosiu pas jį, bet jis mūsiškis, kam daryti iš jo priešą? Paskui, tu klausi Nevedovskio, ar kels savo kandidatūrą. Šitaip nedaroma.

– Ak, aš nieko neišmanau! Ir visa tai niekai, – niūriai atsakė Levinas.

– Matai, sakai, kad visa tai niekai, o kai imiesi ko, viską painioji.

Levinas nutilo, ir jie drauge įėjo į didžiąją salę.

Gubernijos bajorų vadovas, nors ir jautė ore jam ruošiamą šunybę ir nors ne visi prašė jį, vis dėlto ryžosi balotiruotis. Visa salė nutilo, sekretorius griausmingu balsu paskelbė, kad į gubernijos bajorų vadovus balotiruojamas gvardijos rotmistras Michailas Stepanovičius Snetkovas.

Apskričių bajorų vadovai ėmė vaikščioti nuo stalų prie gubernijos stalo su lėkštelėmis, kuriose buvo rutuliukai, ir rinkimai prasidėjo.

– Dešinėn mesk, – sušnibždėjo Stepanas Arkadjičius Levinui, kai šis drauge su broliu priėjo paskui bajorų vadovą prie stalo. Levinas buvo užmiršęs dabar tą skaičiavimą, kuris jam buvo aiškinamas, ir bijojo, ar Stepanas Arkadjičius neapsiriko, sakydamas „dešinėn“. Juk Snetkovas – priešas. Priėjęs prie dėžės, laikė rutuliuką dešinėje, bet pagalvojęs, kad suklydo, prieš pat dėžę perdėjo kairėn ir, matyti, įmetė kairėn. Dalyko žinovas, kuris stovėjo prie dėžės ir vien tik iš alkūnės judesio suprasdavo, kur kieno metamas rutuliukas, nepatenkintas susiraukė. Čia jam nė nereikėjo akylumo lavinti.

Visi nutilo, ir buvo girdėti, kaip skaičiuojami rutulėliai. Paskui vienišas balsas paskelbė, kiek buvo už ir kiek prieš.

Bajorų vadovas buvo išrinktas žymia balsų dauguma. Visi suūžė ir ūmai šoko prie durų. Snetkovas įėjo, ir bajorai apsupo jį sveikindami.

– Na, dabar baigta? – paklausė Levinas Sergejų Ivanovičių.

– Tiktai prasideda, – šypsodamasis pasakė už Sergejų Ivanovičių Svijažskis. – Bajorų vadovo kandidatas gali gauti daugiau rutuliukų.

Levinas vėl buvo visiškai tai užmiršęs. Jis atsiminė tiktai dabar, kad čia yra kažkokia gudrybė, bet jam tingu buvo prisiminti, kuo ta gudrybė reiškiasi. Vyrui pasidarė liūdna ir norėjosi išeiti iš tos minios.

Niekas nekreipė į jį dėmesio ir šio, rodės, niekam nereikėjo, tai tylomis pasuko į tą nedidelę salę, kur buvo užkandžiaujama, ir jam paliko daug lengviau, vėl pamačius liokajus. Senukas liokajus pasiūlė jam užkąsti, ir Levinas sutiko. Suvalgęs kotletėlį su pupelėmis ir pasikalbėjęs su liokajumi apie buvusius ponus, Levinas, nenorėdamas eiti į salę, kur jam buvo taip nemalonu, nuėjo pasižvalgyti į galeriją.

Galerija buvo pilna puošnių damų, kurios, pasilenkusios per turėklus, stengėsi nepraleisti nė vieno žodžio iš to, kas buvo kalbama apačioje. Prie damų sėdėjo ir stoviniavo elegantiški advokatai, gimnazijos mokytojai su akiniais ir karininkai. Visur buvo kalbama apie rinkimus ir apie tai, kaip nusiplūkė bajorų vadovas ir kokios įdomios buvo diskusijos; vienoje grupėje Levinas girdėjo giriant savo brolį. Viena dama kalbėjo advokatui:

– Kaip džiaugiuosi, kad girdėjau kalbant Koznyševą! Dėl to verta paalkti. Puiku! Kaip aišku, ir viskas girdėti! O jūsų teisme niekas taip nekalba. Tik vienas Maidelis, ir tas toli gražu ne toks iškalbingas.

Radęs laisvą vietą prie turėklų, Levinas pasilenkė ir ėmė žiūrėti ir klausytis.

Visi bajorai buvo susėdę už pertvarėlių, pagal savo apskritis. Salės viduryje stovėjo žmogus su munduru ir laibu, garsiu balsu skelbė:

– Balotiruojamas į gubernijos bajorų vadovo kandidatus štabsrotmistras Jevgenijus Ivanovičius Apuchtinas!

Stojo mirties tyla, ir pasigirdo vienas silpnas seno žmogaus balsas:

– Atsisako!

– Balotiruojamas rūmų tarėjas Piotras Petrovičius Bolis, – pradėjo vėl balsas.

– Atsisako! – pasigirdo jaunas šaižus balsas.

Vėl prasidėjo tas pat, ir vėl „atsisako“. Taip truko apie valandą. Levinas, alkūnėmis atsirėmęs į turėklus, žiūrėjo ir klausėsi. Iš pradžių stebėjosi ir norėjo suprasti, ką tai reiškia; paskui, įsitikinęs, kad suprasti to negali, pradėjo nuobodžiauti. Paskui, atsiminus, kokie susijaudinę ir įniršę buvo visų veidai, jam pasidarė liūdna; jis pasiryžo išvažiuoti iš čia ir ėjo apačion. Eidamas galerijos priemene, Levinas pamatė nusiminusį, paraudusiomis akimis gimnazistą, vaikščiojantį iš vieno galo į kitą. O ant laiptų sutiko porą: damą, greitai bėgančią aukštais kulniukais, ir lengvą prokuroro padėjėją.

– Sakiau jums, kad nepavėluosite, – patikino prokuroras tuo metu, kai Levinas pasitraukė į šalį, duodamas kelią damai.

Levinas jau buvo ant laiptų prie išėjimo ir iš liemenės kišenuko traukėsi kailinių numerėlį, kai sekretorius pagavo jį.

– Malonėkite, Konstantinai Dmitričiau, jau balotiruojama.

Buvo balotiruojamas į kandidatus Nevedovskis, kuris labai griežtai atsisakinėjo.

Levinas priėjo prie salės durų: jos buvo užrakintos. Sekretorius pasibeldė, durys atsidarė, ir priešais Leviną iš salės šmukštelėjo du įraudę dvarininkai.

– Nebegaliu, – prabilo vienas iš įraudusiųjų dvarininkų.

Paskui dvarininką išlindo gubernijos bajorų vadovo veidas. Šis veidas iš nuovargio ir baimės atrodė baisus.

– Aš tau sakiau neišleisti! – sušuko sargui.

– Aš įleidau, jūsų prakilnybe!

– Viešpatie! – ir, sunkiai atsidusęs, baltakelnis gubernijos bajorų vadovas, nuleidęs galvą, salės viduriu pavargęs nuėjo prie didžiojo stalo.

Nevedovskis, kaip ir buvo numatyta, gavo daugiau balsų ir liko išrinktas gubernijos bajorų vadovu. Daugelis buvo linksmi, patenkinti, laimingi, nesitvėrė džiaugsmu, daugelis nepatenkinti ir nelaimingi. Gubernijos bajorų vadovas buvo visiškai nusiminęs ir negalėjo to paslėpti. Kai Nevedovskis ėjo iš salės, minia apsupo jį ir džiūgaudama sekė paskui lygiai taip, kaip pirmąją dieną sekė paskui gubernatorių, kuris atidarė rinkimus, ir lygiai taip, kaip sekė paskui Snetkovą, kai šis buvo išrinktas.

_______________

78 Familiarus.

XXXI

Naujai išrinktasis gubernijos bajorų vadovas ir daugelis iš džiūgaujančios naujųjų partijos pietavo tą dieną pas Vronskį.

Vronskis atvažiavo į rinkimus ir todėl, kad jam buvo nuobodu sodžiuje ir reikėjo pareikšti Anai teises į laisvę, ir dėl to, kad norėjo, palaikydamas Svijažskį rinkimuose, atsilyginti jam už tai, kad padėjo Vronskiui zemstvos rinkimuose, o visų labiausiai dėl to, kad norėjo griežtai atlikti visas pareigas, susijusias su bajoro ir žemvaldžio padėtimi, kurią buvo pasirinkęs. Vronskis niekaip nelaukė, kad šie rinkimai labai patrauks jį, pagaus ir kad jis galės gerai atlikti tą reikalą. Jis buvo visiškai naujas žmogus tarp bajorų, bet matyti, turėjo pasisekimo ir neklydo manydamas, kad jau įsigijo įtakos. Vronskio įtakai padėjo turtas ir kilmingumas; puikus butas mieste, jam perleistas seno pažįstamo Širkovo, kuris vertėsi finansiniais reikalais ir Kašine turėjo įsteigęs klestėte klestintį banką; puikus Vronskio virėjas, atsivežtas iš dvaro; bičiulystė su gubernatoriumi, kuris buvo Vronskio draugas ir net globojamas draugas; o visų labiausiai – paprastas, lygus elgesys su visais, labai greitai privertęs daugumą bajorų pakeisti nuomonę apie tariamą jo išdidumą. Jis pats jautė, kad, išskyrus tą apdujėlį poną, Kiti Ščerbackajos vyrą, kuris a propos de bottes79 įnirtęs ir įtūžęs prišnekėjo jam daugybę visokių kvailų niekų, kiekvienas bajoras, su kuriuo susipažino, darėsi jo šalininkas. Vronskis aiškiai matė, ir kiti tai pripažino, kad prie Nevedovskio pasisekimo labai daug prisidėjo jis. Dabar namie už stalo, švęsdamas Nevedovskio išrinkimą, jis patyrė malonų džiūgavimo jausmą už savo išrinktąjį. Patys rinkimai taip pagavo Vronskį, kad jis, jeigu bus vedęs prieš būsimąjį trimetį, ir pats ėmė manyti balotiruotis – panašiai kaip, laimėjus premiją su žokėjumi, norėjosi joti pačiam.

Dabar buvo švenčiamas žokėjaus laimėjimas. Vronskis sėdėjo stalo gale, iš dešinės nuo jo sėdėjo jaunasis gubernatorius, svitos generolas. Visiems jis buvo gubernijos šeimininkas, iškilmingai atidaręs rinkimus, pasakęs kalbą ir daugeliui kėlęs ir pagarbos, ir vergiško nusižeminimo jausmą, kaip matė Vronskis; o Vronskiui jis buvo Maslovas, Katka, – tokia jo buvo pravardė Pažų korpuse, – kuris jo akivaizdoje jautėsi lyg suvaržytas ir kurį Vronskis stengėsi mettre a son aise80. Iš kairės sėdėjo Nevedovskis, jauno, griežto ir kandaus veido vyras. Su juo Vronskis elgėsi paprastai ir pagarbiai.

Svijažskis nepasisekimą pakėlė linksmai. Tai net nebuvo jam nepasisekimas, kaip pats pasakė, kreipdamasis su pakelta taure į Nevedovskį: negalima buvo rasti geresnio atstovo tos naujos krypties, kuria turėjo eiti bajorija. Todėl visi garbingi žmonės, kaip pats pasakė, palaiko tuos, kurie šiandien laimėjo, ir džiūgauja.

Stepanas Arkadjičius taip pat džiaugėsi, kad linksmai praleido laiką ir kad visi patenkinti. Per puikius pietus buvo prisimenami rinkimų epizodai. Svijažskis komiškai pamėgdžiojo ašaringą bajorų vadovo kalbą ir pastebėjo, kreipdamasis į Nevedovskį, kad jo prakilnybei teksią pasirinkti kitą, sudėtingesnį negu ašaros, sumų tikrinimo būdą. Kitas juokdarys bajoras papasakojo, kaip gubernijos vadovo puotai buvo iškviesti liokajai ilgomis kojinėmis ir kaip dabar teks juos grąžinti atgal, jeigu naujasis gubernijos bajorų vadovas neiškels puotos su liokajais ilgomis kojinėmis.

Per pietus visi, kreipdamiesi į Nevedovskį, nuolat vadino jį: „Mūsų gubernijos bajorų vadove“ ir „jūsų prakilnybe“.

Tai buvo sakoma su tokiu pat malonumu, su kokiu jauna moteris vadinama „madame“ ir vyro pavarde. Nevedovskis dėjosi ne tik esąs abejingas šiam titului, bet net jį niekinąs, tačiau buvo aiškiai matyti, jog yra laimingas ir stengiasi valdytis, kad neparodytų džiaugsmo, nederamo toje naujoje, liberalioje aplinkoje, kurioje visi buvo.

Per pietus buvo nusiųsta keletas telegramų žmonėms, kurie domėjosi rinkimų eiga. Stepanas Arkadjičius, kuriam buvo labai linksma, pasiuntė Darjai Aleksandrovnai tokio turinio telegramą: „Nevedovskis išrinktas dvylika rutuliukų. Sveikinu. Pranešk.“ Jis padiktavo ją garsiai, pasakęs: „Reikia juos nudžiuginti.“ Darja Aleksandrovna, gavusi telegramą, tiktai atsiduso dėl rublio, išleisto už ją, ir suprato, kad tai įvyko baigiantis pietums. Moteris žinojo, kad Stiva, pietums baigiantis, turi silpnybę faire jouer le télégraphe81.

Viskas per šiuos puikius pietus, kartu su vynu ne iš rusų vyno pirklių, o tiesiog buteliais gautu iš užsienio, buvo labai tauru, paprasta ir linksma. Dvidešimt žmonių būrelį Svijažskis parinko iš vienminčių, liberalių, naujų veikėjų ir kartu sąmojingų bei padorių. Buvo keliami tostai, taip pat pusiau juokingi, ir į naujojo gubernijos bajorų vadovo, ir į gubernatoriaus, ir į banko direktoriaus, ir į „mūsų malonaus šeimininko“ sveikatą.

Vronskis buvo patenkintas. Niekaip nesitikėjo tokio mielo tono provincijoje.

Pietums baigiantis, pasidarė dar linksmiau. Gubernatorius prašė Vronskį vykti į koncertą brolijos naudai, suruoštą jo žmonos, kuri nori su juo susipažinti.

– Ten bus puota, pamatysi mūsų gražuolę. Iš tikrųjų nuostabu.

– Not in my line82, – atsakė Vronskis, mėgęs šį posakį, tačiau nusišypsojo ir prižadėjo atvykti.

Jau prieš pakylant nuo stalo, kai visi užsirūkė, Vronskio kamerdineris priėjo prie jo su laišku ant padėklo.

– Iš Vozdviženskojė, pasiuntinys atnešė, – pasakė reikšmingu veidu.

– Nuostabu, koks jis panašus į prokuroro padėjėją Sventickį, – prancūziškai pasakė vienas iš svečių apie kamerdinerį tuo metu, kai Vronskis susiraukęs skaitė laišką.

Laiškas buvo iš Anos. Dar neperskaitęs laiško, jau žinojo, koks jo turinys. Manydamas, kad rinkimai baigsis per penkias dienas, jis buvo prižadėjęs grįžti penktadienį. Šiandien buvo šeštadienis, ir Vronskis žinojo, kad laiške priekaištaujama, kad negrįžo laiku. Laiškas, kurį išsiuntė vakar vakare, matyti, nebuvo dar gautas.

Turinys buvo toks pat, kokio laukė, bet forma buvo netikėta ir itin nemaloni jam. „Ani labai serga, daktaras sako, kad gali būti uždegimas. Būdama viena, kraustaus iš galvos. Kunigaikštytė Varvara ne padeda, o tik kliudo. Laukiau tavęs užvakar, vakar ir dabar siunčiu sužinoti, kur tu ir kas yra. Aš pati norėjau važiuoti, bet apsigalvojau, žinodama, kad tai bus tau nemalonu. Duok kokį nors atsakymą, kad žinočiau, ką daryti.“

Kūdikis serga, o pati norėjo važiuoti. Duktė serga, ir tasai priešiškas tonas.

Šis nekaltas rinkiminis pasilinksminimas ir ta niūri, slogi meilė, kuri jo laukia namie, apstulbino Vronskį savo priešingumu. Reikėjo važiuoti, tad pirmu traukiniu naktį išvyko namo.

_______________

79 Nei iš šio, nei iš to.

80 Padrąsinti.

81 Paleisti į darbą telegrafą.

82 Ne mano kompetencija.

XXXII

Prieš išvažiuojant Vronskiui į rinkimus, apsvarsčiusi, kad tos scenos, kurios kartojosi kiekvieną kartą, kai tik jis kur išvažiuoja, gali tiktai atvėsinti, o ne pririšti jį, Ana ryžosi kiek įmanydama stengtis ramiai pakelti jo nebuvimą. Tas šaltas griežtas žvilgsnis, kuriuo vyras pažiūrėjo į Aną, atėjęs pranešti, kad išvyksta, įžeidė moterį, ir, dar jam neišvažiavus, Kareninos ramybė jau buvo sudrumsta.

Paskui, likusi viena ir dažnai galvodama apie tą žvilgsnį, kuris reiškė teisę į laisvę, Ana, kaip visuomet, priėjo vieną išvadą – kad pažeminta. „Jis turi teisę važiuoti kada ir kur tinkamas. Ne tik išvažiuoti, bet palikti mane. Jis turi visas teises, aš neturiu jokių. Tai žinodamas jis neturėjo šito daryti. Ką padarė?.. Pažiūrėjo į mane šaltai ir rūsčiai. Suprantama, tai sunkiai apibūdinama, neapčiuopiama, bet šito nebūdavo anksčiau, ir tasai žvilgsnis daug ką reiškia, – galvojo moteris. – Šis žvilgsnis rodo, kad jis pradeda atšalti.“

Įsitikinusi, kad jis pradeda atšalti, Ana vis tiek negalėjo nieko daryti, nė kiek negalėjo pakeisti santykių su juo. Lygiai taip pat kaip pirma, vien tiktai meile ir patrauklumu galėjo sulaikyti jį. Taip pat kaip pirma, tik nuolat ką nors veikdama dieną, o naktį vartodama morfiną, galėjo nuslopinti baisias mintis apie tai, kas bus, jeigu Vronskis nebemylės jos. Tiesa, buvo dar vienas būdas: nesistengti jo sulaikyti – sulaikyti jį turi tik jo meilė, ir Ana nieko kito netroško, bet suartėti su juo, taip susitvarkyti, kad jis nepamestų jos. Šioji priemonė buvo išsituokti ir susituokti. Karenina ėmė norėti šito ir ryžosi tučtuojau su tuo sutikti, kai tik jis arba Stiva jai užsimins apie tai.

Taip galvodama išbuvo be jo penkias dienas, tą laiką, kuriam pasibaigus vyras turėjo grįžti.

Pasivaikščiojimai, pokalbiai su kunigaikštyte Varvara, ligoninės lankymas, o svarbiausia – skaitymas, skaitymas vienos knygos paskui kitą užėmė jos laiką. Tačiau šeštą dieną, kai vežėjas sugrįžo be jo, Ana pajuto, kad jau niekaip nepajėgia užgniaužti minties apie jį ir apie tai, ką ten veikia. Tuo pačiu metu susirgo duktė. Ana ėmėsi ją slaugyti, bet ir tai neišblaškė, juo labiau kad liga nebuvo pavojinga. Kad ir kaip stengėsi, bet negalėjo mylėti šios mergaitės, o apsimesti mylinti nemokėjo. Tą pat dieną, vakare, likusi viena, Karenina pajuto tokią baimę dėl jo, kad buvo besiryžtanti važiuoti į miestą, bet, gerai pagalvojusi, parašė tą prieštaringą laišką, kurį gavo Vronskis, ir neperskaičiusi jo padavė pasiuntiniui. Kitą rytą gavo laišką ir gailėjosi parašiusi savąjį. Su pasibaisėjimu laukė to rūstaus žvilgsnio, kurį šis metė į ją išvažiuodamas, ypač kai jis sužinos, kad mergaitė nebuvo pavojingai susirgusi. Vis dėlto džiaugėsi parašiusi Vronskiui. Dabar Ana jau neabejojo širdyje, kad vyras bodisi ja, kad apgailestaudamas palieka savo laisvę ir grįžta pas ją, bet vis dėlto džiaugėsi, kad parvažiuos. Tegu sau bodisi, bet bus čia, su ja, ir moteris matys jį, žinos kiekvieną jo žingsnį.

Ana sėdėjo svetainėje po lempa ir skaitė naują Teno knygą, klausydama, kaip ūžia vėjas kieme, ir kiekvieną akimirką laukdama parvažiuojant karietos. Keletą kartų ji tarėsi girdinti dardant tekinius, bet apsirikdavo; galiausiai išgirdo ne tik dardant tekinius, bet ir šūkčiojant vežėją, dusliai dundant dengtame prieduryje. Net kunigaikštytė Varvara, dėliojusi pasjansą, tai patvirtino, ir Ana nukaitusi atsistojo, bet, užuot lipusi apačion, kaip prieš tai buvo du kartus nulipusi, sustojo. Jai staiga pasidarė gėda, kad apgavo jį, bet ypač baisu, kaip šis sutiks ją. Įžeidimas jau buvo praėjęs; Ana tik bijojo matyti jo nepasitenkinimą. Ji atsiminė, kad duktė jau antra diena visiškai sveika. Ji net pajuto dukrai apmaudą už tai, kad toji pasitaisė kaip tik tuo metu, kai buvo išsiųstas laiškas. Paskui Anai dingtelėjo, kad jis čia, visas, su rankomis, akimis. Ji išgirdo vyro balsą. Viską užmiršusi, džiaugsmingai bėgo jo pasitikti.

– Na, kaip Ani? – nedrąsiai tarė šis iš apačios, žiūrėdamas į Aną, bėgančią žemyn prie jo.

Vronskis sėdėjo kėdėje, ir liokajus traukė jam šiltą batą.

– Nieko, jai geriau.

– O tu? – paklausė purtydamasis.

Ana abiem rankomis paėmė jam už rankos ir priglaudė ją prie savo talijos, nenuleisdama nuo jo akių.

– Na, aš labai džiaugiuosi, – kalbėjo, šaltai peržvelgdamas Aną, jos plaukus, suknelę, kurią, žinojo, ši tyčia apsivilko dėl jo.

Visa tai patiko jam, bet jau kiek kartų buvo patikę! Ir toji griežta, akmeninė išraiška, kurios moteris labai bijojo, sustingo Vronskio veide.

– Na, labai džiaugiuosi. O tu sveika? – pasiteiravo jis, nosine nusišluostęs šlapią barzdą ir bučiuodamas jai ranką.

„Vis tiek, – galvojo Ana, – kad tik jis būtų čia, o kai jis čia, negali, nedrįsta nemylėti manęs.“

Vakaras praėjo laimingai ir linksmai drauge su kunigaikštyte Varvara, kuri skundėsi jam, kad Ana jam nesant vartojusi morfiną.

– Ką darysi? Negalėjau miegoti... Mintys kliudė. Kai jis namie, niekuomet nevartoju. Beveik niekuomet.

Jis papasakojo apie rinkimus, ir Ana sumaniais klausimais nukreipė kalbą į tai, kas itin džiugino Vronskį – apie jo pasisekimą. Papasakojo jam viską apie namus, kas jam galėjo būti įdomu. Visos jos žinios buvo pačios linksmiausios.

Vėlai vakare, kai juodu pasiliko vieni, Ana, matydama, kad vėl visiškai sužavėjo Vronskį, panoro išdildyti tą sunkų įspūdį, kurį jai padarė vyro žvilgsnis dėl laiško. Tad prakalbo:

– Prisipažink, tau pikta buvo gauti laišką ir nepatikėjai manimi?

Vos tik pasakiusi šitai, Ana suprato, kad to jis nedovanojo, nors ir labai meiliai buvo jai dabar nusiteikęs.

– Taip, – atsakė jis. – Laiškas buvo keistas. Čia Ani serga, čia tu pati norėjai atvažiuoti.

– Visa tai buvo tiesa.

– Bet aš nė neabejoju.

– Ne, tu abejoji. Tu nepatenkintas, matau.

– Nė vienos minutės. Aš tik nepatenkintas, tai tiesa, kad lyg nenori sutikti, kad yra pareigų...

– Pareigų vykti į koncertą...

– Bet geriau nekalbėkime, – tarė jis.

– Kodėl nekalbėti? – paklausė moteris.

– Aš tiktai noriu pasakyti, jog gali atsitikti būtinų reikalų. Štai dabar man reikės važiuoti į Maskvą namo reikalu... Ak, Ana, kodėl tu tokia opi? Argi nežinai, kad aš negaliu be tavęs gyventi?

– O jeigu taip, – pradėjo Karenina staiga pasikeitusiu balsu, – tai bodiesi šitokiu gyvenimu... Taip, parvažiuosi vienai dienai ir išvažiuosi... šitaip elgiasi...

– Ana, tai žiauru. Aš visą gyvenimą pasiryžęs atiduoti...

Moteris nesiklausė.

– Jeigu važiuosi į Maskvą, tai ir aš važiuosiu. Nepasiliksiu čia. Arba mes turime skirtis, arba gyventi drauge.

– Juk žinai, kad tai vienintelis mano noras. Bet šitam...

– Reikia išsituokti? Aš parašysiu jam. Matau, kad negaliu šitaip gyventi... Bet aš važiuosiu su tavimi į Maskvą.

– Atrodo, lyg tu man grasintum. Bet aš nieko taip netrokštu, kaip nesiskirti su tavim, – šypsodamasis kalbėjo Vronskis.

Ne tiktai šaltas, o piktas persekiojamo ir įniršusio žmogaus žvilgsnis blykstelėjo Vronskio akyse, kai kalbėjo šituos meilius žodžius.

Ana matė šį žvilgsnį ir teisingai įspėjo, ką šis reiškia.

„Jeigu taip, tai nelaimė!“ – bylojo jo žvilgsnis. Tai buvo vienos akimirkos įspūdis, bet moteris niekuomet jau nebeužmiršo jo.

Ana parašė vyrui laišką, prašydama ištuokos, ir lapkričio mėnesio pabaigoje, atsisveikinusi su kunigaikštyte Varvara, kuri turėjo važiuoti į Peterburgą, drauge su Vronskiu persikėlė į Maskvą. Laukdami kiekvieną dieną Aleksejaus Aleksandrovičiaus atsakymo ir paskui ištuokos, juodu apsigyveno drauge, kaip vyras su žmona.

Septintoji dalis

I

Levinai jau trečią mėnesį gyveno Maskvoje. Seniai jau buvo praėjęs tas terminas, kai, kaip visiškai tikrai apskaičiavo žmonės, išmaną tuos dalykus, Kiti turėjo gimdyti, o ji vis dar nešiojo, ir nebuvo jokių ženklų, kad tas metas būtų arčiau dabar negu prieš du mėnesius. Ir daktaras, ir akušerė, ir Doli, ir motina, o ypač Levinas, kuris negalėjo be siaubo pagalvoti apie artėjantį įvykį, ėmė nekantrauti ir nerimauti; viena Kiti jautėsi visiškai rami ir laiminga.

Ji dabar aiškiai jautė, kad joje atsiranda naujas meilės jausmas būsimam, iš dalies jai jau esančiam kūdikiui, ir šis jausmas jai buvo neapsakomai malonus. Kūdikis dabar jau nebuvo visiškai jos dalis, bet kartais gyveno ir savo, nuo jos nepriklausomą gyvenimą. Dažnai moteriai būdavo skaudu dėl to, bet kartu norėdavosi juoktis iš to keisto naujo džiaugsmo.

Visi mylimi žmonės buvo su ja, ir visi buvo tokie geri jai, taip slaugė, taip visa kas jai atrodė malonu, kad jeigu Kiti nebūtų žinojusi ir jautusi, jog šitai turi netrukus baigtis, nė nebūtų norėjusi geresnio ir malonesnio gyvenimo. Tik vienas dalykas gadino šito gyvenimo žavesį: jos vyras buvo ne toks, kokį mylėjo ir koks būdavo sodžiuje.

Moteriai patiko jo ramus, meilus ir vaišingas tonas sodžiuje. Mieste jis nuolat atrodė neramus ir lyg kažko saugojosi, tarytum bijodamas, kad kas nors neįžeistų jo ir ypač jos. Tenai, sodžiuje, matyti, žinodamas, kad yra savo vietoje, niekur neskubėdavo ir niekuomet nebūdavo be darbo. Čia, mieste, nuolat skubėdavo, lyg bijodamas praleisti kažką, o veikti neturėjo ko. Ir Kiti buvo gaila vyro. Kitiems, ji žinojo, jis neatrodė pasigailėtinas; priešingai, kai draugijoje Kiti žiūrėdavo į jį, kaip kartais žiūrima į mylimą žmogų, stengdamasi matyti tarytum svetimą ir norėdama susidaryti įspūdį, kurį šis daro kitiems, matydavo, net bijodama, kad neimtų pavyduliauti, kad jis ne tik nėra pasigailėtinas, bet truputėlį senovišku padorumu, nedrąsiu mandagumu su moterimis, tvirta figūra ir ypatingu, kaip jai rodėsi, raiškiu veidu net labai patrauklus. Kiti matydavo jį ne iš išorės, o iš vidaus; matė, kad jis čia ne toks, koks yra iš tikrųjų; kitaip negalėjo suprasti vyro būsenos. Kartais širdyje prikišdavo šiam, kad tas nemoka gyventi mieste; o kartais prisipažindavo, kad jam iš tikrųjų sunku čia sutvarkyti savo gyvenimą taip, kad būtų patenkintas.

Tikrai, ką jis galėjo veikti? Kortomis lošti nemėgo. Klubo nelankė. Bendrauti su linksmais vyriškiais, kaip Oblonskis, ji jau žinojo dabar, ką tai reiškia... tai reiškia gerti ir išgėrus važiuoti kažkur. Ji negalėdavo be siaubo pagalvoti, kur tokiais atvejais važiuoja vyrai. Lankytis aukštuomenėje? Žinojo, kad šiuo atveju jam turėtų būti malonu bendrauti su jaunomis moterimis, o Kiti negalėjo to norėti. Sėdėti namie su ja, su motina ir seserimis? Kad ir labai buvo jai malonūs ir linksmi vis tie patys pokalbiai – „Alinų ir Nadinų pakuždos“, kaip šituos seserų pokalbius vadindavo senasis kunigaikštis, – Kiti žinojo, kad jam tai turi būti nuobodu. Ką jam belieka veikti? Rašyti toliau knygą? Jis ir pamėgino tai daryti ir vaikščiojo iš pradžių į biblioteką, darydamas išrašus ir rinkdamas medžiagą knygai; bet, kaip vyras sakė jai, juo daugiau jis nieko neveikia, juo mažiau turi laiko. Be to, vyras skundėsi, kad per daug kalbėjęs čia apie savo knygą ir todėl visos mintys apie ją susipainiojusios ir pasidariusios nebeįdomios.

Vienu atžvilgiu gyvenimas mieste buvo naudingas: čia, mieste, tarp jų niekuomet nebūdavo vaidų. Ar dėl to, kad miesto sąlygos kitos, ar dėl to, kad abu pasidarė atsargesni ir išmintingesni šituo atžvilgiu, Maskvoje nekildavo vaidų dėl pavyduliavimo, kurių taip bijojo keldamiesi į miestą.

Šiuo atžvilgiu atsitiko net vienas labai svarbus abiem įvykis: Kiti susitiko su Vronskiu.

Sena kunigaikštienė Marja Borisovna, Kiti krikštamotė, kuri visuomet ją labai mylėjo, būtinai įsigeidė pamatyti ją. Kiti, kuri dėl nėštumo niekur nesirodė žmonėse, nuvažiavo su tėvu pas garbiąją senutę ir sutiko pas ją Vronskį.

Kiti dėl šito susitikimo galėjo prikišti sau tik tiek, kad akimirką, šito civiliniais drabužiais apsivilkusio vyriškio veide pamačius tokius pažįstamus jai kitados bruožus, jai užėmė kvapą, kraujas suplūdo į širdį, ir jos veidas, jinai jautė šitai, smarkiai nukaito. Tai truko tik keletą sekundžių. Dar tėvas, kuris tyčia garsiai pakalbino Vronskį, nebuvo baigęs kalbėti, kai Kiti jau visai buvo pasiruošusi žiūrėti į Vronskį, kalbėti su juo, jei reikės, lygiai taip, kaip kalbėjo su kunigaikštiene Marja Borisovna, ir, svarbiausiai, taip, kad viskam, kiekvienai jos intonacijai ir šypsenai, galėtų pritarti vyras, kurį ji tarytum jautė čia šalia savęs šią valandėlę.

Kiti pakalbėjo su juo keletą žodžių, net ramiai nusišypsojo, Vronskiui pasakius sąmojį apie rinkimus, kuriuos jis pavadino „mūsų parlamentas“. (Reikėjo nusišypsoti ir parodyti, kad ji suprato sąmojį.) Bet tuojau pat moteris nusigręžė į kunigaikštienę Marją Borisovną ir nė karto nepažvelgė į Vronskį, kol pagaliau šis atsistojo ir atsisveikino; dabar Kiti pažiūrėjo į jį, bet, matyti, vien dėl to, kad nemandagu nežiūrėti į žmogų, kai šis atsisveikina.

Ji buvo dėkinga tėvui už tai, kad šis nieko nekalbėjo su ja apie susitikimą su Vronskiu; bet iš ypatingo jo švelnumo po vizito, kai juodu, kaip paprastai, vaikščiojo, matė, kad tėvas ja patenkintas. Pati buvo patenkinta savimi. Kiti nesitikėjo, kad turės tiek jėgų ir galės kažkur sielos gilumoje užgniaužti visus atsiminimus apie buvusį jausmą Vronskiui ir ne tik atrodyti, bet ir būti jam visiškai abejinga ir rami.

Levinas kur kas labiau už ją išraudo, kai Kiti pasisakė jam, kad buvo susitikusi su Vronskiu pas kunigaikštienę Marją Borisovną. Jai labai sunku buvo pasakyti vyrui tai, bet dar sunkiau buvo kalbėti apie susitikimo smulkmenas, nes Levinas jos neklausinėjo, o tik paniuręs žiūrėjo į ją.

– Man labai gaila, kad tavęs nebuvo, – prabilo moteris. – Ne dėl to, kad tavęs nebuvo kambaryje... nebūčiau buvusi tokia natūrali tau esant... Dabar raustu gerokai labiau, žymiai, žymiai labiau, – kalbėjo Kiti, rausdama iki ašarų. – Bet kad tu negalėjai matyti pro plyšį.

Nuoširdžios Kiti akys bylojo Levinui, kad ji savimi patenkinta, ir jis, nepaisydamas to, kad ši raudo, tuojau nurimo ir ėmė klausinėti žmoną, o šito jai tik reikėjo. Sužinojęs viską, net ir tą smulkmeną, kad ji tik pirmą akimirką negalėjo neparausti, bet paskui taip paprastai ir lengvai jautėsi kaip su pirmu sutiktu žmogumi, Levinas visiškai pralinksmėjo ir pasakė, kad labai džiaugiasi šituo ir dabar jau nepasielgs taip kvailai kaip per rinkimus, o pasistengs, susitikęs su Vronskiu, būti kiek galima jam malonesnis.

– Skaudu manyti, kad yra žmogus beveik priešas, su kuriuo sunku susitikti, – tarė Levinas. – Aš labai, labai džiaugiuosi.

II

– Tai užvažiuok pas Bolius, – pasiūlė Kiti savo vyrui, kai šis vienuoliktą valandą, prieš išvykdamas iš namų, užėjo pas ją. – Aš žinau, kad pietauji klube, tėtė tave įrašė. O rytą ką tu veiksi?

– Aš tiktai pas Katavasovą, – atsakė Levinas.

– Ko taip anksti?

– Jis prižadėjo mane supažindinti su Metrovu. Man norėjosi pasikalbėti su juo apie savo darbą, tai žinomas Peterburgo mokslininkas, – pasakojo Levinas.

– Taip, ar tai jo straipsnį tu taip gyrei? Na, o paskui? – klausinėjo Kiti.

– Dar galbūt užvažiuosiu į teismą sesers reikalu.

– O į koncertą? – paklausė ji.

– O ko aš važiuosiu vienas!

– Bet ką tu, nuvažiuok; ten bus atliekami tie nauji dalykai... Tu visada labai domėdavaisi jais. Būtinai nuvažiuočiau.

– Na, šiaip ar taip, užvažiuosiu namo prieš pietus, – patikino jis, žiūrėdamas į laikrodį.

– Tik apsivilk surdutu, kad tiesiog galėtum užvažiuoti pas grafienę Bol.

– O ar jau būtinai reikia?

– Ak, būtinai! Jis buvo pas mus. Na, ar tau sunku? Užvažiuosi, atsisėsi, pakalbėsi penkias minutes apie orą, atsistosi ir išvažiuosi.

– Na, nepatikėsi, aš labai atpratau nuo šito, jog man kažkaip net gėda. Kaip čia dabar? Atėjo svetimas žmogus, atsisėdo, pasėdėjo be jokio reikalo, juos sutrukdė, pačiam sau sugadino nuotaiką ir išėjo.

Kiti nusijuokė.

– Bet juk tu darydavai vizitus, kai buvai nevedęs? – klausinėjo.

– Darydavau, bet visuomet būdavo gėda, o dabar taip atpratau, jog, dievaži, geriau dvi dienas nepietauti, užuot vykus. Gėda! Man vis atrodo, kad jie įsižeis, pasakys: ko atėjai be reikalo?

– Ne, neįsižeis. Jau aš už tai atsakau, – aiškino Kiti, juokdamasi ir žiūrėdama jam į akis. Ji paėmė jam už rankos. – Na, sudie... Nuvažiuok.

Jis jau norėjo išeiti, pabučiavęs žmonai ranką, bet ši sustabdė jį.

– Kostia, žinai, kad man beliko tik penkiasdešimt rublių?

– Na ką gi, aš užvažiuosiu, paimsiu iš banko. Kiek? – pasidomėjo vyras nepatenkintu veidu, jai tokiu pažįstamu.

– Ne, tu palauk. – Ji sustabdė jį už rankos. – Pakalbėkime, man tai kelia nerimą. Aš, rodos, nieko be reikalo neišleidžiu, o pinigai plaukte plaukia. Kažką ne taip darome.

– Visai ne, – kalbėjo jis, kosčiodamas ir iš paniūrų žvelgdamas į ją.

Šis kosčiojimas jai buvo pažįstamas. Tai buvo ženklas, kad jis labai nepatenkintas – ne ja, o pačiu savimi. Levinas iš tikrųjų buvo nepatenkintas, tik ne dėl to, kad buvo išleista daug pinigų, o kad jam primenama kažkas negero, ką jis nori užmiršti.

– Liepiau Sokolovui parduoti kviečius ir už malūną paimti iš anksto. Šiaip ar taip, pinigų bus.

– Ne, bet bijau, kad iš viso daug...

– Anaiptol, anaiptol! – kartojo jis. – Na, sudie, širdele.

– Ne, iš tikrųjų aš kartais gailiuosi, kad paklausiau mamos. Kaip būtų gera sodžiuje! O dabar aš jus visus iškankinau, ir pinigus leidžiame...

– Anaiptol, anaiptol! Nuo to laiko, kai esu vedęs, aš nė karto nesu pasakęs, kad būtų buvę geriau kitaip negu yra...

– Tiesa? – sukluso Kiti, žiūrėdama vyrui į akis.

Jis pasakė tai negalvodamas, tik norėdamas nuraminti. Kai jis, pažvelgęs į žmoną, pamatė, kad šitos nuoširdžios, mielos akys klausiamai įsmeigtos į jį, tai pakartojo tą patį jau visiškai nuoširdžiai. „Aš visiškai užmirštu ją“, – pagalvojo Levinas. Atsiminė, kas taip greitai jų laukia.

– O greitai? Kaip tau atrodo? – sušnibždėjo paėmęs jai už abiejų rankų.

– Aš tiek kartų apie tai galvojau, kad dabar nieko nebegalvoju ir nežinau.

– O nebaisu?

Ji niekinamai šyptelėjo.

– Nė trupučio, – atsakė.

– Tai jeigu kas, aš būsiu pas Katavasovą.

– Ne, nieko nebus, ir negalvok. Aš su tėte važiuosiu pasivažinėti į bulvarą. Mes užvažiuosime pas Doli. Prieš pietus tavęs laukiu. Ak, tiesa! Tu žinai, kad Doli padėtis darosi visiškai nepakenčiama? Ji visiems skolinga, pinigų neturi. Mes vakar kalbėjome su mama ir su Arsenijum (taip ji vadino sesers Lvovos vyrą) ir nutarėme, kad tu ir jis turite paimti į nagą Stivą. Tai visiškai neįmanoma. Su tėte negalima apie tai kalbėti... Bet jeigu tu ir jis...

– Bet ką gi mes galime? – paklausė Levinas.

– Vis dėlto tu būsi pas Arsenijų, pasikalbėk su juo; jis tau pasakys, ką nutarėme.

– Na, aš iš anksto su viskuo sutinku, ką sakys Arsenijus. Tai užvažiuosiu pas jį. Beje, jeigu į koncertą, tai aš su Natali ir važiuosiu. Na, sudie.

Priebutyje Leviną sustabdė senas, dar viengungystės dienų tarnas Kuzma, kuris dabar mieste tvarkė jo ūkiškus reikalus.

– Gražuolis (tai buvo arklys, šalinis iš kairės, paimtas iš sodžiaus) perkaustytas, bet vis šlubuoja, – pasakė jis. – Ką liepsite?

Pirmu metu Maskvoje Levinas rūpinosi arkliais, kuriuos pasiėmė iš sodžiaus. Jam norėjosi šį reikalą sutvarkyti kiek galima geriau ir pigiau; bet pasirodė, kad savi arkliai atsieina brangiau negu vežikas, o vežiką vis tiek reikėjo samdytis.

– Reikia pakviesti veterinarą, gal pasimušęs.

– Na, o Katerinai Aleksandrovnai? – paklausė Kuzma.

Levinas dabar nebesistebėjo, kaip pirmuoju metu, kai tik apsigyveno Maskvoje, kad, norint nuvažiuoti iš Vozdviženkos į Sivcev Vražoką, reikia į sunkią karietą kinkyti porą stiprių arklių, tą karietą per purviną sniegą nuvežti ketvirtį varsto ir tenai stovėti keturias valandas, užmokėjus už tai penkis rublius. Dabar jau tas jam atrodė natūralu.

– Tegu vežikas atveda porą į mūsų karietą, – pasakė jis.

– Klausau.

Dėl miesto sąlygų paprastai ir lengvai pašalinęs kliūtį, kuri sodžiuje būtų pareikalavusi daug jo paties darbo ir rūpesčio, Levinas išėjo į priebutį ir, pasišaukęs vežiką, įsėdo ir nuvažiavo į Nikitskają. Kelyje jis jau negalvojo apie pinigus, o samprotavo apie tai, kaip susipažins su Peterburgo mokslininku, sociologijos žinovu, ir kalbėsis su juo apie savo knygą.

Tiktai iš pat pradžių Maskvoje stebino Leviną tos sodžiaus gyventojui keistos, bergždžios, bet neišvengiamos išlaidos, kurias jam nuolatos reikėjo daryti. Dabar jau buvo pripratęs prie jų. Jam čia atsitiko tai, kas, kaip sakoma, atsitinka girtuokliams: pirmas stikliukas – kaip pakulos, antras – kaip sakalas, o trečias ir kiti – kaip maži paukšteliai. Keisdamas pirmąją šimtinę liokajaus ir durininko livrėjoms pirkti, Levinas nejučiom pagalvojo, kad šių livrėjų niekam nereikia, bet neišvengiamos, nes kunigaikštienė ir Kiti labai nustebo, užsiminus, kad būtų galima ir be livrėjų apsieiti, – kad šios livrėjos atsieis tiek, kiek du vasaros darbininkai, tai yra apie tris šimtus darbo dienų nuo Velykų iki Užgavėnių, ir sunkaus darbo dienų nuo ankstyvo ryto iki vėlyvo vakaro, – ir toji šimtinė ėjo dar kaip pakulos. Antroji, iškeista perkant maisto produktus giminių pietums, už kuriuos buvo sumokėta dvidešimt aštuoni rubliai, nors ir privertė Leviną pagalvoti apie tai, kad dvidešimt aštuoni rubliai – tai devynios ketvirtys avižų, kurias prakaituojant ir stenant reikėjo pjauti, rišti, kulti, vėtyti, sijoti ir seikėti, – ši antroji vis dėlto prasprūdo lengviau. O dabar keičiami banknotai jau seniai nekėlė tokių samprotavimų ir lėkte lėkė kaip smulkūs paukšteliai. Ar atitinka darbas, įdėtas pinigams įgyti, tą malonumą, kurį suteikia už jį perkamas dalykas, – šito Levinas jau seniai nebesvarstė. Ūkinis skaičiavimas, kad yra tam tikra kaina, žemiau kurios nebegalima parduoti tam tikrų javų, taip pat buvo užmirštas. Rugiai, kurių kainos pakylant jis ilgai laukė, buvo parduoti penkiasdešimt kapeikų už ketvirtį pigiau negu už juos buvo siūlyta prieš mėnesį. Net ir žinia, kad, darant tokias išlaidas, nebus galima išgyventi visų metų, nepasidarius skolos, jau nebeturėjo dabar jokios reikšmės. Tik viena buvo būtina: turėti pinigų banke, neklausiant, iš kur jie, kad visuomet būtum tikras, už ką rytoj pirksi jautienos. Ligi šiol Levinas dar tesėjo: pinigų visuomet būdavo banke. Dabar pinigai banke išsibaigė, ir vyras nebežinojo kaip reikiant, iš kur jų paimti. Kaip tik šis reikalas suerzino jį valandėlę, kai Kiti priminė apie pinigus; bet Levinas neturėjo laiko apie tai galvoti. Jis važiavo galvodamas apie Katavasovą ir apie tai, kad susipažins su Metrovu.

III

Šį kartą atvykęs į Maskvą, Levinas vėl suartėjo su buvusiu universiteto laikų draugu profesorium Katavasovu, su kuriuo nebuvo matęsis nuo savo vedybų. Katavasovas jam patiko dėl to, kad turėjo aiškią ir paprastą pasaulėžiūrą. Levinas manė, jog Katavasovo pasaulėžiūra aiški dėl to, kad šis yra nedidžiausių gabumų žmogus, o Katavasovas manė, jog Levinas nenuosekliai samprotauja dėl to, kad jo protas nepakankamai aiškus; bet Katavasovo aiškumas buvo malonus Levinui, o netvarkingų Levino minčių gausumas buvo malonus Katavasovui, tad juodu mėgdavo susitikti ir pasiginčyti.

Levinas buvo perskaitęs Katavasovui kai kurias savo veikalo vietas, ir jos patiko jam. Vakar, sutikęs Leviną viešoje paskaitoje, Katavasovas pasakė šiam, kad žinomasis Metrovas, kurio straipsnis patiko Levinui, yra Maskvoje ir labai susidomėjęs tuo, ką jam pasakė Katavasovas apie Levino darbą, ir kad Metrovas bus pas jį rytoj vienuoliktą valandą ir profesoriui bus labai malonu susipažinti su juo.

– Aiškiai taisotės, brangusis, malonu matyti, – nudžiugo Katavasovas, sutikdamas Leviną mažojoje svetainėje. – Girdžiu skambutį ir galvoju: negali būti, kad laiku... Na ką, matote, kokie šaunūs juodkalniečiai? Tikra karių tauta.

– O ką? – paklausė Levinas.

Katavasovas trumpai atpasakojo jam paskutinį pranešimą ir, kai juodu įėjo į kabinetą, supažindino Leviną su neaukštu, kresnu, labai malonios išvaizdos vyru. Tai buvo Metrovas. Kalba kiek laiko sukosi apie politiką ir apie tai, kaip aukštosios Peterburgo sferos žiūri į naujausius įvykius. Metrovas perteikė iš tikrų šaltinių jam žinomus žodžius, kuriuos šia proga tariamai pasakęs imperatorius ir vienas iš ministrų. Katavasovas buvo girdėjęs, taip pat kaip tikrą dalyką, jog imperatorius pasakęs visai ką kita. Levinas pamėgino sugalvoti tokias aplinkybes, kuriomis galėjo būti pasakyti ir vieni, ir kiti žodžiai, tad kalba šia tema nutrūko.

– Tai mat, beveik parašė knygą apie natūralius darbininko santykius su žeme, – aiškino Katavasovas. – Nesu specialistas, bet man, kaip gamtininkui, patiko, kad nelaiko žmonijos kažkuo nepriklausomu nuo zoologinių dėsnių, bet, priešingai, mano, kad ši priklauso nuo aplinkos ir, turėdamas omenyje šį priklausymą, ieško raidos dėsnių.

– Tai labai įdomu, – stebėjosi Metrovas.

– Aš, atvirai sakant, pradėjau rašyti knygą apie žemės ūkį, bet nejučiom, studijuodamas svarbiausią žemės ūkio veiksnį, darbininką, – dėstė Levinas rausdamas, – priėjau visiškai nelauktas išvadas.

Ir Levinas ėmė atsargiai, tarytum zonduodamas dirvą, dėstyti savo pažiūrą. Jis žinojo, kad Metrovas parašė straipsnį prieš visų pripažintą politinės ekonomijos doktriną, bet nežinojo, kiek galima tikėtis, kad profesorius pritars jo naujoms pažiūroms, ir iš protingo bei ramaus mokslininko veido negalėjo nieko įspėti.

– Bet kas, jūsų nuomone, sudaro ypatingas rusų darbininko savybes? – tarė Metrovas. – Zoologinė, taip sakant, jo ypatybė ar tos sąlygos, kuriose gyvena?

Levinas matė, kad šiuo klausimu jau reiškiama mintis, su kuria jis nesutiko; bet dėstė toliau savo mintį, kurios esmė buvo ta, kad rusų darbininko pažiūra į žemę yra visiškai skirtinga nuo kitų tautų pažiūros. Norėdamas šį teiginį įrodyti, Levinas pasiskubino pridurti, kad, jo nuomone, ši rusų tautos pažiūra kyla iš to, kad rusai jaučia misiją apgyvendinti didžiulius, neužimtus plotus Rytuose.

– Lengva apsirikti, darant išvadas apie bendrą tautos misiją, – tęsė Metrovas, pertraukdamas Leviną. – Darbininko padėtis visuomet pareis nuo jo santykių su žeme ir kapitalu.

Nebeduodamas Levinui pasakyti iki galo minties, Metrovas pradėjo dėstyti savo doktrinos ypatybę.

Kas sudarė jo doktrinos ypatybę, Levinas nesuprato, nes nė nesistengė suprasti: jis matė, kad Metrovas, lygiai kaip ir kiti, nors ir buvo parašęs straipsnį, kuriame griovė ekonomistų doktriną, vis dėlto į rusų darbininko padėtį žiūri tik kapitalo, darbo užmokesčio ir rentos požiūriu. Nors jis ir turėjo pripažinti, kad rytinėje, pačioje didžiojoje Rusijos dalyje renta dar yra nulis, kad devynioms dešimtosioms iš aštuonių dešimčių milijonų rusų gyventojų darbo užmokestis padengia tik išlaidas maistui ir kad kapitalą sudaro dar tiktai patys primityviausi įrankiai, vis dėlto jis tik šiuo požiūriu žiūrėjo į bet kurį darbininką, nors daug kur ir nesutiko su ekonomistais ir turėjo naują darbo užmokesčio teoriją, kurią ir išdėstė Levinui.

Levinas klausėsi nenorom ir iš pradžių prieštaravo. Jam norėjosi pertraukti Metrovą ir pasakyti savo mintį, kuri, jo nuomone, tolesnį dėstymą turėjo padaryti nereikšmingą. Paskui, įsitikinęs, kad jų pažiūros į šį dalyką tokios skirtingos, jog jie niekuomet nesupras vienas antro, Levinas jau nė neprieštaravo ir tiktai klausėsi. Nors jam dabar jau visiškai nebuvo įdomu, ką kalba Metrovas, vis dėlto, klausydamasis jo, Levinas jautė tam tikrą malonumą. Jo savimeilei buvo malonu, kad toks mokytas vyras taip mielai, taip atsidėjęs ir taip pasitikėdamas Levino žiniomis, kartais vien tik užuomina paliesdamas ištisas sritis, dėsto savo mintis. Levinas manė, kad profesorius taip kalba labai vertindamas jį, nes nežinojo, kad Metrovas, jau išsikalbėjęs apie tą dalyką su visais savo artimaisiais, ypač mielai apie jį kalbėdavo su kiekvienu nauju žmogumi, o ir šiaip su visais mielai kalbėdavo apie tą dalyką, kuris jį labai domino ir pačiam buvo neaiškus.

– Bet mes ko gero dar pavėluosime, – pasakė Katavasovas, dirstelėjęs į laikrodį, kai tik Metrovas baigė dėstyti.

– Taip, šiandien Mėgėjų draugijos posėdis penkių dešimčių metų Svintičiaus jubiliejui paminėti, – tarė Katavasovas, Levino paklaustas. – Mes ruošėmės su Piotru Ivanyčiumi. Aš prižadėjau paskaityti apie jo darbus zoologijos srityje. Važiuokime drauge, labai įdomu.

– Taip, iš tikrųjų metas, – sutiko Metrovas. – Važiuokime drauge, o iš ten, jeigu teiksitės, pas mane. Labai norėčiau pasiklausyti jūsų darbo.

– Ne, ką jau ten. Tai tik šiaip sau, dar nebaigta. Bet į posėdį mielai nuvažiuosiu.

– O ką, brangusis, girdėjote? Pareiškiau atskirą nuomonę, – kalbėjo Katavasovas, kuris kitame kambaryje vilkosi fraku.

Tada prasidėjo kalba apie universiteto klausimą.

Universiteto klausimas buvo tą žiemą labai svarbus įvykis Maskvoje. Trys seni profesoriai taryboje nepriėmė jaunųjų pasiūlymo; jaunieji pareiškė atskirą nuomonę. Toji nuomonė, vienų manymu, buvo tiesiog baisi, kitų manymu, buvo visų paprasčiausia ir teisingiausia nuomonė, ir profesoriai suskilo į dvi partijas.

Vieni, tarp kurių buvo Katavasovas, įžiūrėjo priešingoje pusėje niekšišką įskundimą ir apgaulę; kiti – vaikėzų darbą ir autoritetų negerbimą. Levinas, nors ir neturėjo nieko bendro su universitetu, būdamas Maskvoje, jau keletą kartų buvo apie tą dalyką girdėjęs bei kalbėjęs ir turėjo susidaręs savo nuomonę; jis dalyvavo pokalbyje, kuris truko ir gatvėje, kol visi trys priėjo prie senojo universiteto rūmų.

Posėdis jau buvo prasidėjęs. Prie užtiesto gelumbe stalo, už kurio atsisėdo Katavasovas ir Metrovas, sėdėjo šeši žmonės, ir vienas iš jų, užsikniaubęs ant rankraščio, kažką skaitė. Levinas atsisėdo į vieną iš tuščių kėdžių, stovinčių aplink stalą, ir pašnibždomis paklausė čia sėdintį studentą, kas dabar skaitoma. Studentas nepatenkintas nužvelgė Leviną ir pasakė „biografija“.

Nors Levinas ir nesidomėjo mokslininko biografija, bet nejučiom klausėsi ir sužinojo šį tą įdomaus ir naujo apie garsiojo mokslininko gyvenimą.

Prelegentui baigus, pirmininkas padėkojo jam ir perskaitė poeto Mento šiam jubiliejui atsiųstą eilėraštį ir tarė keletą padėkos žodžių poetui. Paskui Katavasovas garsiu, rėksmingu balsu perskaitė savo pranešimą apie sukaktuvininko mokslo darbus.

Katavasovui baigus, Levinas pažiūrėjo į laikrodį, pamatė, kad jau antra valanda, ir pagalvojo, kad iki koncerto nesuspės perskaityti Metrovui savo veikalo, pagaliau dabar jau ir nenorėjo skaityti. Per paskaitą Levinas taip pat galvojo ir apie buvusį pokalbį. Jam dabar buvo aišku, kad nors Metrovo mintys galbūt ir turi reikšmės, bet ir jo mintys taip pat turi reikšmės; šitos mintys gali išaiškėti ir duoti šį tą tiktai tuomet, jeigu kiekvienas atskirai dirbs savo pasirinkta kryptimi, o iš šitų minčių pasisakymo nieko išeiti negali. Nutaręs atsisakyti Metrovo pakvietimo, Levinas, posėdžiui pasibaigus, priėjo prie jo. Metrovas supažindino Leviną su pirmininku, su kuriuo kalbėjosi apie politinę naujieną. Tada papasakojo pirmininkui tą patį, ką buvo pasakojęs Levinui, o Levinas padarė tas pačias pastabas, kurias jau buvo padaręs šį rytą, bet dėl įvairumo pasakė ir savo naują nuomonę, kuri čia pat jam atėjo į galvą. Paskui prasidėjo kalba vėl apie universitetą. Kadangi Levinas jau visa tai buvo girdėjęs, tai pasiskubino pasakyti Metrovui, kad gailisi, negalėdamas pasinaudoti jo pakvietimu, atsisveikino ir nuvažiavo pas Lvovą.

IV

Lvovas, Natali, Kiti sesers, vyras, visą gyvenimą išgyveno sostinėse ir užsienyje, kur ir mokėsi, ir tarnavo diplomatu.

Pernai metė diplomatinę tarnybą, ne dėl nemalonumų (niekuomet su niekuo neturėdavo nemalonumų), ir perėjo tarnauti į caro rūmų žinybą Maskvoje, norėdamas kiek galima geriau išauklėti du savo berniukus.

Nors jųdviejų įpročiai ir pažiūros buvo griežtai priešingi ir nors Lvovas buvo vyresnis už Leviną, juodu šią žiemą labai suartėjo ir pamilo vienas kitą.

Lvovas buvo namie, ir Levinas be pranešimo įėjo.

Lvovas kambariniu švarku su juosta, aksominėmis kurpėmis ir su pince-nez mėlynais stiklais skaitė knygą, padėtą ant piupitro, gražia ranka atsargiai laikydamas atkištą į šoną, iki pusės pelenais pavirtusį cigarą.

Labai gražus, subtilus ir dar jaunas jo veidas, kurį garbiniuoti žvilgą sidabriniai plaukai darė dar rasingesnį, nušvito šypsena, kai jis pamatė Leviną.

– Puiku! O aš jau norėjau jus pasikviesti. Na, kaip Kiti? Sėskitės čia: patogiau... – Jis atsistojo ir pritraukė supamąjį krėslą. – Skaitėte naujausią aplinkraštį Journal de St-Pétersbourg? Man atrodo, puiku, – tarė jis truputį prancūzišku akcentu.

Levinas papasakojo, ką buvo girdėjęs iš Katavasovo apie tai, ką žmonės šneka Peterburge, ir, pakalbėjęs apie politiką, papasakojo, kad susipažino su Metrovu ir buvo nuvykęs į posėdį. Lvovas tuo labai susidomėjo.

– O aš pavydžiu jums, kad galite įeiti į šį įdomų mokslininkų pasaulį, – kalbėjo jis. Įsikalbėjęs, kaip paprastai, tuojau ėmė šnekėti prancūziškai, nes jam buvo taip lengviau. – Tiesa, neturiu nė kada. Mano tarnyba ir rūpinimasis vaikais neleidžia man šito; be to, nesigėdydamas prisipažįstu, kad mano išsimokslinimas nepakankamas.

– Šito nemanau, – tarė Levinas, šypsodamasis ir, kaip visuomet, jaudindamasis, kad Lvovas apie save tokios menkos nuomonės. Ir Lvovas anaiptol neapsimesdavo toks iš noro atrodyti ar net būti kuklus, bet visai nuoširdžiai taip manė.

– Ak kaipgi! Dabar jaučiu, koks menkas mano išsimokslinimas. Net vaikus auklėdamas, daug ką turiu prisiminti ar išmokti. Juk mokytojų nepakanka, dar būtinas stebėtojas, kaip jūsų ūkyje būtini darbininkai ir prievaizdas. Matote, skaitau, – jis parodė į Buslajevo gramatiką, padėtą ant piupitro, – reikalauja iš Mišos, ir tai labai sunku... Na, štai paaiškinkite man... Čia jis sako...

Levinas norėjo paaiškinti jam, kad to negalima suprasti, o reikia išmokti; bet Lvovas nesutiko su juo.

– Matote, jūs iš to juokiatės!

– Priešingai, negalite įsivaizduoti, kaip aš, žiūrėdamas į jus, visuomet mokausi to, ko man reikės ateityje, – būtent auklėti vaikus.

– Na, jau mokytis tai nėra ko, – kalbėjo Lvovas.

– Aš tiktai žinau, – pasakė Levinas, – kad nesu matęs geriau išauklėtų vaikų kaip jūsų, ir nenorėčiau vaikų, geresnių už jūsų.

Lvovas, matyti, norėjo susilaikyti neišreiškęs džiaugsmo, bet visas šviste nušvito.

– Kad tik būtų geresni už mane. Tai viskas, ko trokštu. Dar nežinote, – pradėjo, – kiek reikia darbo su berniukais, kurie, kaip mano, yra taip atsilikę, gyvendami užsienyje.

– Jūs viską pasivysite. Jie tokie gabūs vaikai. Svarbiausia – moralinis auklėjimas. Šito kaip tik mokausi, žiūrėdamas į jūsų vaikus.

– Jūs sakote – moralinis auklėjimas. Negalima įsivaizduoti, kaip tai sunku! Vos tik įveikėte vieną pusę, iškyla kitos, ir vėl kova. Jeigu nebūtų atramos religijoje – atsimenate, esame kalbėję, – tai be šitos pagalbos, vien tik savo jėgomis, joks tėvas negalėtų auklėti.

Pokalbį šia tema, kuris visuomet būdavo labai įdomus Levinui, nutraukė gražuolė Natalja Aleksandrovna, kuri įėjo jau apsirengusi važiuoti.

– O aš nežinojau, kad jūs čia, – pasakė ji, matyti, ne tik nesigailėdama, bet net džiaugdamasi, kad nutraukė šį pokalbį, jau seniai jai žinomą ir nusibodusį. – Na, kaip Kiti? Aš pietauju pas jus šiandien. Štai ką, Arsenijau, – kreipėsi į vyrą, – tu paimsi karietą...

Vyras su žmona ėmė svarstyti, kaip praleis dieną. Vyras turėjo tarnybos reikalais važiuoti kažko sutikti, o žmona į koncertą ir į viešą Pietryčių komiteto posėdį, todėl reikėjo daug ką išspręsti ir apgalvoti. Levinas, kaip saviškis, turėjo dalyvauti šiuose planuose. Buvo nutarta, kad Levinas su Natali važiuos į koncertą ir į viešąjį posėdį, o iš ten karietą nusiųs į kontorą paimti Arsenijaus, o šis užsuks paimti jos ir nuveš ją pas Kiti; arba jeigu reikalų nebaigs, tai atsiųs karietą, ir Levinas važiuos su ja.

– Žinai, jis mane gadina, – tarė Lvovas žmonai, – tikina, kad mūsų vaikai labai geri, o aš žinau, kad jie turi daug blogų polinkių.

– Arsenijus perdeda, aš visuomet sakau, – prakalbo žmona. – Jeigu ieškosi tobulybės, tai niekuomet nebūsi patenkintas. Ir tiesą tėtė sako, kad mus auklėjant buvo vienas kraštutinumas – mes buvome laikomi antresolėje, o tėvai gyveno beletaže; o dabar priešingai – tėvus į kamarą, vaikus į beletažą. Tėvai jau dabar neturi gyventi, o viskas vaikams.

– Ką gi, jeigu šitaip maloniau? – pradėjo Lvovas, šypsodamasis gražia šypsena ir paliesdamas jai ranką. – Kas tavęs nepažįsta, pagalvotų, kad tu ne motina, o pamotė.

– Ne, kraštutinumų niekur nereikia, – ramiai tęsė Natali, dėdama jo peilį knygoms pjaustyti ant stalo į tam tikrą vietą.

– Na, eikite šen, tobulieji vaikai, – pasakė Lvovas gražuoliams berniukams, kurie, įėję į kambarį ir nusilenkę Levinui, priėjo prie tėvo, matyti, norėdami kažko jį paklausti.

Levinui norėjosi pasikalbėti su jais, pasiklausyti, ką pasakys tėvui, bet Natali užkalbino jį, ir tuojau pat įėjo į kambarį Lvovo tarnybos draugas Machotinas, caro rūmų žinybos munduru, nes turėjo važiuoti drauge pasitikti kažko, ir jau prasidėjo nepabaigiama kalba apie Hercegoviną, apie kunigaikštytę Korzinskają, apie dūmą ir apie staigią Apraksinos mirtį.

Levinas ir užmiršo jam pavestą reikalą. Atsiminė jau išeidamas į prieškambarį.

– Ak, tiesa, Kiti man pavedė kažką pasikalbėti su jumis dėl Oblonskio, – tarė jis, kai Lvovas sustojo ant laiptų, lydėdamas žmoną ir jį.

– Taip, taip, maman nori, kad mes, les beaux-frères83, užpultume jį, – aiškino Lvovas rausdamas ir šypsodamasis. – Bet kodėl aš?

– Na tai aš užpulsiu jį, – šypsodamasi prakalbo Lvova, apsisiautusi balta šuns kailio rotonda ir laukdama, kol pasibaigs kalba. – Na, važiuokime.

_______________

83 Svainiai.

V

Rytiniame koncerte buvo du labai įdomūs dalykai.

Vienas buvo fantazija „Karalius Lyras dykynėje“, antras – kvartetas, skirtas Bacho atminimui. Abudu dalykai buvo nauji ir naujos dvasios, ir Levinui norėjosi susidaryti apie juos savo nuomonę. Palydėjęs svainę iki jos krėslo, jis atsistojo prie kolonos ir pasiryžo kiek galima atidžiau ir stropiau klausytis. Kad nesiblaškytų ir negadintų įspūdžio, stengėsi nežiūrėti į kapelmeisterį baltu kaklaraiščiu, skeryčiojantį rankomis ir nemaloniai atitraukiantį muzikinį dėmesį, į skrybėlėtas damas, rūpestingai užsirišusias kaspinais ausis koncertui, ir į visus tuos veidus, kurie arba niekuo nesidomėjo, arba domėjosi įvairiausiais dalykais, tiktai ne muzika. Levinas stengėsi vengti susitikti su muzikos žinovais ir plepiais, o stovėjo, žiūrėdamas žemyn priešais save, ir klausėsi.

Bet juo ilgiau klausėsi „Karaliaus Lyro fantazijos“, juo labiau jam atrodė neįmanoma susidaryti kokią nors aiškią nuomonę. Tolydžio prasidėdavo, tarytum telkdavosi muzikinė jausmo išraiška, bet tučtuojau suskildavo į naujų muzikinių išraiškų elementų nuotrupas, o kartais stačiai į garsus, nepaprastai sudėtingus, bet niekuo, išskyrus kompozitoriaus įgeidį, nesusietus. Pačios tų kartais gerų muzikinių išraiškų nuotrupos buvo nemalonios, nes buvo visiškai netikėtos ir niekuo neparuoštos. Linksmumas ir liūdesys, ir neviltis, ir švelnumas, ir džiūgavimas atsirasdavo be jokios priežasties tarytum pamišėlio jausmai. Lygiai kaip pamišėliui, tie jausmai netikėtai dingdavo.

Atliekant pjesę, Levinas visą laiką jautėsi lyg kurčias žmogus, kuris žiūri į šokančiuosius. Jis buvo visiškai sumišęs, kai pjesė baigėsi, ir jautėsi labai išvargęs nuo įtempto ir niekuo neatlyginto dėmesio. Iš visų pusių pasigirdo garsūs plojimai. Visi atsistojo, ėmė vaikščioti, šnekėti. Norėdamas iš kitų žmonių įspūdžių išsiaiškinti, kodėl jis toks sumišęs, Levinas ėmė vaikščioti, ieškodamas žinovų, ir nudžiugo, pamatęs vieną iš pagarsėjusių žinovų, besikalbantį su jam pažįstamu Pescovu.

– Nuostabu! – kalbėjo sodrus Pescovo bosas. – Sveikas, Konstantinai Dmitričiau. Ypač vaizdinga ir skulptūriška, taip sakant, ir spalvinga toji vieta, kur jaučiate artėjant Kordeliją, kur moteris, das ewig Weibliche84, pradeda kovą su lemtimi. Ar netiesa?

– Bet iš kurgi čia Kordelija? – nedrąsiai paklausė Levinas, visiškai užmiršęs, kad fantazija vaizdavo karalių Lyrą dykynėje.

– Pasirodo Kordeliją... štai! – tarė Pescovas, suduodamas pirštais į atlasinę afišą, kurią laikė rankoje, ir paduodamas ją Levinui.

Tik dabar Levinas atsiminė fantazijos pavadinimą ir skubiai perskaitė į rusų kalbą išverstas Šekspyro eiles, atspaustas antroje afišos pusėje.

– Be šito negalima sekti, – pasakė Pescovas, kreipdamasis į Leviną, nes jo pašnekovas nuėjo ir pasikalbėti neturėjo su kuo.

Per pertrauką Levinas su Pescovu susiginčijo dėl Vagnerio muzikos krypties pranašumų ir ydų. Levinas įrodinėjo, kad Vagnerio ir visų jo pasekėjų klaida esanti ta, kad muzika nori pereiti į svetimo meno sritį ir kad lygiai taip pat klysta poezija, vaizduodama veido bruožus, nes čia tapybos uždavinys, ir, kaip tokios klaidos pavyzdį, nurodė skulptorių, kuris įsimanė iš marmuro iškalti poetinių vaizdų šešėlius, kylančius aplinkui poeto figūrą ant pastovo. „Tie šešėliai skulptoriui išėjo tokie nepanašūs į šešėlius, jog net laikosi už laiptų“, – kalbėjo Levinas. Ši frazė patiko jam, bet neatsiminė, ar tik nebuvo anksčiau pasakęs tos pačios frazės, ir kaip tik Pescovui, ir ją pasakęs sumišo.

Pescovas įrodinėjo, kad menas yra vienas ir kad aukščiausią išraišką gali pasiekti tiktai tada, kai jungiamos visos jo rūšys.

Antrosios koncerto dalies Levinas jau negalėjo klausytis. Pescovas, atsistojęs šalia, beveik visą laiką kalbėjo su juo, smerkdamas šią pjesę už jos nereikšmingą, šleikštų, dirbtinį paprastumą ir lygindamas ją su prerafaelitų paprastumu tapyboje. Išeidamas Levinas sutiko dar daug pažįstamų, su kuriais pasikalbėjo ir apie politiką, ir apie muziką, ir apie bendrus pažįstamus; be kita ko, sutiko grafą Bolį ir tik dabar atsiminė vizitą.

– Na, tai nuvažiuokite dabar, – tarė jam Lvova, kuriai jis pasisakė, – galbūt jūsų nepriims, o paskui užvažiuokite manęs į posėdį. Jūs rasite dar.

_______________

84 Amžinasis moteriškumas.

VI

– Galbūt nepriima? – paklausė Levinas, įėjęs į grafienės Bol namų priemenę.

– Priima, labai prašom, – atsakė durininkas, ryžtingai vilkdamas jam kailinius.

„Tai pikta, – galvojo Levinas atsidusęs, maudamasis vieną pirštinę ir lygindamas skrybėlę. – Na, ko aš einu? Nei ką aš su jais kalbėsiu?“

Eidamas per pirmą svetainę, Levinas sutiko tarpduryje grafienę Bol, kuri susirūpinusiu ir rūsčiu veidu kažką įsakinėjo tarnui. Pamačiusi Leviną, nusišypsojo ir paprašė į kitą nedidelę svetainę, kurioje buvo girdėti balsai. Šioje svetainėje sėdėjo krėsluose dvi grafienės dukterys ir Levinui pažįstamas maskviškis pulkininkas. Levinas priėjo prie jų, pasisveikino ir atsisėdo šalia sofos, laikydamas skrybėlę ant kelio.

– Kaip jūsų žmonos sveikata? Jūs buvote koncerte? Mes negalėjome. Mama turėjo būti gedulingose pamaldose.

– Taip, girdėjau... Kokia staigi mirtis, – tarė Levinas.

Atėjo grafienė, atsisėdo ant sofos ir taip pat paklausė apie žmoną ir apie koncertą.

Levinas atsakė ir vėl paklausė apie staigią Apraksinos mirtį.

– Tiesą sakant, ji visuomet buvo silpnos sveikatos.

– Buvote vakar operoje?

– Taip, buvau.

– Labai žavi buvo Luka.

– Taip, labai žavi, – patikino jis ir jam buvo visiškai vis vien, ką apie jį pagalvos, todėl ėmė kartoti tai, ką šimtus kartų buvo girdėjęs apie dainininkės talento ypatybes. Grafienė Bol dėjosi klausanti. Paskui, kai Levinas pakankamai pakalbėjo ir nutilo, ėmė kalbėti pulkininkas, lig šiol tylėjęs. Pulkininkas taip pat kalbėjo apie operą ir apie apšvietimą. Pagaliau, pasakęs apie ruošiamą folle journée85 pas Tiuriną, pulkininkas nusijuokė, subruzdo, atsistojo ir išėjo. Levinas irgi atsistojo, bet iš grafienės veido pastebėjo, kad jam dar ne metas išeiti. Dar kokias dvi minutes reikia pabūti. Levinas atsisėdo.

Jis vis galvojo apie tai, kaip tai kvaila, todėl nežinojo, apie ką kalbėti, ir tylėjo.

– Ar nevažiuojate į viešą posėdį? Sako, labai įdomu, – pradėjo grafienė.

– Ne, aš prižadėjau savo belle-soeur86 užsukti jos, – atsakė Levinas.

Visi nutilo. Motina su dukra dar kartą susižvalgė.

„Na, rodos, dabar jau metas“, – pagalvojo Levinas ir atsistojo. Damos paspaudė jam ranką ir paprašė perduoti mille choses87 žmonai.

Durininkas paklausė jį, paduodamas kailinius:

– Kur teikiatės gyventi? – ir tuojau įrašė į didelę, gerai įrištą knygą.

„Be abejo, man vis tiek, bet vis dėlto gėda ir baisiai kvaila“, – pagalvojo Levinas, guosdamasis tuo, kad visi taip daro, ir nuvažiavo į viešąjį komiteto posėdį, kur turėjo rasti svainę ir su ja drauge važiuoti namo.

Viešajame komiteto posėdyje buvo daug žmonių ir beveik visa aukštuomenė. Levinas rado dar apžvalgą, kuri, kaip visi kalbėjo, buvo labai įdomi. Baigus skaityti apžvalgą, vieni pažįstami susiėjo su kitais, ir Levinas sutiko Svijažskį, kuris būtinai kvietė jį šįvakar į Žemės ūkio draugiją, kur turėjo būti skaitomas garsus pranešimas, ir Stepaną Arkadjičių, kuris ką tik buvo atvažiavęs iš lenktynių, ir dar daug kitų pažįstamų, ir Levinas dar pasakė ir išklausė keletą įvairių nuomonių apie posėdį, apie naują pjesę ir apie bylą. Matyti, dėl to, kad jo dėmesys jau buvo pavargęs, Levinas suklydo, kalbėdamas apie bylą, ir tą klaidą paskui keletą kartų apmaudžiai prisiminė. Kalbėdamas apie tai, kokia bus paskirta bausmė svetimšaliui, kuris dabar buvo teisiamas Rusijoje, ir apie tai, kaip būtų neteisinga jį nubausti ištrėmimu į užsienį, Levinas pakartojo vieno pažįstamo nuomonę, kurią vakar iš jo išgirdo.

– Manau, kad išleisti jį į užsienį būtų tas pat, kaip įmesti lydeką į vandenį, – dėstė Levinas. Jau paskui jis atsiminė, kad ši mintis, kurią buvo girdėjęs iš pažįstamo ir pasakęs kaip savo, buvo iš Krylovo pasakėčios, o jo pažįstamas pakartojo šią mintį iš laikraščio feljetono.

Užvažiavęs su svaine namo ir radęs Kiti linksmą ir sveiką, Levinas išvyko į klubą.

_______________

85 Beprotišką dieną.

86 Svainei.

87 Daug linkėjimų.

VII

Levinas atvažiavo į klubą kaip tik laiku. Tuo pačiu metu atvyko ir daugiau svečių bei narių. Levinas labai seniai bebuvo klube, tik tada, kai, išėjęs iš universiteto, dar gyveno Maskvoje ir lankėsi aukštuomenėje. Jis atsiminė klubą, išorines jo įrengimo smulkmenas, bet visiškai buvo užmiršęs tą įspūdį, kurį jam klubas anksčiau darydavo. Tačiau kai tik, įvažiavęs į platų pusapskritį kiemą ir išlipęs iš vežiko fajetono, įžengė į priebutį ir durininkas su perpete tyliai atvėrė prieš jį duris ir nusilenkė; kai tik pamatė kambaryje kaliošus ir kailinius klubo narių, sumetusių, kad lengviau nusiauti kaliošus apačioje negu juos nešti į viršų; kai tik išgirdo paslaptingą, jį pralenkusį skambutį ir, lipdamas nuožulniais, kilimu išklotais laiptais aukštyn, pamatė aikštelėje statulą, o viršuje, tarpduryje, pažįstamą trečią nusenusį durininką su klubo livrėja, kuris, neskubėdamas ir nedelsdamas, atidarydavo duris ir apžvelgdavo svečią, – Levinas pasijuto apsuptas senovinės klubo atmosferos – poilsio, pertekties ir padorumo atmosferos.

– Teikitės palikti skrybėlę, – pasakė durininkas Levinui, užmiršusiam klubo taisyklę palikti skrybėlę durininko patalpoje. – Seniai buvote. Kunigaikštis dar vakar užrašė jus. Kunigaikščio Stepano Arkadjičiaus dar nėra.

Durininkas pažino ne tik Leviną, bet ir visus jo pažįstamus bei gimines, ir tučtuojau priminė artimus jam žmones.

Perėjęs pirmą pereinamą salę su širmomis ir dešinėje atitvertą kambarį, kur sėdi vaisių pardavėjas, Levinas, pralenkęs vieną pamažu einantį senį, įėjo į valgomąjį, kur ūžte ūžė žmonės.

Jis ėjo palei stalus, kurie jau buvo beveik užimti, peržvelgdamas svečius. Šen ir ten matė įvairių įvairiausius, ir senus ir jaunus, vos pažįstamus ir artimus žmones. Nebuvo nė vieno pikto ar susirūpinusio veido. Atrodė, lyg visi būtų palikę durininko kambaryje kartu su kepurėmis savo vargus bei rūpesčius ir ruoštųsi neskubėdami naudotis medžiaginėmis gyvenimo gėrybėmis.

Čia buvo ir Svijažskis, ir Ščerbackis, ir Nevedovskis, ir senasis kunigaikštis, ir Vronskis, ir Sergejus Ivanyčius.

– A! Ko pavėlavai? – šypsodamasis paklausė kunigaikštis, paduodamas jam per petį ranką. – Kaip Kiti? – pridūrė taisydamasis servetėlę, kurią buvo užsikišęs už liemenės sagos.

– Nieko, sveika; jos trise namie pietauja.

– A, Alinų ir Nadinų pakuždos. Na, pas mus vietos nėra. O eik prie ano stalo ir užimk greičiau vietą, – pasakė kunigaikštis ir nusigręžęs atsargiai priėmė lėkštę vėgėlių sriubos.

– Levinai, šičia! – sušuko kiek toliau geraširdis balsas. Tai buvo Turovcynas. Jis sėdėjo su jaunu kariu, ir šalia jų buvo dvi apverstos kėdės. Levinas džiaugdamasis priėjo. Jam visuomet patiko geraširdis lėbūnas Turovcynas, – su juo buvo susijęs atsiminimas apie tai, kaip prisipažino Kiti ją mylįs, – bet dabar, po visų įtemptai protingų kalbų, jam itin malonu buvo matyti geraširdį Turovcyno veidą.

– Tai jums ir Oblonskiui. Jis tuojau ateis.

Labai tiesios laikysenos karys linksmomis, nuolat šypsančiomis akimis buvo peterburgietis Gaginas. Turovcynas supažindino juodu.

– Oblonskis visada vėluoja.

– Antai ir jis.

– Tu ką tik atvažiavai? – pasidomėjo Oblonskis, greitai priėjęs prie jų. – Puiku. Gėrei degtinės? Na, eime.

Levinas atsistojo ir nuėjo su juo prie didelio stalo, nustatyto visokių rūšių degtine ir įvairių įvairiausiais užkandžiais. Rodės, iš dviejų dešimčių užkandžių buvo galima išsirinkti pagal skonį, tačiau Stepanas Arkadjičius pareikalavo kažkokio ypatingo, ir vienas iš čia stovinčių liokajų su livrėjomis beregint atnešė tai, ko buvo pareikalauta. Juodu išgėrė po stiklelį ir sugrįžo prie stalo.

Tučtuojau, dar bevalgant žuvienę, Gaginui atnešė šampano, ir jis liepė pripilti keturis stiklus. Levinas neatsisakė nuo pasiūlyto vyno ir užsakė kitą butelį. Jis buvo išalkęs, valgė ir gėrė pasimėgaudamas ir dar labiau mėgaudamasis palaikė linksmas ir paprastas savo bičiulių kalbas. Gaginas, nuleidęs balsą, pasakojo naują Peterburgo anekdotą, ir anekdotas, nors nepadorus ir kvailas, buvo toks juokingas, jog Levinas taip garsiai nusikvatojo, kad į jį sužiuro kaimynai.

– Čia visai panašu: „Aš kaip tik šito ir negaliu pakęsti!“ Tu žinai? – paklausė Stepanas Arkadjičius. – Ak, kaip puiku! Duok dar butelį, – paliepė liokajui ir ėmė pasakoti.

– Piotras Iljičius Vinovskis prašo, – pertraukė senukas liokajus Stepaną Arkadjičių, paduodamas dvi plonutėles taures baigiančio putoti šampano ir kreipdamasis į Stepaną Arkadjičių ir Leviną. Stepanas Arkadjičius paėmė taurę ir, susižvalgęs su pliku, rudaplaukiu, ūsuotu vyriškiu, sėdinčiu kitame stalo gale, šypsodamasis palinkčiojo jam.

– Kas jis? – paklausė Levinas.

– Tu esi jį kartą pas mane sutikęs, atsimeni? Geras vyrukas.

Levinas padarė tą patį, ką ir Stepanas Arkadjičius, ir paėmė taurę.

Stepano Arkadjičiaus anekdotas taip pat buvo labai juokingas. Levinas papasakojo savo anekdotą, kuris irgi visiems patiko. Paskui kalba nukrypo į arklius, į šios dienos lenktynes ir į tai, kaip šauniai Vronskio Atlasinis laimėjo pirmą prizą. Levinas nepastebėjo, kaip praėjo pietūs.

– A! Štai ir jie, – baigiantis pietums, tarė Stepanas Arkadjičius, pasilenkdamas per kėdės atlošą ir duodamas ranką Vronskiui, kuris ėjo prie jo su aukštu gvardijos pulkininku. Vronskio veide taip pat švytėjo visuotinė linksma ir geraširdė klubo nuotaika. Jis linksmai atsirėmė alkūne į Stepano Arkadjičiaus petį, kažką šnibždėdamas jam, ir, lygiai taip pat linksmai šypsodamasis, padavė ranką Levinui.

– Labai džiaugiuosi jus matydamas, – prašneko. – O aš jūsų tuomet ieškojau per rinkimus, bet man pasakė kad jau išvažiavote, – pasakė jam Vronskis.

– Taip, aš tą pačią dieną išvažiavau. Mes ką tik kalbėjome apie jūsų žirgą. Sveikinu jus, – tarė Levinas. – Tai labai greitas jojimas.

– Bet juk taip pat laikote lenktyninius arklius.

– Ne, mano tėvas laikė; bet aš atsimenu ir žinau.

– Tu kur pietavai? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Mes už antro stalo, už kolonų.

– Mes jį sveikinome, – patikino aukštasis pulkininkas. – Antrasis imperatoriaus prizas; kad man taip sektųsi lošti kortomis, kaip jam su arkliais.

– Na, nereikia gaišinti aukso laiką. Aš einu į infernalinį, – pareiškė pulkininkas ir nuėjo nuo stalo.

– Tai Jašvinas, – atsakė Turovcynui Vronskis ir atsisėdo prie jų į vietą, kuri pasidarė laisva. Išgėręs pasiūlytą taurę, užsakė butelį. Ar klubinės atmosferos, ar išgerto vyno veikiamas, Levinas įsikalbėjo su Vronskiu apie geriausią galvijų veislę ir labai džiaugėsi nesijausdamas šito žmogaus priešu. Tarp kitko, net pasakė Vronskiui girdėjęs iš žmonos, kad ji sutikusi jį pas kunigaikštienę Marją Borisovną.

– Ak, kunigaikštienė Marja Borisovna, puiki moteris! – pareiškė Stepanas Arkadjičius ir papasakojo apie ją anekdotą, kuris visus prijuokino. Ypač Vronskis taip geraširdiškai nusikvatojo, kad Levinas pasijuto visiškai susitaikinęs su juo.

– Ką gi, baigėte? – paklausė Stepanas Arkadjičius stodamasis ir šypsodamasis. – Eime!

VIII

Pakilęs nuo stalo, Levinas, jusdamas, kad einant jam ypač lengvai ir taisyklingai juda rankos, nuėjo su Gaginu per aukštus kambarius į biliardinę. Eidamas per didžiąją salę, susidūrė su uošviu.

– Na ką? Kaip tau patinka mūsiškė dykaduonių šventovė? – pasiteiravo kunigaikštis, paėmęs jam už parankės. – Eime pasivaikščioti.

– Ir aš norėjau pasivaikščioti, pasižvalgyti. Įdomu.

– Taip, tau įdomu. Bet man kitu atžvilgiu įdomu, kaip tau. Tu štai žiūri į šituos senukus, – pasakojo jis, rodydamas į sukumpusį, nukarusia lūpa klubo narį, kuris, vos kilnodamas kojas minkštais batais, ėjo priešais, – ir galvoji, kad jie taip ir gimė kiužiai.

– Kaip kiužiai?

– Tu mat nė nežinai šito pavadinimo. Tai mūsų klubo terminas. Žinai, kai kiaušiniai raičiojami – nuo ilgo raičiojimo sukiūžta ir pasidaro kiužiai. Panašiai ir mums: važinėji, važinėji į klubą ir pasidarai kiužis. Tu juokiesi, o mes jau žiūrime, kada patys į kiužius pateksime. Tu pažįsti kunigaikštį Čečenskį? – paklausė kunigaikštis, ir Lavinas iš jo veido matė, kad šis ruošiasi papasakoti kažką juokingo.

– Ne, nepažįstu.

– Na kaipgi! Na, kunigaikštis Čečenskis, jį visi žino. Tiek to. Tai jis visuomet biliardą lošia. Prieš kokius trejus metus dar nebuvo kiužis ir vis drąsinosi. Ir pats kitus kiužiais vadino. Tik atvažiuoja jis kartą, o mūsų durininkas... tu pažįsti, Vasilijus? Na, tas storulis. Jis labai sąmojingas. Tai kunigaikštis Čečenskis ir klausia jį: „Na ką, Vasilijau, kas jau yra atvažiavęs? O kiužių ar yra?“ O šis jam sako: „Jūs trečias.“ Tai taip, brolau!

Kalbėdamiesi ir sveikindamiesi su pažįstamais, kurių visur sutikdavo, Levinas su kunigaikščiu perėjo visus kambarius: didelį, kur jau stovėjo stalai ir įprasti partneriai lošė mažomis sumomis; sofų kambarį, kur kažkas lošė šachmatais ir kur sėdėjo Sergejus Ivanovičius ir kalbėjosi su kažkuo; biliardinę, kur nišoje prie sofos buvo susidariusi linksma partija su šampanu, kurioje dalyvavo Gaginas; pažvelgė ir į infernalinį kambarį, kuriame prie vieno stalo, kur sėdėjo Jašvinas, grūdosi daug žmonių, statančių ant svetimos kortos. Stengdamiesi nekelti triukšmo, jie įėjo į tamsią skaityklą, kur po lempomis su gaubtais sėdėjo jaunas pikto veido vyras, kuris griebė vieną žurnalą po kito, ir plikas generolas, kuris atsidėjęs skaitė kažką. Įėjo ir į tą kambarį, kurį kunigaikštis vadino protinguoju. Šiame kambaryje trys ponai karštai kalbėjosi apie paskutinę politinę naujieną.

– Kunigaikšti, labai prašom, paruošta, – kalbėjo vienas iš jo partnerių, susiradęs jį čia, ir kunigaikštis nuėjo. Levinas pasėdėjo, pasiklausė, bet kai atsiminė visus šio ryto pokalbius, jam staiga pasidarė baisiai liūdna. Jis skubiai atsistojo ir nuėjo ieškoti Oblonskio ir Turovcyno, su kuriais buvo linksma.

Turovcynas su puodeliu gėrimo sėdėjo ant aukštos sofos biliardo kambaryje, o Stepanas Arkadjičius su Vronskiu apie kažką šnekėjosi prie durų tolimoje kambario kertėje.

– Negali sakyti, kad ji nuobodžiautų, bet ta neaiški, netikra padėtis, – išgirdo Levinas ir greitai norėjo nueiti; tačiau Stepanas Arkadjičius pasišaukė jį.

– Levinai! – šūktelėjo Stepanas Arkadjičius, ir Levinas pastebėjo, kad jo akyse buvo ne ašaros, o drėgnumas, kaip kad jam visuomet būdavo arba išsigėrus, arba susigraudinus. Dabar buvo ir viena, ir antra. – Levinai, neik, – tarė ir tvirtai jam suspaudė už alkūnės ranką, matyt, nenorėdamas paleisti. – Tai mano nuoširdus, ar tik ne geriausias draugas, – pasakė Vronskiui. – Tu man taip pat dar artimesnis ir brangesnis. Ir aš noriu, ir žinau, kad turite susidraugauti ir būti artimi, nes judu esate geri žmonės,

– Ką gi, mums lieka tik pasibučiuoti, – prakalbo Vronskis, geraširdiškai juokaudamas ir paduodamas ranką.

Levinas greitai paėmė ištiestą ranką ir stipriai paspaudė.

– Aš labai, labai džiaugiuosi, – patikino spausdamas Vronskiui ranką.

– Kelneri, butelį šampano, – tarė Stepanas Arkadjičius.

– Ir aš labai džiaugiuosi, – kalbėjo Vronskis.

Nors ir Stepanas Arkadjičius, ir juodu abu norėjo kalbėti, bet neturėjo apie ką, ir abu tą jautė.

– Žinai, kad jis nepažįstamas su Ana? – paklausė Stepanas Arkadjičius Vronskiui. – Būtinai noriu nusivežti jį pas ją. Važiuokime, Levinai!

– Nejaugi? – pasiteiravo Vronskis. – Ji labai džiaugsis. Aš tuojau važiuočiau namo, – pridūrė, – bet esu susirūpinęs dėl Jašvino ir noriu pabūti čia, kol jis baigs.

– O ką, blogai?

– Vis pralošia, ir tik aš vienas galiu jį sulaikyti.

– Tai ką gi, partiją biliardo? Ar loši, Levinai? Tai ir puiku, – pasakė Stepanas Arkadjičius. – Statyk kamuolius, – kreipėsi į žymėtoją.

– Seniai pastatyti, – atsakė žymėtojas, jau trikampiu sustatęs kamuolius ir dėl pramogos ritinėdamas raudonąjį.

– Na, pradėkime.

Po partijos Vronskis ir Levinas prisėdo prie Gagino stalo, ir Levinas, Stepano Arkadjičiaus patartas, ėmė statyti už tūzus. Vronskis čia sėdėdavo prie stalo, apsuptas pažįstamų, kurių nuolat prieidavo prie jo, čia užsukdavo į infernalinį pažiūrėti Jašvino. Levinas jautė malonų poilsį nuo protinio nuovargio šįryt. Jis džiaugėsi, kad pasibaigė nesantaika su Vronskiu, ir jį tebegaubė ramybės, padorumo ir smagumo atmosfera.

Partijai pasibaigus, Stepanas Arkadjičius paėmė Levinui už parankės.

– Na, tai važiuojame pas Aną. Dabar? Ką? Ji namie. Aš seniai jai prižadėjau atvežti tave. Kur tu ketinai vakare?

– O beveik niekur. Prižadėjau Svijažskiui į Žemės ūkio draugiją. Gal ir važiuokime, – pasiūlė Levinas.

– Puiku, važiuojame! Sužinok, ar atvažiavo mano karieta, – kreipėsi Stepanas Arkadjičius į liokajų.

Levinas priėjo prie stalo, sumokėjo keturiasdešimt rublių, kuriuos pralošė statydamas už tūzus, sumokėjo klubo išlaidas, kažkokiu paslaptingu būdu žinomas senukui liokajui, stovinčiam prie durų, ir, ypatingai mostaguodamas rankomis, patraukė per visas sales prie išėjimo.

IX

– Oblonskio karietą! – piktu bosu sušuko durininkas. Karieta privažiavo, ir abu susėdo. Tiktai pradžioje, kol karieta važiavo pro klubo vartus, Levinas dar jautė klubui būdingą ramybės, malonumo ir tikro aplinkos padorumo atmosferą; bet kai tik karieta išvažiavo į gatvę ir jis pasijuto karietos supamas nelygiu keliu, išgirdo, kaip piktai sušuko sutiktas vežikas, neryškioje šviesoje pamatė raudoną smuklės ir krautuvėlės iškabą, toji atmosfera išsisklaidė, ir Levinas ėmė svarstyti savo poelgius ir paklausė save, ar gerai daro, važiuodamas pas Aną. Ką pasakys Kiti? Stepanas Arkadjičius nedavė jam susimąstyti ir, lyg įspėdamas jo abejojimus, išblaškė šiuos.

– Kaip aš džiaugiuosi, – prabilo jis, – kad tu su ja susipažinsi. Tu žinai, Doli seniai šito norėjo. Ir Lvovas juk buvo pas ją ir lankosi. Nors ji man ir sesuo, – kalbėjo toliau Stepanas Arkadjičius, – aš drąsiai galiu pasakyti, kad tai nuostabi moteris. Tu pats pamatysi. Jos padėtis labai sunki, ypač dabar.

– Kodėl ypač dabar?

– Dabar mes tariamės su jos vyru dėl ištuokos. Ir jis sutinka; bet čia yra sunkumų dėl sūnaus, ir šis reikalas, kuris seniai jau turėjo baigtis, štai jau traukiasi tris mėnesius. Kai tik bus gauta ištuoka, ji ištekės už Vronskio. Koks kvailas tas senas paprotys vesti aplink altorių, „Isajau, džiūgauk“, paprotys, kuriuo niekas netiki ir kuris kliudo žmonių laimei! – įterpė Stepanas Arkadjičius. – Na ir tuomet jų padėtis bus aiški, kaip mano, kaip tavo.

– Kas kliūva? – paklausė Levinas.

– Ak, tai ilga ir nuobodi istorija! Visa tai taip neaišku pas mus. Štai kas, – Karenina, laukdama šios ištuokos, tris mėnesius gyvena Maskvoje, kur jį ir ją visi pažįsta; niekur nesirodo, nesimato su jokia moterimi, išskyrus Doli, mat supranti, nenori, kad ją kas lankytų iš pasigailėjimo; šita kvaiša kunigaikštytė Varvara – ir toji išvažiavo, manydama, kad taip nepadoru. Tai mat, kita moteris, jos dėta, negalėtų savyje rasti resursų. O ji, pats pamatysi, kaip susitvarkė gyvenimą, kokia ji rami, ori. Į kairę, į gatvelę, priešais cerkvę! – sušuko Stepanas Arkadjičius, išsilenkęs per karietos langą. – Na ir karšta! – tarė dar labiau atsilapodamas ir taip jau atlapus kailinius, nors buvo dvylika laipsnių šalčio.

– Bet juk ji turi dukterį; turbūt daug laiko jai skiria? – domėjosi Levinas.

– Tu, matyt, įsivaizduoji, kad kiekviena moteris yra tiktai patelė, une couveuse88, – aiškino Stepanas Arkadjičius. – Jeigu užsiėmusi, tai būtinai vaikais. Ne, ji puikiai augina dukrelę, rodos, bet apie ją negirdėti. Dabar ji, svarbiausia, rašo. Jau aš matau, kad tu ironiškai šypsaisi, tačiau be reikalo. Ji rašo knygą vaikams ir niekam nesisako apie tai, bet man paskaitė, ir aš parodžiau rankraštį Vorkujevui... žinai, tas leidėjas... jis ir pats rašytojas, rodos. Jis nusimano apie tai ir sako, jog tai puikus dalykas. Bet tu manai, kad tai moteris rašytoja? Anaiptol. Ji visų pirma moteris, turinti širdį, pats pamatysi. Dabar ji rūpinasi viena anglaite ir visa jos šeima.

– Ką gi, tai kažkokia filantropija?

– Na, tu visur tuojau nori matyti bloga. Ne filantropija, o širdies dalykas. Jie, tai yra Vronskis, turėjo anglą trenerį, savo dalyko žinovą, bet girtuoklį. Jisai visiškai nusigėrė, delirium tremens89 ir šeimą pametė. Ana sužinojo tai, padėjo, įsitraukė ir dabar globoja visą šeimą, tik ne taip, iš aukšto, pinigais, bet pati ruošia berniukus į rusų gimnaziją, o mergaitę pasiėmė į namus. Pats pamatysi.

Karieta įvažiavo į kiemą, ir Stepanas Arkadjičius garsiai paskambino ties priebučiu, kur stovėjo rogės.

Nepaklausęs įleidusio durininko, ar namie, Stepanas Arkadjičius įėjo į priemenę. Levinas ėjo paskui, vis labiau ir labiau abejodamas, ar gerai daro, ar blogai.

Pasižiūrėjęs į veidrodį, Levinas pastebėjo, kad jis raudonas; bet buvo tikras, kad negirtas, ir kilimu išklotais laiptais lipo aukštyn paskui Stepaną Arkadjičių. Viršuje Stepanas Arkadjičius paklausė liokajų, kuris jam nusilenkė kaip artimam žmogui, kas yra pas Aną Arkadjevną, ir sužinojo, kad ponas Vorkujevas.

– Kur jie?

– Kabinete.

Perėję nedidelį valgomąjį tamsiomis medinėmis sienomis, Stepanas Arkadjičius su Levinu minkštu kilimu įėjo į apytamsį kabinetą, apšviestą vienos lempos su dideliu tamsiu gaubtu. Kita lempa, refraktorius, degė sienoje ir apšvietė didelį, viso ūgio moters portretą, kuris nejučiom patraukė Levino dėmesį. Tai buvo Anos portretas, Italijoje Michailovo nutapytas. Tuo metu, kai Stepanas Arkadjičius jau buvo užėjęs už treliažo ir nutilo vyriškas balsas, kuris prieš tai kalbėjo, Levinas žiūrėjo į portretą, spindinčios šviesos lyg iškeltą iš rėmų, ir negalėjo atitraukti žvilgsnio. Jis net užsimiršo, kur esąs, ir, nesiklausydamas, kas buvo kalbama, nenuleido akių nuo įstabaus portreto. Tai buvo ne paveikslas, bet gyva žavi moteris juodais garbiniuotais plaukais, nuogais pečiais ir rankomis, susimąsčiusi, kiek šypsančiomis lūpomis, aptrauktomis švelniais pūkeliais, pergalingai ir švelniai žiūrinti į jį jaudinančiomis akimis. Tik dėl to ji buvo negyva, kad buvo gražesnė negu gali būti gyva.

– Aš labai džiaugiuosi, – staiga išgirdo jis šalia savęs balsą, matyti, tos pačios moters, kuria grožėjosi portrete ir kuri dabar kreipėsi. Ana išėjo pro treliažą jo pasitikti, ir Levinas kabineto prietemoje išvydo tą pačią portreto moterį tamsia, įvairių atspalvių mėlyna suknele, ne ta pačia poza, ne ta veido išraiška, bet tokią pat gražią, kaip ją buvo pagavęs portrete dailininkas. Iš tikrųjų ji nebuvo tokia puiki kaip paveiksle, bet užtat gyva, traukė į save dar kažkokiu nauju žavesiu, kurio nebuvo portrete.

_______________

88 Perekšlė.

89 Baltoji karštinė.

X

Ana pasitiko jį neslėpdama džiaugsmo. Iš to, kaip ramiai ištiesė jam mažą energingą ranką, supažindino jį su Vorkujevu ir parodė į rausvaplaukę apveidžią mergaitę, čia pat sėdinčią prie darbo, pavadindama ją savo auklėtine, Levinas pajuto pažįstamas ir jam labai malonias manieras aukštosios draugijos moters, kuri visuomet laikosi ramiai ir natūraliai.

– Labai, labai džiaugiuosi, – pakartojo ji, ir šie paprasti žodžiai jos lūpose kažkodėl atrodė Levinui itin reikšmingi. – Aš jus seniai pažįstu ir myliu – ir dėl jūsų bičiulystės su Stiva, ir dėl jūsų žmonos... aš pažinau ją labai trumpai, bet ji paliko man puikios gėlės įspūdį, kaip tik gėlės. Ir ji netrukus jau bus motina!

Ana kalbėjo laisvai ir neskubėdama, retkarčiais nukreipdama žvilgsnį nuo Levino į brolį, ir Levinas jautė, kad padarė jai gerą įspūdį, ir jam beregint pasidarė lengva, jauku ir malonu, tarytum nuo vaikystės dienų būtų buvęs pažįstamas su šia moterimi.

– Mes su Ivanu Petrovičiumi kaip tik dėl to ir įsitaisėme Aleksejaus kabinete, – aiškino ji, atsakydama Stepanui Arkadjičiui, kuris paklausė, ar galima rūkyti, – kad galėtume rūkyti, – ir, pažvelgusi į Leviną, užuot paklaususi, ar rūko, prisitraukė vėžlio kaulo portsigarą ir išsiėmė pachitosą.

– Kaip tavo sveikata šiandien? – paklausė ją brolis.

– Nieko. Nervai, kaip visuomet.

– Ar netiesa, nepaprastai geras? – teiravosi Stepanas Arkadjičius, pastebėjęs, kad Levinas žvilgčioja į portretą.

– Aš nesu matęs geresnio portreto.

– Ir nepaprastai panašus, tiesa? – tarė Vorkujevas.

Levinas pažvelgė pirma į portretą, paskui į originalą. Ypatingas spindesys nušvietė Anos veidą tuo metu, kai ši pajuto į save nukreiptą jo žvilgsnį. Levinas paraudo ir, norėdamas paslėpti sumišimą, ketino paklausti, ar seniai ji matėsi su Darja Aleksandrovna, bet tuo pačiu metu Ana prašneko:

– Mes dabar su Ivanu Petrovičiumi kalbėjome apie naujausius Vaščenkovo paveikslus. Jūs matėte juos?

– Taip, mačiau, – atsakė Levinas.

– Bet atleiskite, aš jus pertraukiau, norėjote pasakyti...

Levinas paklausė, ar seniai ji mačiusi Doli.

– Vakar ji buvo pas mane, labai supykusi ant gimnazijos dėl Grišos. Lotynų kalbos mokytojas, atrodo, buvo jam neteisingas.

– Taip, mačiau paveikslus. Jie man nelabai patiko, – grįžo Levinas į jos pradėtą kalbą.

Levinas kalbėjo dabar visiškai jau be tos amatininkiškos pažiūros į dalyką, kaip buvo kalbėjęs šį rytą. Kalbantis su moterimi, kiekvienas žodis įgaudavo ypatingą reikšmę. Bendrauti su ja buvo malonu, dar maloniau buvo jos klausytis.

Ana kalbėjo ne tik natūraliai, protingai, bet protingai ir atsainiai, neteikdama jokios svarbos savo mintims, o teikdama didelę svarbą pašnekovo mintims.

Besikalbėdami jie palietė naują meno kryptį, naujas Biblijos iliustracijas, padarytas prancūzų dailininko. Vorkujevas kaltino dailininką realizmu, kuris vietomis esąs tiesiog šiurkštus. Levinas pasakė, kad niekur kitur taip nebuvo įsivyravęs sąlygiškumas mene kaip prancūzuose, ir todėl grįžimą į realizmą jie laiko ypatingu nuopelnu. Tai, kad jau nebemeluoja, jiems atrodo poezija.

Niekuomet dar nė vienas protingas žodis, Levino pasakytas, nebuvo jam padaręs tokio malonumo kaip šis. Anos veidas ūmai visas nušvito, kai staiga įvertino šią mintį. Ji nusijuokė.

– Aš juokiuosi taip, – pasakė ji, – kaip juokiasi žmogus, pamatęs labai panašų portretą. Tai, ką pasakėte, tiksliai apibūdina prancūzų meną dabar, ir tapybą, ir net literatūrą: Zola, Dodė. Gal visuomet taip esti, kad iš sugalvotų, nerealių figūrų sudaromos savos conceptions90, o paskui – visos combinaisons91 jau padarytos, išgalvotosios figūros nusibodo, ir žmonės stengiasi sugalvoti natūralesnes, teisingesnes figūras.

– Čia tai tikra teisybė! – sušuko Vorkujevas.

– Tai buvote klube? – kreipėsi ji į brolį.

„Taip, taip, čia tai moteris!“ – galvojo Levinas, užsimiršęs ir atkakliai žiūrėdamas į jos gražų, judrų veidą, kuris dabar staiga visiškai pasikeitė. Levinas negirdėjo, apie ką ji kalba, pasilenkusi į brolį, bet jį labai nustebino moters veido pasikeitimas. Jos veide, kuris ką tik buvo toks žavus savo ramumu, staiga pasireiškė keistas smalsumas, pyktis ir išdidumas. Tai truko tik vieną minutę. Ji prisimerkė, lyg prisimindama kažką.

– Na taip, beje, tas niekam neįdomu, – patikino ji ir kreipėsi į anglę: – Please order the tea in the drawing-room.92

Mergaitė pakilo ir išėjo.

– O kaip, ar ji išlaikė egzaminą? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Puikiai. Labai gabi mergaitė ir malonaus būdo.

– Bus taip, kad ją pamilsi labiau negu savąją.

– Tai vyriškio kalba. Meilėje nėra nei labiau, nei mažiau. Dukterį myliu vienaip, o ją – kitaip.

– Aš sakau štai Anai Arkadjevnai, – kalbėjo Vorkujevas, – kad jeigu nors šimtąją dalį tos energijos, kurią atiduoda šitai anglei, skirtų rusų vaikams auklėti, tai padarytų didelį, naudingą darbą.

– Kaip sau norite, aš negalėjau. Grafas Aleksejus Kirilovičius labai įkalbinėjo man (tardama žodžius „grafas Aleksejus Kirilovičius“, ji nedrąsiai ir klausiamai pažvelgė į Leviną, ir šis nejučiom atsakė pagarbiu ir teigiamu žvilgsniu), įkalbinėjo man rūpintis mokykla sodžiuje. Buvau nuėjusi keletą kartų. Jie labai mieli, bet negalėjau prisirišti prie to dalyko. Jūs sakote – energija. Energija yra paremta meile. O iš kur paimsi meilę, juk neįsakysi. Štai pamilau šitą mergaitę, pati nežinau dėl ko.

Ana vėl pažvelgė į Leviną. Jos šypsena ir žvilgsnis – viskas sakyte sakė, kad moteris tiktai jam kalba, brangindama vyro nuomonę ir kartu iš anksto žinodama, kad jie supranta vienas antrą.

– Aš visiškai tą suvokiu, – atsakė Levinas. – Į mokyklą ir šiaip jau į panašias įstaigas negalima įdėti širdies, ir manau, jog kaip tik dėl to šitos filantropinės įstaigos visuomet duoda tokius menkus rezultatus.

Ji patylėjo, paskui nusišypsojo.

– Taip, taip, – patvirtino ji. – Niekuomet negalėjau. Je n’ai pas le coeur assez large93, kad pamilčiau visą bjaurių mergaičių prieglaudą. Cela ne m’a jamais réussi.94 Tiek yra moterų, kurios iš to pasidarė sau position sociale95. O dabar juo labiau, – tarė ji, liūdnu, pasitikinčiu veidu kreipdamasi tarytum į brolį, bet iš tikrųjų tiktai į Leviną. – Negaliu nė dabar, kai man taip būtinas koks nors darbas. – Ir, staiga paniurusi (Levinas suprato, kad moteris nepatenkinta pačia savimi, kad kalba apie save), ji pakeitė kalbą. – Aš žinau apie jus, – pasakė Levinui, – kad jūs blogas pilietis, ir aš jus gyniau kaip mokėdama.

– Kaipgi jūs mane gynėte?

– Žiūrint, kaip būdavote puolamas. Beje, gal teiksitės arbatos? – Ji pakilo ir pasiėmė knygą safjano apdarais.

– Duokite man, Ana Arkadjevna, – paprašė Vorkujevas, rodydamas į knygą. – Ji labai to verta.

– O ne, dar viskas taip neapdorota.

– Aš jam sakiau, – kreipėsi Stepanas Arkadjičius į seserį, rodydamas į Leviną.

– Be reikalo. Mano rašiniai – tai lyg tos kalėjimų pintinėlės, kurias man, būdavo, parduoda Liza Merkalova. Ji globojo kalėjimus, būdama toje draugijoje, – kreipėsi ji į Leviną. – Ir tie nelaimingieji darydavo kantrybės stebuklus.

Levinas pamatė, kad toji moteris, kuri jam taip nepaprastai patiko, turi dar naują bruožą. Ne tiktai protinga, elegantiška, graži, bet ir nuoširdi. Nenori slėpti nuo jo, kokia sunki jos padėtis. Tai pasakiusi, Ana atsiduso, ir jos veidas ūmai pasidarė griežtas, lyg suakmenėjo. Tokia veido išraiška ji buvo dar gražesnė negu pirma; bet toji išraiška buvo nauja; jos nebuvo tame laime spindinčiame ir laimę skleidžiančiame išraiškų komplekse, kurį dailininkas pagavo portrete. Levinas dar kartą pažiūrėjo į portretą ir į jos figūrą, kai ši, paėmusi brolio ranką, ėjo su juo pro aukštas duris, ir pajuto jai tokią simpatiją ir gailesį, jog pats nustebo.

Ji paprašė Leviną ir Vorkujevą eiti į svetainę, o pati pasiliko su broliu pasikalbėti apie kažką. „Apie ištuoką, apie Vronskį, apie tai, ką šis veikia klube, apie mane?“ – galvojo Levinas. Jam taip parūpo, ką ji kalba su Stepanu Arkadjičiumi, jog beveik nesiklausė, ką jam pasakojo Vorkujevas apie Anos Arkadjevnos parašyto vaikų romano teigiamybes.

Geriant arbatą, vyko tas pats malonus, turiningas pokalbis. Ne tik nebuvo nė vienos valandėlės, kad būtų pritrūkę kalbai temos, bet, priešingai, buvo jaučiama, kad nesuspėji pasakyti to, ką nori, ir mielai susilaikai, klausydamas, ką sako kitas. Ir visa, kas tik buvo kalbama, ne tik jos, bet Vorkujevo, Stepano Arkadjičiaus – visa tai, kaip atrodė Levinui, dėl moters dėmesio ir pastabų įgaudavo ypatingą reikšmę.

Sekdamas įdomų pokalbį, Levinas visą laiką gėrėjosi Ana – tiek jos grožiu, tiek protu, išsimokslinimu, ir kartu paprastumu bei nuoširdumu. Jis klausėsi, kalbėjo ir visą laiką galvojo apie ją, apie moters vidinį gyvenimą, stengdamasis įspėti jos jausmus. Pirma griežtai ją smerkęs, kažkokia keista minčių eiga dabar teisino ir kartu gailėjosi ir bijojo, kad Vronskis nevisiškai supranta ją. Vienuoliktą valandą, kai Stepanas Arkadjičius pakilo važiuoti (Vorkujevas jau anksčiau buvo išvažiavęs), Levinui pasirodė, kad jis ką tik atvykęs. Levinas gailėdamasis taip pat atsistojo.

– Sudie, – atsisveikino Ana, sulaikydama jį už rankos ir žiūrėdama jam į akis tokiu žvilgsniu, kuris traukte traukė į save. – Aš labai džiaugiuosi, que la glace est rompue96.

Ji paleido jo ranką ir prisimerkė.

– Pasakykite savo žmonai, kad myliu ją, kaip ir anksčiau, ir kad jeigu ji negali man atleisti už mano padėtį, tai linkiu, kad ji niekuomet neatleistų man. Norint atleisti, reikia išgyventi tai, ką aš išgyvenau, o nuo šito tesaugo ją Dievas.

– Būtinai, taip, aš pasakysiu jai... – rausdamas tarė Levinas.

_______________

90 Koncepcijos.

91 Kombinacijos.

92 Malonėkite pasakyti, kad patiektų arbatą svetainėje.

93 Aš neturiu tokios plačios širdies.

94 Tai man niekuomet nepavykdavo.

95 Visuomeninę padėtį.

96 Kad ledas pralaužtas.

XI

„Kokia nuostabi, miela ir pasigailėtina moteris“, – galvojo jis, su Stepanu Arkadjičiumi išeidamas į šaltą žiemos orą.

– Na ką? Aš tau sakiau, – teiravosi Stepanas Arkadjičius, matydamas, kad Levinas visiškai nugalėtas.

– Taip, – susimąstęs atsakė Levinas, – nepaprasta moteris! Ne tik protinga, bet nuostabiai nuoširdi. Baisiai gaila jos!

– Dabar, jei Dievas duos, greitai viskas susitvarkys. Tai mat, iš anksto nespręsk, – dėstė Stepanas Arkadjičius, atidarydamas karietos dureles. – Sudie, mums nepakeliui.

Vis tebegalvodamas apie Aną, apie visas tas paprasčiausias kalbas, su ja kalbėtas, ir kartu atsimindamas jos veido išraiškos smulkmenas, vis labiau ir labiau suprasdamas moters padėtį ir jusdamas jai gailesį, Levinas parvažiavo namo.

Namie Kuzma pranešė, jog Katerina Aleksandrovna sveika, jog dar tik neseniai išvažiavusios sesutės, ir padavė du laiškus. Levinas čia pat, priemenėje, kad paskui nereikėtų gaišti, perskaitė. Vienas buvo iš Sokolovo, prievaizdo. Sokolovas rašė, kad kviečių negalima parduoti, siūlą tik pusšešto rublio, o pinigų daugiau paimti nesą iš kur. Antras laiškas buvo iš sesers. Ji prikaišiojo broliui, kad jos reikalas vis dar nesutvarkytas.

„Na, parduosime už pusšešto, jeigu daugiau neduoda“, – tuojau nepaprastai lengvai išsprendė Levinas pirmąjį klausimą, kuris anksčiau atrodė labai sunkus. „Nuostabu, kaip čia visas laikas užimtas“, – pagalvojo apie antrąjį laišką. Jis jautėsi nusikaltęs seseriai, kad iki šiol neatliko to, ko ta buvo prašiusi. „Šiandien vėl nebuvau nuvažiavęs į teismą, bet šiandien jau tikrai nebuvo kada.“ Nutaręs, kad tą dalyką būtinai atliks rytoj, nuėjo pas žmoną. Eidamas pas ją, Levinas greitai mintimis perbėgo visą praleistą dieną. Visi dienos įvykiai buvo kalbos: kalbos, kurių jis klausėsi ir kuriose dalyvavo. Buvo kalbama tik apie tokius dalykus, kuriais jis, jeigu būtų vienas ir sodžiuje, niekuomet nebūtų domėjęsis, o čia jie buvo labai įdomūs. Visos kalbos buvo malonios; tik du dalykai buvo ne visai geri. Vienas, tai jo pasakyti žodžiai apie lydeką, antras – ne visai deramas buvo tas švelnus gailesys, kurį jis jautė Anai.

Levinas rado žmoną liūdną ir nuobodžiaujančią. Trijų seserų pietūs būtų pavykę labai gerai, bet paskui jos laukė, laukė jo, visoms pasidarė nuobodu, seserys išvažiavo, ir moteris pasiliko viena.

– Na, o ką tu veikei? – paklausė ji, žiūrėdama vyrui į akis, kurios kažkaip ypatingai įtartinai blizgėjo. Nenorėdama jam kliudyti viską pasipasakoti, neparodė, kad buvo kažką pastebėjusi, ir, šypsodamasi drąsinančia šypsena, klausėsi jo pasakojimo, kaip šis praleido vakarą.

– Na, aš labai džiaugiausi, kad sutikau Vronskį. Man labai lengva ir paprasta buvo su juo. Supranti, dabar pasistengsiu niekuomet nesimatyti su juo, bet reikėjo šitam nesmagumui padaryti galą, – aiškino jis ir, atsiminęs, kad, stengdamasis niekuomet nesimatyti, tuojau nuvažiavo pas Aną, paraudo. – Mes sakome, kad liaudis geria, nežinau, kas daugiau geria – liaudis ar mūsų luomas; liaudis nors šventą dieną, bet...

Kiti neįdomūs buvo jo samprotavimai apie tai, kaip geria liaudis. Ji matė, kad vyras paraudo, ir norėjo žinoti kodėl.

– Na, o paskui kurgi buvai?

– Stiva baisiai prikalbinėjo mane važiuoti pas Aną Arkadjevną.

Šitai pasakęs, Levinas išraudo dar labiau, ir jo abejojimai, ar gerai pasielgė, vykdamas pas Aną, ar blogai, buvo galutinai išspręsti. Žinojo dabar, kad šito nereikėjo daryti.

Kiti akys nepaprastai išsiplėtė ir blykstelėjo, išgirdus Anos vardą, bet, nugalėjusi save, paslėpė susijaudinimą ir apgavo jį.

– A! – tepasakė.

– Tu turbūt nepyksi, kad buvau nuvažiavęs. Stiva prašė, ir Doli to norėjo, – kalbėjo toliau Levinas.

– O ne, – patikino Kiti, bet iš jos akių Levinas matė, kad žmona stengiasi susivaldyti, tai nežadėjo jam nieko gero.

– Ji labai maloni, labai, labai verta užuojautos, gera moteris, – kalbėjo Levinas, pasakodamas apie Aną, apie tai, ką veikia, ir apie tai, ką Ana liepė jai pasakyti.

– Taip, žinoma, labai verta užuojautos, – tarė Kiti, jam baigus. – Iš ko tu gavai laišką?

Vyras pasakė jai ir, patikėjęs ramiu žmonos tonu, išėjo nusirengti.

Grįžęs rado Kiti tame pat krėsle. Kai priėjo, ši pažvelgė į jį ir gailiai pravirko.

– Kas yra? Kas yra? – klausinėjo jau iš anksto žinodamas kas.

– Tu įsimylėjai šitą bjaurią moterį, ji apkerėjo tave. Aš mačiau iš tavo akių. Taip, taip! Kas gali iš to išeiti? Tu klube gėrei, gėrei, lošei ir paskui nuvažiavai... pas ką? Ne, išvažiuokime... Aš rytoj išvažiuosiu.

Ilgai Levinas negalėjo nuraminti žmonos. Pagaliau nuramino tik prisipažinęs, kad gailesys kartu su vynu išmušė jį iš vėžių ir jis pasidavė gudriai Anos įtakai ir kad vengsiąs tos moters. Visų nuoširdžiausiai Levinas prisipažino vieną dalyką, kad, gyvendamas taip ilgai Maskvoje ir nieko neveikdamas, tik kalbėdamasis su žmonėmis, valgydamas ir gerdamas, paklaiko. Juodu kalbėjosi iki trečios valandos nakties. Tik trijomis tiek susitaikė, jog galėjo užmigti.

XII

Išleidusi svečius, Ana nesisėdo, bet ėmė vaikščioti po kambarį. Nors nesąmoningai (kaip pastaruoju metu elgdavosi su visais jaunais vyriškiais) ištisą vakarą kiek įmanydama stengėsi, kad Levinas ją įsimylėtų, ir nors žinojo tai pasiekusi, tiek paveikusi jį, kiek galima per vieną vakarą paveikti vedusį dorą žmogų, ir nors Levinas labai patiko jai (tiesa, Vronskis ir Levinas, kaip vyriškiai, griežtai skyrėsi, bet Ana, kaip moteris, matė bendrą jų bruožą, už kurį ir Kiti buvo pamilusi ir Vronskį, ir Leviną), kai tik jis išėjo iš kambario, nustojo apie jį galvojusi.

Vienų viena mintis įvairių įvairiausiais pavidalais įkyriai ją persekiojo. „Jeigu taip veikiu kitus, šitą vedusį, savo žmoną mylintį vyrą, tai kodėl jis toks šaltas man?.. Nepasakysi, kad šaltas, jis myli mane, aš tai žinau. Kažkas naujo dabar skiria mus. Kodėl jo nėra namie visą vakarą? Jis liepė Stivai pasakyti man, kad negali palikti Jašvino ir turi stebėti, kaip tas lošia. Kas per kūdikis Jašvinas? Sakykime, kad tai tiesa. Jis niekuomet nesako netiesos. Šitoje tiesoje yra kažkas kito. Jis džiaugiasi proga parodyti man, kad turi kitų pareigų. Aš tai žinau, su tuo sutinku. Kam reikia įrodinėti man tai? Nori įrodyti man, kad jo meilė neturi varžyti jam laisvės. Man nereikia įrodymų, man reikia meilės. Jis turėtų suprasti, kaip sunku man gyventi čia, Maskvoje. Negi aš gyvenu? Aš ne gyvenu, o laukiu atomazgos, kurios vis dar nėra ir nėra. Atsakymo vėl negauta! Stiva sakosi negalįs vykti pas Aleksejų Aleksandrovičių. Aš negaliu daugiau rašyti. Nieko negaliu daryti, nieko pradėti, nieko pakeisti, tramdau save, laukiu, stengiuosi rasti pramogų – anglo šeimą, rašinėjimą, skaitymą, bet visa tai tik apgaulė, visa tai tas pats morfinas. Jis turėtų pasigailėti manęs“, – kalbėjo Ana, jusdama, kad jai gaila pačios savęs ir kad jos akyse pasirodė ašaros.

Karenina išgirdo smarkų Vronskio skambutį ir greitai nusišluostė tas ašaras, ir ne tiktai nusišluostė ašaras, bet atsisėdo prie lempos, atsiskleidė knygą ir dėjosi esanti visiškai rami. Reikia jam parodyti, jog nepatenkinta, kad jis negrįžo, kaip buvo žadėjęs, – tiktai nepatenkinta, bet jokiu būdu neparodyti širdgėlos, o svarbiausia – to, kad jai gaila pačios savęs. Ji gali savęs gailėtis, bet ne Vronskis. Ana nenorėjo kovoti, prikaišiojo jam, kad šis nori kovoti, bet nejučiom pati pasiruošė kovai.

– Ar tu nenuobodžiavai? – pasiteiravo vyras, gyvai ir linksmai eidamas prie Anos. – Kokia baisi aistra – lošimas!

– Ne, aš nenuobodžiavau ir seniai jau išmokau nenuobodžiauti. Stiva buvo ir Levinas.

– Taip, jie norėjo pas tave važiuoti. O kaip tau patiko Levinas? – domėjosi jis, sėsdamasis šalia.

– Labai. Jie neseniai išvyko. Kaipgi Jašvinas?

– Buvo išlošęs septyniolika tūkstančių. Patariau liautis. Jis jau buvo bevažiuojąs, bet vėl grįžo ir dabar prasilošęs.

– Tai ko tu buvai pasilikęs? – paklausė Ana, staiga pakėlusi į jį akis. Jos veidas buvo šaltas ir nedraugiškas. – Sakei Stivai, kad pasilikai, norėdamas išvežti Jašviną. O tu jį palikai.

Tas pats šaltas pasiruošimas kovoti pasirodė ir jo veide.

– Pirma, visai neprašiau, kad jis tau ką pasakytų, antra, niekuomet nesakau netiesos. O svarbiausia – norėjau pasilikti ir pasilikau, – pasakė Vronskis raukydamasis. – Ana, kam, kam? – klausė valandėlę patylėjęs, lenkdamasis prie jos, ir atgniaužė ranką, vildamasis, kad moteris įdės į ją savąją.

Karenina džiaugėsi, kad jis stengiasi sužadinti jai švelnų jausmą. Kažkokia keista pikta jėga neleido Anai atsiduoti potraukiui, tarytum kovos sąlygos neleido parodyti savo nuolankumo.

– Žinoma, norėjai pasilikti ir pasilikai. Tu darai visa, ką tik nori. Bet kam tu sakai man šitai? Kam? – kalbėjo Ana, vis labiau karščiuodamasi. – Argi kas nors ginčija tavo teises? Tu nori būti teisus ir būk teisus.

Vronskio ranka susigniaužė, vyras atsilošė, ir jo veidas pasidarė dar atkaklesnis negu buvo.

– Čia tik tavo užsispyrimas, – tęsė moteris įdėmiai pažvelgusi į Vronskį ir staiga radusi pavadinimą tai veido išraiškai, kuri ją erzino, – tiktai užsispyrimas. Tau svarbu, ar nugalėsi mane, o man... – Vėl jai pagailo savęs, ir ji vos nepravirko... – Kad žinotum, ką tas man reiškia! Kad žinotum, ką tas man reiškia, kai jaučiu, kaip dabar, kad elgiesi su manim kaip priešas, taip, taip, kaip priešas! Kad žinotum, kaip esu arti nelaimės tokiomis valandėlėmis, kaip bijau, bijau savęs! – Nusigręžė slėpdama ašaras.

– Bet ką gi mes čia? – klausė jis, pasibaisėjęs šita moters neviltimi ir vėl pasilenkęs prie Anos, paėmęs ranką ir ją bučiuodamas. – Už ką? Argi ieškau pramogų ne namie? Argi nevengiu moterų draugijos?

– Ką čia kalbėti! – sušuko ji.

– Na, pasakyk, ką turiu daryti, kad būtum rami? Aš viską pasiruošęs padaryti, kad būtum laiminga, – aiškino vyras, sugraudintas jos nevilties, – aš viską padarysiu, kad tik galėčiau tave apsaugoti nuo gėlos, kaip dabar, Ana! – tarė.

– Nieko, nieko! – atsakė moteris. – Aš pati nežinau: ar vienišas gyvenimas, ar nervai... Na, nebekalbėkime. Kaipgi lenktynės? Tu man nepapasakojai, – paklausė Ana, stengdamasi paslėpti, kad džiūgauja vis dėlto pasiekusi pergalę.

Jis paprašė vakarienės ir ėmė pasakoti lenktynių smulkmenas; tačiau iš jo tono, žvilgsnių, kurie darėsi vis šaltesni ir šaltesni, Ana matė, kad Vronskis neatleido jai už tą pergalę, kad tasai užsispyrimas, su kuriuo ji kovojo, vėl apima jį. Vronskis buvo jai šaltesnis negu pirma, jis tarytum gailėjosi, kad pasidavė jai. Ana, atsiminusi tuos žodžius, kurie suteikė jai pergalę, būtent: „Aš esu arti baisios nelaimės ir bijau savęs“, suprato, kad šis ginklas pavojingas ir kad jo negalima bus panaudoti antrą kartą. Jautė, kad šalia meilės, kuri jungia juodu, tarp jų atsistojo pikta kažkokios kovos dvasia, kurios Ana negalėjo išvaryti nei iš vyro, nei juo labiau iš savo širdies.

XIII

Nėra tokių sąlygų, prie kurių žmogus negalėtų priprasti, ypač matydamas, kad visi jo aplinkiniai gyvena taip pat. Prieš tris mėnesius Levinas nebūtų tikėjęs, kad galėtų ramiai užmigti, gyvendamas tokiomis aplinkybėmis kaip dabar; kad, gyvendamas be jokio tikslo, kvailai ir dar ne pagal išteklius, po girtavimo (kitaip negalėjo pavadinti to, kas buvo klube), po nevykusių draugiškų santykių su žmogumi, kurį kitados buvo įsimylėjusi jo žmona, ir dar labiau nevykusio apsilankymo pas moterį, kurios negalima kitaip pavadinti kaip žuvusia, ir po to, kai susižavėjo ta moterimi, užduodamas žmonai širdį, – kad tokiomis aplinkybėmis jis galėtų ramiai užmigti. Nuovargio, nemigos nakties ir išgerto vyno paveiktas Levinas užmigo kietai ir ramiai.

Penktą valandą jį prižadino sugirgždėjusios durys. Levinas pašoko ir apsidairė. Kiti nebuvo lovoje šalia. Už pertvaros judėjo šviesa, ir jis išgirdo žmonos žingsnius.

– Kas?.. Ką? – ištarė pro miegus. – Kiti! Kas?

– Nieko, – patikino žmona, su žvake rankoje išeidama iš už pertvaros. – Man buvo ne visai gerai pasidarę, – aiškino ši, itin meiliai ir reikšmingai šypsodamasi.

– Ką? Prasidėjo, prasidėjo? – nusigandęs sukluso vyras. – Reikia pasiųsti, – skubiai ėmė rengtis.

– Ne, ne, – patikino Kiti, šypsodamasi ir sulaikydama jį ranka. – Turbūt nieko. Man tik truputį buvo negerai pasidarę. Dabar praėjo.

Ji, priėjusi prie lovos, užgesino žvakę, atsigulė ir nutilo. Nors ir įtartina buvo toji tyla – Kiti lyg ir stengėsi nekvėpuoti, o ypač toks švelnus ir pagyvėjęs jos veidas tuo metu, kai išėjusi iš už pertvaros, pasakė jam „nieko“, bet jam taip norėjosi miego, jog tuojau užmigo. Tik jau paskui Levinas atsiminė, kaip tyliai žmona kvėpavo, ir suprato viską, kas vyko jos brangioje, mieloje sieloje tuo metu, kai ji, laukdama didžiausio moters gyvenime įvykio, nejudėdama gulėjo šalia. Septyniomis Levinas pabudo, pajutęs prie peties jos ranką ir išgirdęs ją tyliai šnibždant. Kiti tarytum nesiryžo: jai buvo gaila jį žadinti, bet drauge norėjosi pakalbėti su vyru.

– Kostia, neišsigąsk. Nieko. Bet, rodos... Reikia pakviesti Jelizavetą Petrovną.

Žvakė vėl degė. Kiti sėdėjo lovoje ir laikė rankoje mezginį, kurį mezgė pastarąsias dienas.

– Prašau, neišsigąsk, nieko. Aš nebijau nė trupučio, – tarė ji, pamačiusi nusigandusį vyro veidą, ir prispaudė jo ranką sau prie krūtinės, paskui prie lūpų.

Levinas greitai pašoko, nejusdamas savęs ir nenuleisdamas nuo jos akių, apsivilko chalatu ir sustojo, vis žiūrėdamas į ją. Reikėjo eiti, bet jis negalėjo atitrūkti nuo žmonos žvilgsnio. Rodos, jau kaip jis mylėjo Kiti veidą, kaip pažino jos išraišką, jos žvilgsnį, bet niekuomet nebuvo matęs tokios. Koks šlykštus ir baisus atrodė sau pačiam prieš ją, kokia ji buvo dabar, atsiminęs tą širdgėlą, kurią buvo jai padaręs vakar! Išraudęs jos veidas, apsuptas minkštų plaukų, išlindusių iš po naktinio kyko, spindėjo džiaugsmu ir ryžtumu.

Nors ir labai maža buvo nenatūralumo ir apsimetimo visame Kiti būde, Levinas vis dėlto apstulbo, išvydęs tai, kas dabar atsiskleidė prieš jį, kai netikėtai buvo nutrauktos visos dangos ir jos akyse švytėjo patsai sielos branduolys. Šis niekuo nepridengtas paprastumas dar geriau parodė ją, tą pačią, kurią labai mylėjo. Šypsodamasi Kiti žiūrėjo į jį; bet ūmai moters antakiai suvirpėjo, ji pakėlė galvą ir, greitai priėjusi prie vyro, paėmė už rankos ir visa prisiglaudė prie jo, padvelkė į jį karštu kvapu. Ji kentėjo ir tarytum skundėsi savo kentėjimais. Pradžioje vyrui iš papratimo pasirodė, kad yra kaltas. Vis dėlto žmonos žvilgsnis buvo toks švelnus, jog sakyte sakė, kad ši ne tik neprikaišioja jam, bet myli už kentėjimus. „Jeigu ne aš, tai kas kaltas?“ – nejučiom pagalvojo Levinas, ieškodamas šitų kentėjimų kaltininko ir norėdamas jį nubausti, bet kaltininko nebuvo. Ji kentėjo, skundėsi ir džiūgavo dėl tų kentėjimų, ir džiaugėsi jais, ir mylėjo. Vyras matė, kad jos sieloje vyksta kažkas iškilnaus, bet kas – neišmanė. Tai buvo daugiau negu jis galėjo suprasti.

– Liepiau pranešti mamai. Tu važiuok greičiau Jelizavetos Petrovnos... Kostia!.. Nieko, praėjo.

Kiti nuėjo nuo vyro ir paskambino.

– Na tai eik dabar, Paša ateina. Man nieko.

Levinas nustebęs pamatė, kad ji pasiėmė mezginį, kurį buvo atsinešusi naktį, ir vėl pradėjo megzti.

Išeidamas pro vienas duris, Levinas girdėjo, kaip pro kitas įėjo tarnaitė. Jis stabtelėjo prie durų ir girdėjo, kaip Kiti tiksliai nurodinėjo tarnaitei, ką reikia daryti, ir pati su ja ėmė stumti į kitą vietą lovą.

Vyras apsirengė ir, kol buvo kinkomi arkliai, nes vežikų dar nebuvo, vėl įbėgo į miegamąjį, ir ne pirštų galais, o skriste skrisdamas, kaip pačiam atrodė. Dvi tarnaitės susirūpinusios kažką kilnojo miegamajame. Kiti vaikščiojo ir mezgė, greitai nerdama akis, ir nurodinėjo, ką daryti.

– Tuojau važiuoju pas daktarą. Jelizavetos Petrovnos išvažiavo, bet aš dar užvažiuosiu. Ar nereikia ko? O gal pas Doli?

Kiti pažiūrėjo į jį, aiškiai neklausydama, ką šis kalba.

– Taip, taip. Eik, eik, – greitai išbėrė, raukdama kaktą ir modama ranka.

Jis jau ėjo į svetainę, kai netikėtai iš miegamojo pasigirdo gailus, tuojau nutilęs dejavimas. Levinas sustojo ir ilgai negalėjo suprasti.

„Taip, tai ji“, – tarė jis pats sau ir, susiėmęs galvą, nubėgo žemyn.

– Viešpatie, pasigailėk! Atleisk ir padėk! – nuolat kartojo žodžius, kurie netikėtai kažkaip staiga atėjo į galvą. Levinas, netikintis žmogus, kartojo šituos žodžius ne vien tiktai lūpomis. Dabar, šią akimirką, žinojo, kad ne tik visos jo abejonės, bet tasai negalėjimas sąmoningai tikėti, kaip buvo įsitikinęs, nė kiek nekliudo jam kreiptis į Dievą. Visa tai dabar lyg kokias dulkes nupūtė kažkas nuo jo sielos. Į ką jis galėtų kreiptis, jeigu ne į tą, kurio rankose, kaip Levinas jautė, yra jis pats, jo siela ir meilė?

Arklys dar nebuvo pakinkytas, bet vyras, jusdamas, kad fizinės jėgos ir dėmesys nepaprastai susitelkę į tai, ką reikia dabar daryti, ir nenorėdamas sugaišti nė vienos minutės, nelaukė, kada pakinkys arklį, išėjo pėsčias ir liepė Kuzmai pasivyti.

Prie kampo sutiko skubantį naktinį vežiką. Važelyje su aksominiu salopu apsirišusi skara sėdėjo Lizaveta Petrovna. „Ačiū Dievui, ačiū Dievui!“ – džiūgavo Levinas, širdyje pažinęs jos mažutį šviesiaplaukį veidelį, kuris dabar buvo itin rimtas, net griežtas. Nestabdydamas vežiko, bėgo atgal šalia jos.

– Tai kokios dvi valandos? Ne daugiau? – paklausė. – Rasite namie Piotrą Dmitričių, tiktai neskubinkite jo. Ir paimkite vaistinėje opijaus. – Manote, kad gali būti laimingai? Viešpatie, pasigailėk ir padėk! – ištarė Levinas, pamatęs išvažiuojant pro vartus savo arklį. Įšokęs į roges šalia Kuzmos, liepė vykti pas daktarą.

XIV

Daktaras dar nebuvo atsikėlęs, ir liokajus pranešė, kad „ponas vėlai atsigulė ir liepė nežadinti, o atsikels greitai“. Liokajus valė lempų stiklus ir atrodė labai įsigilinęs į darbą. Šis tarno susidomėjimas stiklais ir abejingumas tam, ką išgyvena Levinas, iš pradžių apstulbino jį, bet tuojau apsigalvojęs suprato, kad niekas nežino ir neturi žinoti jo jausmų ir kad juo labiau reikia veikti ramiai, apgalvotai ir ryžtingai, norint pramušti šitą abejingumo sieną ir pasiekti savo tikslą. „Neskubėti ir nieko neišleisti iš akių“, – kalbėjo sau Levinas, jausdamas, kad jo fizinės jėgos ir dėmesys vis labiau telkiasi į visa tai, ką reikia dabar daryti.

Sužinojęs, kad gydytojas dar neatsikėlęs, Levinas iš įvairių planų, atėjusių į galvą, pasirinko šį: Kuzmai su rašteliu važiuoti pas kitą daktarą, o pačiam vykti į vaistinę opijaus; o jeigu sugrįžęs daktaro dar neras atsikėlusio, tai papirks liokajų arba smurtu, jeigu tasai nesutiktų, žūtbūt prikels mediką.

Vaistinėje liesas provizorius lygiai taip pat abejingai, kaip liokajus, valė stiklus, oblata lipdė laukiančiam vežikui miltelius ir atsisakė duoti opijaus. Stengdamasis neskubėti ir nesikarščiuoti, pasakęs daktaro ir akušerės pavardes ir paaiškinęs, kam reikia opijaus, Levinas ėmė įtikinėti jį. Provizorius vokiečių kalba paklausė patarimo, ar duoti, ir, iš anapus pertvaros gavęs sutikimą, išsiėmė buteliuką, piltuvėlį, neskubėdamas įpylė iš didelio į mažą, priklijavo etiketę, užlipino buteliuką, nors Levinas ir prašė to nedaryti, ir ruošėsi dar suvynioti. Šito Levinas jau negalėjo pakęsti; ryžtingai ištraukė jam iš rankų buteliuką ir išbėgo pro dideles stiklines duris. Daktaras dar nebuvo atsikėlęs, ir liokajus, kuris dabar tiesė kilimą, atsisakė jį žadinti. Levinas neskubėdamas išsiėmė dešimtinę ir, palengva tardamas žodžius, bet ir negaišdamas laiko, padavė banknotą ir paaiškino, kad Piotras Dmitričius (koks didus ir reikšmingas atrodė dabar Levinui anksčiau toks nesvarbus Piotras Dmitričius!) buvo žadėjęs būti bet kuriuo metu, kad tikriausiai nesupyks, ir todėl prašė jį tuojau prižadinti.

Liokajus sutiko, nuėjo į viršų ir paprašė Leviną į laukiamąjį.

Levinui buvo girdėti, kaip už durų kosi, vaikščioja, prausiasi ir kažką kalba daktaras. Praėjo kokios trys minutės; vyrui atrodė, kad praėjo daugiau kaip valanda. Jis nebegalėjo ilgiau laukti.

– Piotrai Dmitričiau, Piotrai Dmitričiau! – maldaujamu balsu ėmė kalbėti į atdaras duris. – Dėl Dievo, atleiskite man. Priimkite mane, kaip esate. Jau daugiau kaip dvi valandos.

– Tuojau, tuojau! – atsakė balsas, ir Levinas apstulbęs girdėjo, kad daktaras kalba šypsodamasis.

– Valandžiukę...

– Tuojau.

Praėjo dar dvi minutės, kol gydytojas avėsi batus, ir dar dvi minutės, kol vilkosi drabužiais ir šukavosi.

– Piotrai Dmitričiau! – gailiu balsu vėl buvo bepradedąs Levinas, bet tuo metu įėjo daktaras, apsirengęs ir susišukavęs. „Neturi sąžinės šitie žmonės, – pagalvojo Levinas. – Šukuojasi, kai mes žūstame!“

– Labas rytas! – paduodamas ranką ir tarytum erzindamas jį ramumu, pasisveikino medikas. – Neskubėkite. Na?

Stengdamasis būti kiek galima išsamesnis, Levinas ėmė pasakoti visas nebūtinas smulkmenas apie žmonos būklę, nuolat nutraukdamas pasakojimą prašymais, kad daktaras, nieko nelaukdamas, su juo važiuotų.

– Tik neskubėkite. Juk nežinote. Manęs turbūt nereikia, bet prižadėjau ir galbūt nuvažiuosiu. Tačiau skubėti nėra ko. Prašau sėsti, gal teiksitės kavos?

Levinas pažiūrėjo į jį, žvilgsniu klausdamas, ar gydytojas iš jo nesijuokia. Daktaras nė nemanė juoktis.

– Žinau, žinau, – tikino medikas šypsodamasis, – pats turiu šeimą; bet mes, vyrai, tokiais momentais esame be galo apgailėtini žmonės. Turiu pacientę, tai jos vyras tuo metu visada išbėga į arklidę.

– Bet kaip manote, Piotrai Dmitričiau? Jūs manote, kad gali baigtis laimingai?

– Visi duomenys rodo, kad viskas bus gerai.

– Tai tuojau atvažiuosite? – klausinėjo Levinas, su pagieža žiūrėdamas į tarną, kuris įnešė kavą.

– Po kokios valandos.

– Ne, dėl Dievo!

– Na, tai leiskite išgerti kavą.

Daktaras ėmė gerti kavą. Abudu kiek patylėjo.

– O turkus tai smarkiai muša. Skaitėte vakarykščią telegramą? – pradėjo medikas, kramtydamas bandelę.

– Ne, nebegaliu! – sušuko Levinas pašokdamas. – Tai po ketvirčio valandos jūs būsite?

– Po pusvalandžio.

– Garbės žodis?

Grįžęs namo, Levinas tarpuvartėje susitiko su kunigaikštiene ir drauge priėjo prie miegamojo durų. Kunigaikštienei buvo akyse ašaros, ir jos rankos virpėjo. Pamačiusi Leviną, apkabino jį ir apsiverkė.

– Na ką, brangioji Lizaveta Petrovna? – paklausė ji, griebdama už rankos Lizavetai Petrovnai, kuri spindinčiu ir susirūpinusiu veidu išėjo jų pasitikti.

– Viskas gerai, – patikino ši, – pasakykite jai, kad atsigultų. Lengviau bus.

Nuo tos valandėlės, kai pabudo ir suprato, kas atsitiko, Levinas sutramdė mintis ir jausmus ir pasiruošė, negalvodamas ir nieko nespėliodamas, neerzindamas žmonos, bet, priešingai, ramindamas ir drąsindamas, tvirtai pakelti tai, kas jo laukia. Neleisdamas sau net galvoti apie tai, kas bus, kuo viskas baigsis, iš klausinėjimų žinodamas, kiek paprastai šis dalykas trunka, Levinas vaizduotėje buvo pasiryžęs kokias penkias valandas kęsti ir valdytis, ir jam atrodė, kad tai bus įmanoma. Sugrįžęs iš daktaro ir vėl pamatęs, kaip žmona kenčia, vis dažniau ėmė kartoti: „Viešpatie, atleisk, padėk“, dūsauti ir kelti galvą aukštyn; ir ėmė bijoti, kad neištesės, pravirks arba išbėgs. Labai skaudu jam buvo. Praslinko tiktai valanda.

Po šitos valandos praslinko dar valanda, dvi, trys, visos penkios valandos, kurias jis buvo laikęs paskutiniu kantrybės terminu, o padėtis buvo vis ta pati; ir Levinas vis kentė, – nes nieko daugiau nebuvo galima daryti, o tiktai kęsti, – kiekvieną akimirką tardamas, kad jau priėjo paskutines kantrybės ribas ir kad jo širdis štai tuojau ims ir plyš iš gailesio.

Slinko dar minutės, valandos ir dar valandos, o jo kentėjimai ir siaubas didėjo ir dar daugiau įsitempė.

Visos tos paprastos gyvenimo sąlygos, be kurių negalima nieko įsivaizduoti, vyrui daugiau nebeegzistavo. Jis neteko laiko jausmo. Kartais minutės, – tos minutės, kai Kiti pasišaukdavo jį ir šis laikydavo prakaituotą žmonos ranką, kuri čia nepaprastai smarkiai suspausdavo, čia atstumdavo, – atrodydavo jam kaip valandos, o kartais valandos atrodydavo kaip minutės. Levinas nustebo, kai Lizaveta Petrovna paprašė uždegti už širmų žvakę ir jis sužinojo, kad jau penkios valandos vakaro. Jeigu jam būtų pasakę, kad dabar tik dešimta valanda ryto, taip pat nelabai būtų nustebęs. Kur buvo tuo metu, taip pat nelabai žinojo, kaip ir tai, kada kas buvo. Levinas matė jos karščiuojantį, čia nustebusį ir kenčiantį, čia šypsantį ir jį raminantį veidą. Matė ir kunigaikštienę, išraudusią, susijaudinusią, palaidomis žilų plaukų garbanomis ir apsipylusią ašaromis, kurias ji stropiai rijo, kramtydama lūpas; matė ir Doli, ir daktarą, rūkantį storus papirosus, ir Lizavetą Petrovną tvirtu, ryžtingu ir raminamu veidu, ir senąjį kunigaikštį, vaikščiojantį po salę paniurusiu veidu. Kaip jie ateidavo ir išeidavo, kur būdavo, Levinas nežinojo. Kunigaikštienė būdavo čia su daktaru miegamajame, čia kabinete, kuriame iš kažkur atsirado padengtas stalas; vėliau pasirodė, kad tai ne ji, o Doli. Paskui Levinas atsiminė, kad buvo kažkur siunčiamas. Kartą jam buvo liepta pernešti stalą ir sofą. Atsidėjęs atliko šitą darbą, manydamas, kad to reikia Kiti, ir tik paskui sužinojo, kad sau pačiam ruošė nakvynę. Paskui buvo nusiųstas pas daktarą į kabinetą paklausti kažko. Medikas atsakė ir paskui ėmė kalbėti apie netvarką miesto dūmoje. Tada Levinas buvo nusiųstas į miegamąjį pas kunigaikštienę atnešti šventojo paveikslo sidabriniais paauksuotais aptaisais, ir su sena kunigaikštienės kambarine lipo ant spintelės nukabinti jo ir sumušė lempelę, ir kunigaikštienės kambarinė ramino jį dėl žmonos ir lempelės, tad vyras atnešė paveikslą ir pastatė Kiti galvūgalyje, rūpestingai užkišęs už priegalvių. Kur, kada ir kam visa tai buvo daroma, Levinas nežinojo. Taip pat nesuprato, kam kunigaikštienė ėmė jam už rankos ir, gailiai žiūrėdama, prašė nusiraminti, ir Doli įkalbinėjo vyrą pavalgyti ir vedėsi iš kambario, ir net daktaras rimtai ir užjausdamas žiūrėjo į jį ir siūlė lašų.

Jis tiktai žinojo ir jautė, kad tai, kas dabar vyksta, panašu į tai, kas prieš metus vyko gubernijos miesto viešbutyje, prie brolio Nikolajaus mirties patalo. Tenai buvo širdgėla, čia buvo džiaugsmas. Anoji širdgėla, ir šis džiaugsmas lygiai buvo anapus visų paprastų gyvenimo sąlygų, buvo tarytum kažkokių plyšių šiame paprastame gyvenime, pro kuriuos pasirodydavo kažkas didinga. Lygiai taip pat sunkiai, skaudžiai vyko tai, kas turėjo vykti, ir lygiai taip pat nesuvokiamai, stebint šį didingą vyksmą, siela pakildavo į tokį aukštį, kurio niekuomet nė nebuvo supratusi anksčiau ir kur protas jau nespėdavo sekti paskui.

„Viešpatie, atleisk ir padėk“, – be perstojo kartojo sau, nors ilgai ir tarytum visiškai buvo atšalęs jo tikėjimas, jusdamas, kad kreipiasi į Dievą lygiai taip pat pasitikėdamas ir taip pat paprastai kaip vaikystės ar pirmos jaunystės metais.

Visu tuo metu jis patyrė dvi skirtingas nuotaikas. Vieną – kai nematydavo Kiti, būdamas su daktaru, kuris rūkė vieną storą papirosą po kito ir gesino juos į pilnos peleninės kraštą, su Doli ir kunigaikščiu, kai būdavo kalbama apie pietus, apie politiką, apie Marjos Petrovnos ligą, kai Levinas staiga valandėlę visiškai užmiršdavo, kas vyksta, ir jausdavosi tartum pabudęs, ir kitą nuotaiką – būdamas su Kiti, jos galvūgalyje, kai širdis galėjo plyšti ir vis dar neplyšo iš gailesio, ir pats be paliovos meldėsi. Kiekvieną kartą, kai grąžindavo sąmonę šauksmas iš miegamojo, jis vis taip pat keistai apsirikdavo kaip ir pirmąją akimirką; kiekvieną kartą, išgirdęs šauksmą, pašokdavo, bėgdavo teisintis, bėgdamas atsimindavo, kad nekaltas, ir jam norėdavosi apginti, padėti. Žiūrėdamas į žmoną, vėl matydavo, kad padėti negalima, tad baisėdavosi ir sakydavo: „Viešpatie, atleisk ir padėk.“ Juo toliau slinko laikas, juo stipresnės darėsi abidvi nuotaikos: nematydamas Kiti, tapdavo ramesnis, visiškai užmiršdavo ją, o kai matydavo jos skausmus, tie skausmai atrodydavo itin baisūs, ir Levinas jausdavosi visiškai bejėgis kovoti su jais. Pašokdavo, norėdavo išbėgti kur nors, o bėgdavo pas žmoną.

Kartais, kai vėl Kiti šaukdavosi jo, Levinas kaltindavo moterį. Pamatęs jos nuolankų, šypsantį veidą ir išgirdęs žodžius: „Aš iškankinau tave“, Levinas kaltindavo Dievą, bet, atsiminęs Dievą, tuojau pat prašydavo atleisti ir pasigailėti.

XV

Vyras nežinojo, ar vėlu, ar anksti. Žvakės jau visos baigė degti. Doli ką tik buvo kabinete ir pasiūlė daktarui prigulti. Levinas sėdėjo, klausydamasis, kaip medikas pasakoja apie šarlataną magnetizuotoją, ir žiūrėjo į jo papiroso pelenus. Buvo poilsio metas, jis užsimiršo. Visiškai pamiršo, kas čia dedasi dabar. Klausėsi gydytojo pasakojimo ir suprato jį. Staiga pasigirdo nei šioks, nei toks riksmas. Riksmas buvo toks kraupus, jog Levinas net nepašoko, bet nekvėpuodamas, išsigandęs klausiamai pažiūrėjo į mediką. Daktaras klausydamasis palenkė galvą į šoną ir patenkintas nusišypsojo. Viskas buvo taip nepaprasta, jog jau niekas nestebino Levino. „Matyti, taip reikia“, – pagalvojo ir sėdėjo kaip sėdėjęs. Kas čia taip suriko? Levinas pašoko, pirštų galais įbėgo į miegamąjį, pro Lizavetą Petrovną, pro kunigaikštienę nuėjo į savo vietą galvūgalyje ir atsistojo. Riksmas nutilo, bet kažkas pasikeitė dabar. Kas – jis nematė ir nesuprato, ir nenorėjo matyti bei suprasti. Regėjo tai iš Lizavetos Petrovnos veido: Lizavetos Petrovnos veidas buvo griežtas ir išblyškęs ir toks pat ryžtingas, nors jos žandai truputį virpčiojo ir akys buvo smeigte įsmeigtos į Kiti. Karščiuojantis, iškankintas Kiti veidas su plaukų kuokštu, prilipusiu prie prakaituoto veido, buvo nukreiptas į vyrą ir ieškojo jo žvilgsnio. Pakeltos rankos prašėsi jo rankų. Prakaituotomis rankomis pagriebusi jo šaltas rankas, Kiti ėmė spaustis prie veido.

– Neišeik, neišeik! Aš nebijau, nebijau! – greitai kalbėjo. – Mama, paimkite auskarus. Jie man kliudo. Tu nebijai? Greit, greit, Lizaveta Petrovna...

Kiti kalbėjo greitai ir norėjo nusišypsoti. Bet ūmai jos veidas persikreipė, žmona atstūmė vyrą nuo savęs.

– Ne, tai baisu! Aš mirsiu, mirsiu! Eik, eik! – sušuko ir vėl pasigirdo tas pats nei šioks, nei toks riksmas.

Levinas susiėmė galvą ir išbėgo iš kambario.

– Nieko, nieko, viskas gerai! – ištarė jo įkandin Doli.

Jos galėjo sakyti, ką norėjo, Levinas žinojo, kad dabar viskas žuvę. Prispaudęs galvą prie durų staktos, vyras stovėjo gretimame kambaryje ir girdėjo kažkieno spiegimą, kauksmą, niekuomet jo negirdėtą, ir žinojo, kad čia rėkia būtybė, kuri anksčiau buvo Kiti. Kūdikio jau seniai jis nenorėjo. Levinas dabar neapkentė šio kūdikio. Net netroško dabar, kad žmona liktų gyva, tik troško, kad pasibaigtų tos baisios kančios.

– Daktare! Kas čia? Kas čia? Dieve mano! – šaukė jis, griebdamas įėjusiam gydytojui už rankos.

– Baigiasi, – atsakė medikas. Daktaro veidas buvo toks rimtas, kai taip sakė, jog Levinas „baigiasi“ suprato ta prasme, kad Kiti miršta.

Nesižinodamas, ką daro, įbėgo į miegamąjį. Pirmas dalykas, kurį pamatė, buvo Lizavetos Petrovnos veidas. Tas veidas buvo dar niūresnis ir griežtesnis. Kiti veido nebebuvo. Toje vietoje, kur seniau būta, buvo kažkas baisaus, – tokia įtempta išraiška ir toks klaikus garsas sklido iš jo. Levinas prigludo galva prie medinio lovos krašto, jusdamas, kad jam plyšta širdis. Klaikus rėkimas nenutilo, pasidarė dar klaikesnis ir, tarytum pasiekęs paskutinę siaubo ribą, staiga nuščiuvo. Levinas netikėjo ausimis, tačiau negalima buvo abejoti: rėkimas nutilo, ir buvo girdėti tyliai plušant, šnarant ir skubiai kvėpuojant, ir jos trūkčiojantis, gyvas ir švelnus, laimingas balsas tyliai ištarė „baigta“.

Jis pakėlė galvą. Bejėgiškai nuleidusi rankas ant apkloto, nepaprastai žavi ir rami, moteris tylėdama žiūrėjo į jį ir norėjo, bet nepajėgė nusišypsoti.

Staiga iš to paslaptingo ir baisaus, nečionykščio pasaulio, kuriame vyras gyveno šias dvidešimt dvi valandas, Levinas beregint pasijuto perkeltas į buvusį, paprastą pasaulį, tik spindintį dabar tokia nauja laimės šviesa, jog negalėjo tos laimės pakelti. Įtemptos stygos visos nutrūko. Džiaugsmo raudos ir ašaros, kurių visai nebuvo numatęs, taip smarkiai jį suėmė, purtydamos visą kūną, jog ilgai kliudė kalbėti.

Parkritęs ant kelių prie lovos, jis laikė prie lūpų žmonos ranką ir bučiavo, ir ši ranka silpnu pirštų judesiu atsakė į pabučiavimus. Tuo metu ten, lovos kojūgalyje, vikriose Lizavetos Petrovnos rankose, tartum ugnelė viršum žibinto, virpėjo žmogiškos būtybės gyvastis – būtybės, kurios anksčiau niekuomet nebuvo ir kuri taip pat, ta pačia teise, tokiu pačiu savo vertės pajutimu gyvens ir gimdys tokias pat būtybes.

– Gyvas! Gyvas! Dar berniukas! Nebijokite! – išgirdo Levinas Lizavetos Petrovnos balsą. Moteris virpančia ranka plekšnojo kūdikiui per nugarėlę.

– Mama, tiesa? – tarė Kiti balsas.

Tik kunigaikštienės kūkčiojimai jai atsakė.

Šioje tyloje, lyg neabejotinai atsakydamas į motinos klausimą, pasigirdo balsas, visai ne toks kaip visi santūriai kalbantys balsai kambaryje. Tai buvo drąsus, įžūlus, nieko nenorintis paisyti, nežinia iš kur atsiradusios, naujos būtybės riksmas.

Anksčiau, jeigu Levinui kas būtų pasakęs, kad Kiti mirė, ir kad jis mirė drauge, ir kad jų vaikai angelai, ir kad Dievas čia pat prieš juos, – vyras niekuo nebūtų stebėjęsis; bet dabar, sugrįžęs į tikrovės pasaulį, įtempė visas proto jėgas, norėdamas suprasti, kad ji gyva, sveika ir kad toji, taip padūkusiai spiegianti būtybė yra jo sūnus. Kiti buvo gyva, kančios baigėsi. Levinas buvo neapsakomai laimingas. Šitai suprato ir dėl to buvo visiškai laimingas. O kūdikis? Iš kur, kam, kas jis?.. Levinas niekaip negalėjo priprasti prie šios minties. Tai atrodė jam kažkokia nereikšminga prabanga, prie kurios ilgai negalėjo priprasti.

XVI

Dešimtą valandą senasis kunigaikštis, Sergejus Ivanovičius ir Stepanas Arkadjičius sėdėjo pas Leviną ir, pakalbėję apie gimdyvę, šnekėjosi ir apie pašalinius dalykus. Levinas klausėsi jų ir, nejučiom šiose kalbose atsimindamas tai, kas praėjo, kas buvo iki šio ryto, atsiminė ir save, koks vakar buvo prieš tai, kas įvyko. Tarytum šimtas metų būtų praslinkę nuo to laiko. Jis jautėsi esąs kažkokioje nepasiekiamoje aukštybėje, iš kurios atsidėjęs leidosi žemyn, nenorėdamas įžeisti tų, su kuriais kalbėjosi. Levinas kalbėjo ir be paliovos galvojo apie žmoną, apie jos dabartinės būklės smulkmenas ir apie sūnų, stengdamasis pripratinti save prie minties, kad jis yra. Visas moterų pasaulis, kuris vedus įgijo naują, nežinomą reikšmę, dabar sąmonėje iškilo taip aukštai, kad vaizduotė negalėjo aprėpti. Levinas girdėjo kalbant apie vakarykščius pietus klube ir galvojo: „Ką dabar veikia ji, ar užmigo? Kaip jai? Ką galvoja? Ar rėkia sūnus Dmitrijus?“ Viduryje kalbos, viduryje sakinio vyras pašoko ir išėjo iš kambario.

– Tegu man praneša, ar galima pas ją, – tarė kunigaikštis.

– Gerai, tuojau, – atsakė Levinas ir nesustodamas nuėjo pas žmoną.

Ši nemiegojo ir tyliai kalbėjosi su motina, sudarinėdamos būsimųjų krikštynų planus.

Gražiai aprengta, sušukuota, užsidėjusi puikų kyką su kažkokiu žydru papuošimu, padėjusi rankas ant apkloto, Kiti gulėjo aukštielninka ir, sutikusi jį žvilgsniu, traukė akimis į save. Jos žvilgsnis, ir taip šviesus, dar labiau giedrėjo, vyrui artėjant. Kiti veide buvo tas pats pasikeitimas iš žemiško į nežemišką, kuris esti numirėlių veide; bet ten atsisveikinimas, o čia sutikimas. Vėl susijaudinimas, panašus į tą, kurį Levinas buvo pajutęs gimdymo akimirką, jam užliejo širdį. Kiti paėmė vyro ranką ir paklausė, ar miegojęs. Levinas negalėjo atsakyti ir nusigręžė, pamatęs, koks yra silpnas.

– O aš buvau užsnūdusi, Kostia! – pasidžiaugė moteris. – Man labai gera dabar.

Kiti žiūrėjo į jį, bet staiga šios veidas pasikeitė.

– Duokite man jį, – pasakė išgirdusi cypiant kūdikį. – Duokite, Lizaveta Petrovna, ir jis pažiūrės.

– Na še, tegu tėtė pažiūri, – prašneko Lizaveta Petrovna, pakėlusi ir nešdama kažkokią raudoną, keistą ir judančią būtybę. – Palaukite, pirma susitvarkysime, – Lizaveta Petrovna paguldė ant lovos tą judantį raudoną padarėlį, išvystė ir vėl suvystė kūdikį, vienu pirštu pakeldama ir apversdama ir kažkuo barstydama.

Levinas, žiūrėdamas į tą mažytį, vargšą padarėlį, veltui stengėsi rasti savo širdyje kokių nors tėviško jausmo žymių. Jautė kūdikiui tik pasišlykštėjimą. Kai Lizaveta Petrovna jį apnuogino ir šmėstelėjo plonytės plonytės rankutės, šafrano spalvos kojytės, taip pat su pirščiukais, ir net su nykščiuku, ne tokiu kaip kiti pirštai, ir kai vyras pamatė, kaip Lizaveta Petrovna glaudė šias rankytes, kurios nenorėjo glaustis, ir vystė jas drobiniu apdaru, vyrą suėmė toks gailesys šitam padarėliui ir tokia baimė, kad ji nepakenktų kūdikiui, jog sulaikė ją už rankos.

Lizaveta Petrovna nusijuokė.

– Nebijokite! Nebijokite!

Kūdikį apruošus ir pavertus kieta lėlyte, Lizaveta Petrovna suptelėjo jį, tarytum didžiuodamasi savo darbu, ir pasitraukė, kad Levinas galėtų matyti sūnų visa jo grožybe.

Kiti, nenuleisdama akių, skersom žiūrėjo ten pat.

– Duokite, duokite! – tarė ir net buvo besikelianti.

– Ką jūs, Katerina Aleksandrovna, taip judėti negalima! Palaukite, aš paduosiu. Va tėtukui pasirodysime, kokie mes šaunūs!

Lizaveta Petrovna viena ranka (antrąja tik prilaikydama jo maskatuojantį pakaušį) pakėlė prie Levino šią keistą, maskatuojančią, už vystyklų kraštų slepiančią galvą raudoną būtybę. Dar buvo ir nosis, žvairuojančios akys ir čepsinčios lūpos.

– Puikus kūdikis! – džiaugėsi Lizaveta Petrovna.

Levinas su širdgėla atsiduso. Tas puikus kūdikis kėlė jam tiktai pasišlykštėjimą ir gailesį. Tai buvo visiškai ne tas jausmas, kurio tikėjosi.

Jis nusigręžė, kol Lizaveta Petrovna taisė kūdikį prie neįpratusios krūties.

Staiga juokas privertė Leviną pakelti galvą. Juokėsi Kiti. Kūdikis paėmė krūtį.

– Na, gana, jau gana! – aiškino Lizaveta Petrovna, bet Kiti nepaleido kūdikio. Jis užmigo motinos rankose.

– Pažiūrėk dabar, – rodė Kiti, atgręždama į jį kūdikį taip, kad Levinas galėtų matyti. Veidelis, panašus į senio veidą, staiga dar labiau susiraukė, ir kūdikis nusičiaudėjo.

Šypsodamasis ir vos sulaikydamas ašaras, Levinas pabučiavo žmoną ir išėjo iš tamsaus kambario.

Šitam mažam padarui tėvas jautė visai ne tai, ko buvo tikėjęsis. Nieko linksmo ir džiaugsmingo neturėjo šis jausmas; priešingai, tai nauja skausminga baimė. Žinojimas, kad atsirado nauja opi sritis. Tas žinojimas iš pradžių buvo toks skaudus, baimė, kad neatsitiktų ko šiam bejėgiam padarėliui, buvo tokia didelė, jog dėl jos Levinas nė nepastebėjo to keisto beprasmiško džiaugsmo ir net pasididžiavimo, kurį pajuto tada, kai kūdikis nusičiaudėjo.

XVII

Stepano Arkadjičiaus reikalai buvo smarkiai pašliję.

Pinigai už du trečdalius miško buvo jau išleisti, taip pat beveik visi pinigai, atskaičius dešimt nuošimčių, buvo paimti iš pirklio ir už paskutinį trečdalį. Pirklys daugiau nedavė pinigų, juolab kad šią žiemą Darja Aleksandrovna pirmą kartą tiesiog pareiškė teises į savo turtą ir atsisakė patvirtinti sutartimi pinigų gavimą už paskutinį trečdalį miško. Visa alga išeidavo namų išlaidoms ir smulkioms nesibaigiančioms skoloms sumokėti. Pinigų visiškai nebuvo.

Tai buvo nemalonu, nesmagu ir neturėjo ilgiau trukti, Stepano Arkadjičiaus nuomone. Priežastis, jo supratimu, buvo ta, kad gauna per mažai algos. Vieta, kurią jis užėmė, be abejonės, buvo labai gera prieš penkerius metus, bet dabar kas kita. Petrovas, banko direktorius, gauna dvylika tūkstančių; Sventickis – bendrovės narys – gauna septyniolika tūkstančių; Mitinas, įsteigęs banką, gavo penkiasdešimt tūkstančių. „Matyti, užmigau, ir mane visi užmiršo“, – galvojo Stepanas Arkadjičius. Ir ėmė klausytis, dairytis ir, žiemai baigiantis, nusižiūrėjo labai gerą vietą ir ėmė ją atakuoti, iš pradžių iš Maskvos, per tetas, dėdes, bičiulius, o paskui, kai reikalas pribrendo, pavasarį pats nuvažiavo į Peterburgą. Tai buvo viena iš tų vietų, kurių dabar, visokio dydžio, nuo tūkstančio iki penkiasdešimt tūkstančių metinės algos, atsirado daugiau, negu anksčiau būdavo šiltų vietų, kur galima imti kyšius; tai buvo pietinių sričių geležinkelių ir bankinių įstaigų savitarpio kredito balanso jungtinės agentūros komisijos nario vieta. Toji vieta, kaip ir visos tokios, reikalavo tokių milžiniškų žinių ir energijos, kurios sunkiai buvo įmanomos vienam žmogui. Žmogaus, kuris vienas turėtų visas tas ypatybes, nebuvo, todėl buvo geriau, kad tą vietą užimtų doras negu nedoras žmogus. O Stepanas Arkadjičius buvo ne tik žmogus doras (nepabrėžiant to žodžio), bet buvo doras žmogus (pabrėžiant tą žodį) ta ypatinga, maskvietiška šio žodžio reikšme, kai sakoma: doras veikėjas, doras rašytojas, doras žurnalas, dora įstaiga, dora kryptis ir kai norima pasakyti ne vien tai, kad žmogus arba įstaiga nėra nedori, bet ir tai, kad jie, pasitaikius progai, moka bakstelėti vyriausybei. Stepanas Arkadjičius turėjo Maskvoje pažinčių tokioje sferoje, kur buvo įvestas šis žodis, buvo laikomas ten doru žmogumi ir todėl turėjo daugiau už kitus teisių šią vietą gauti.

Šioji vieta davė nuo septynių iki dešimties tūkstančių per metus, ir Oblonskis galėjo užimti ją nepasitraukdamas iš valdinės vietos. Ji priklausė nuo dviejų ministerijų, nuo vienos damos ir nuo dviejų žydų, ir su visais šiais žmonėmis, nors jie buvo jau paruošti, Stepanui Arkadjičiui reikėjo susitikti Peterburge. Be to, Stepanas Arkadjičius buvo prižadėjęs seseriai Anai išgauti iš Karenino galutinį atsakymą dėl ištuokos. Išsiprašęs iš Doli penkiasdešimt rublių išvažiavo į Peterburgą.

Sėdėdamas Karenino kabinete ir klausydamasis jo projekto apie blogos rusų finansų būklės priežastis, Stepanas Arkadjičius tik laukė akimirkos, kai tas baigs, norėdamas pakalbėti apie savo reikalą ir apie Aną.

– Taip, čia tikra teisybė, – tarė jis, kai Aleksejus Aleksandrovičius, nusiėmęs pince-nez, be kurios negalėjo skaityti, klausiamai pažiūrėjo į buvusį svainį, – čia tikra teisybė, kai paliečiame smulkmenas, bet vis dėlto mūsų laikų principas – laisvė.

– Taip, bet aš iškeliu kitą principą, apimantį laisvės principą, – aiškino Aleksejus Aleksandrovičius, pabrėždamas žodį „apimantį“ ir vėl užsidėdamas pince-nez, dar kartą norėdamas paskaityti klausytojui tą vietą, kur kaip tik tai buvo pasakyta.

Pasklaidęs gražiai parašytą su didžiulėmis paraštėmis rankraštį Aleksejus Aleksandrovičius dar kartą perskaitė įtikinamąją vietą.

– Protekcinės sistemos nenoriu ne dėl privačių asmenų naudos, bet dėl bendro labo – ir žemosioms, ir aukštosioms klasėms vienodai, – kalbėjo per pince-nez viršų žiūrėdamas į Oblonskį. – Bet jie negali suprasti šito, jiems rūpi tik asmeniniai interesai ir skambios frazės.

Stepanas Arkadjičius žinojo, kad tuomet, kai jau Kareninas imdavo kalbėti, ką daro ir galvoja jie, tie patys, kurie nenorėjo priimti jo projektų ir buvo viso blogio Rusijoje priežastis, kad tuomet pabaiga jau netoli, ir todėl dabar mielai atsisakė nuo laisvės principo ir visiškai su juo sutiko. Aleksejus Aleksandrovičius nutilo ir susimąstęs sklaidė savo rankraštį.

– Ak, beje, – pastebėjo Stepanas Arkadjičius, – norėjau tave paprašyti, progai pasitaikius, kai matysiesi su Pomorskiu, kad tarstelėtum jam žodelį, jog labai norėčiau užimti laisvą pietinių sričių geležinkelių ir bankinių įstaigų savitarpio kredito balanso jungtinės agentūros komisijos nario vietą.

Stepanui Arkadjičiui jau buvo įprastas pavadinimas tos vietos, tokios artimos širdžiai, ir jis nesuklysdamas greitai ištardavo jį.

Aleksejus Aleksandrovičius išklausinėjo, ką veiks ši nauja komisija, ir susimąstė. Norėjo sumesti, ar tos komisijos veikla neturi ko nors priešingo jo projektams. Tos naujos įstaigos veikla buvo labai sudėtinga ir jos projektai apėmė labai plačią sritį, tai jis negalėjo iš karto šito suvokti ir, nusiėmęs pince-nez, prakalbo:

– Be abejonės, galiu pasakyti jam; bet kam tau, atvirai sakant, prireikė šios vietos?

– Alga gera, iki devynių tūkstančių, o mano lėšos...

– Devyni tūkstančiai, – pakartojo Aleksejus Aleksandrovičius ir paniuro. Didelė alga priminė jam, kad šiuo požiūriu toji veikla, kuriai ruošėsi Stepanas Arkadjičius, prieštarauja svarbiausiai prasmei jo projektų, visuomet linkusių į taupumą.

– Aš manau ir esu parašęs apie tai memorandumą, kad mūsų laikais šios didžiulės algos rodo, jog ekonominė mūsų valdymo assiette97 yra klaidinga.

– Bet kaipgi tu nori? – domėjosi Stepanas Arkadjičius. – Na, sakysime, banko direktorius gauna dešimt tūkstančių, – juk jis vertas šito. Arba inžinierius gauna dvidešimt tūkstančių. Gyvas darbas, kaip sau nori!

– Manau, kad alga yra užmokestis už prekę, ir turi atitikti paklausų ir pasiūlų dėsnį. Jeigu algos paskirtis nukrypsta nuo to dėsnio, pavyzdžiui, kai matau, kai institutą baigia du inžinieriai, abudu vienodai suprantą savo dalyką ir vienodai gabūs, ir vienas gauna keturiasdešimt tūkstančių, o antras pasitenkina dviem tūkstančiais; arba kai bendrovės, mokėdamos didžiules algas, bankų direktoriais skiria teisininkus, husarus, neturinčius jokių ypatingų specialių žinių, – darau išvadą, kad alga nustatoma ne pagal paklausų ir pasiūlų dėsnį, o asmeniniais sumetimais. Ir čia yra piktnaudžiavimas, svarbus pats savaime ir žalingai atsiliepiantis valstybinei: tarnybai. Aš manau...

Stepanas Arkadjičius pasiskubino pertraukti svainį.

– Taip, bet turi sutikti su tuo, kad steigiama nauja, neabejotinai naudinga institucija. Kaip sau nori, gyvas darbas! Svarbu ypač tai, kad darbas būtų dirbamas dorai, – tikino Stepanas Arkadjičius, pabrėždamas šį žodį.

Maskvietiška dorumo reikšmė buvo nesuprantama Aleksejui Aleksandrovičiui.

– Dorumas yra tiktai neigiama savybė, – pasakė jis.

– Bet tu man vis dėlto padarysi didelę paslaugą, – dėstė Stepanas Arkadjičius, – taręs žodelį Pomorskiui. Taip, tarp kitko kalbant...

– Bet juk tas daugiau nuo Bolgarinovo pareina, rodos, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Bolgarinovas iš savo pusės visiškai sutinka – patikino Stepanas Arkadjičius rausdamas.

Stepanas Arkadjičius paraudo, paminėjus Bolgarinovą, dėl to, kad tos pačios dienos rytą buvo nuėjęs pas žydą Bolgarinovą, ir tasai vizitas paliko nemalonų atsiminimą. Stepanas Arkadjičius gerai žinojo, kad reikalas, kuriam norėjo tarnauti, yra naujas, gyvas ir doras dalykas; tačiau šį rytą, kai Bolgarinovas aiškiai tyčia privertė jį dvi valandas laukti drauge su kitais interesantais laukiamajame, jam staiga pasidarė nesmagu.

Ar dėl to jam buvo nesmagu, kad jis, Riuriko palikuonis, kunigaikštis Oblonskis, dvi valandas išsėdėjo žydpalaikio laukiamajame, ar dėl to, kad pirmą kartą gyvenime nesekė savo protėviais, tarnavusiais vyriausybei, o stojo į naują veikimo dirvą, bet jam buvo labai nesmagu. Ką juto širdyje per tas dvi valandas, kurias turėjo išlaukti pas Bolgarinovą, Stepanas Arkadjičius rūpestingai slėpė nuo kitų ir net nuo paties savęs. Jis žvaliai vaikščiojo po laukiamąjį, glostydamasis žandenas, kalbėjosi su kitais interesantais ir stengėsi sugalvoti kalambūrą, kurį pasakys apie tai, kaip laukė pas žydpalaikį.

Vyrui visą tą laiką buvo nesmagu ir pikta, pats nežinojo dėl ko: ar dėl to, kad nieko neišėjo iš kalambūro: „Kol sulaukiau aš to žydo, ir pavasaris pražydo“, ar dėl ko kito. Kai pagaliau Bolgarinovas nepaprastai mandagiai priėmė jį, aiškiai džiūgaudamas dėl jo pažeminimo, ir beveik atmetė jo prašymą, Stepanas Arkadjičius pasistengė kiek galima greičiau užmiršti tai. Tik dabar atsiminęs paraudo.

_______________

97 Politika.

XVIII

– Dabar turiu dar vieną reikalą, ir tu žinai kokį. Dėl Anos, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, truputį patylėjęs ir nusikratęs to nemalonaus įspūdžio.

Kai tik Oblonskis ištarė Anos vardą, Aleksejaus Aleksandrovičiaus veidas visiškai pasikeitė: visas pagyvėjimas dingo, dabar atrodė išvargęs ir išblyškęs it negyvėlis.

– Ko iš manęs norite? – paklausė pasisukęs krėsle ir brakštelėjęs pince-nez dėklą.

– Sprendimo, kokio nors sprendimo, Aleksejau Aleksandrovičiau. Kreipiuosi į tave dabar („ne kaip į įžeistą vyrą“, – norėjo pasakyti Stepanas Arkadjičius, bet, bijodamas, kad šitaip gali sugadinti reikalą, pasakė kitus žodžius) ne kaip į valstybės vyrą (dabar išėjo nei šis, nei tas), bet kaip į žmogų, gerą žmogų ir krikščionį. Turi pasigailėti jos – dėstė Stepanas Arkadjičius.

– Kaipgi pasigailėti? Dėl ko? – tyliai pasiteiravo Kareninas.

– Taip, pasigailėti jos. Jeigu ją būtum matęs, kaip aš, – visą žiemą išbuvau su ja, – pasigailėtum. Jos padėtis baisi, iš tikrųjų baisi.

– Man atrodė, – pradėjo Aleksejus Aleksandrovičius plonesniu, beveik spiegiamu balsu, – kad Ana Arkadjevna turi visa tai, ko pati norėjo.

– Ak, Aleksejau Aleksandrovičiau, dėl Dievo, nedarykime rekriminacijų! Kas praėjo, tai praėjo, ir žinai, ko ji trokšta ir laukia, – ištuokos.

– Bet maniau, kad Ana Arkadjevna atsisako nuo ištuokos tuo atveju, jeigu reikalauju palikti sūnų man. Taip ir atsakiau ir maniau, kad šis reikalas baigtas. Laikau jį baigtu! – suspiegė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Dėl Dievo, nesikarščiuok, – ramino Stepanas Arkadjičius, paliesdamas svainio kelį. – Reikalas nebaigtas.

Jeigu man leisi rekapituliuoti, tai atsitiko šitaip: jums išsiskiriant, tu pasirodei toks kilnus, toks taurus, kaip tik galima; davei jai viską – laisvę, net ištuoką. Ji įvertino šitai. Ne, tu nemanyk. Tikrai įvertino. Taip įvertino, jog tą pirmąją akimirką, jausdamasi kalta prieš tave, neapgalvojo ir negalėjo visko apgalvoti. Nuo visko atsisakė. Vis dėlto tikrovė, laikas parodė, kad jos padėtis skaudi ir neįmanoma.

– Anos Arkadjevnos gyvenimas negali manęs dominti, – pertraukė Aleksejus Aleksandrovičius, pakeldamas antakius.

– Leisk man netikėti, – švelniai pasipriešino Stepanas Arkadjičius. – Jos padėtis didžiai skaudi jai, ir niekam kitam iš to nėra jokios naudos. Ji nusipelnė, tu pasakysi. Ji žino šitai ir neprašo tavęs; tiesiog sako, kad nieko nedrįsta tavęs prašyti. Aš, mes, visi artimieji, visi, kurie mylime ją, prašome, maldaujame tavęs. Už ką ji kenčia? Kam dėl to geriau?

– Atleiskite, rodos, statote mane į kaltinamojo padėtį, – kalbėjo Aleksejus Aleksandrovičius.

– Ne, ne, anaiptol, suprask mane, – paliesdamas jo ranką, aiškino Stepanas Arkadjičius, lyg būdamas tikras, kad šis prisilietimas suminkština svainio širdį. – Tik viena sakau: jos padėtis skaudi, gali ją palengvinti ir nieko nenustosi. Aš taip tau viską sutvarkysiu, jog nė nepastebėsi. Juk prižadėjai.

– Pažadas buvo duotas anksčiau. Ir maniau, kad klausimas dėl sūnaus nulėmė visą dalyką. Be to, tikėjausi, kad Ana Arkadjevna bus tokia kilni... – sunkiai virpančiomis lūpomis ištarė išblyškęs Aleksejus Aleksandrovičius.

– Ji kaip tik ir pasitiki tavo kilnumu. Prašo, maldauja vieno – išgelbėti ją iš tos neįmanomos padėties, kurioje atsidūrė. Nebeprašo sūnaus. Aleksejau Aleksandrovičiau, tu esi geras žmogus. Suprask truputį ir jos padėtį. Ištuokos klausimas jai – gyvybės ir mirties klausimas. Jeigu nebūtumei prižadėjęs anksčiau, ji būtų su padėtimi susitaikinusi, gyventų sodžiuje. Tu prižadėjai, ji parašė tau ir atsikėlė į Maskvą. Ir štai Maskvoje, kur kiekvienas susitikimas jai peilis į širdį, Ana gyvena šešis mėnesius, kiekvieną dieną laukdama sprendimo. Juk tai vis tiek, kaip pasmerktą mirti žmogų ištisus mėnesius laikyti su kilpa ant kaklo ir sakyti jam, kad gal bus nužudytas, o gal susilauks malonės. Pasigailėk jos, paskui apsiimu viską taip sutvarkyti... Vos scrupules...98

– Nekalbu apie tą, apie tą... – šlykštėdamasis pertraukė jį Aleksejus Aleksandrovičius. – Bet gal prižadėjau tai, ko neturėjau teisės prižadėti.

– Tai atsisakai nuo to, ką esi prižadėjęs?

– Aš niekuomet neatsisakiau padaryti to, kas yra galima, bet noriu turėti laiko apsvarstyti, kiek pažadėtasis dalykas yra įmanomas.

– Ne, Aleksejau Aleksandrovičiau, – pašokęs ėmė kalbėti Oblonskis, – aš nenoriu šituo tikėti! Ji tokia nelaiminga, kokia tik gali būti nelaiminga moteris, negali atsisakyti...

– Kiek žadėtasis dalykas yra įmanomas. Vous professez d’être libre penseur.99 Bet aš, būdamas žmogus tikintis, negaliu tokiu svarbiu atveju elgtis prieš krikščionybės nuostatus.

– Tačiau krikščioniškose bendruomenėse ir pas mus, kiek žinau, ištuoka leidžiama, – dėstė Stepanas Arkadjičius. – Ištuoką pripažįsta ir mūsų Bažnyčia. Ir mes matome...

– Pripažįsta, bet ne šia prasme.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, nepažįstu tavęs, – nusistebėjo Oblonskis patylėjęs. – Ar ne tu (ir argi mes to neįvertinome?) viską atleidai ir, kaip tik krikščioniškojo jausmo paskatintas, buvai pasiryžęs viską paaukoti? Pats pasakei: atiduoti apsiaustą, kai atimami marškiniai, o dabar...

– Aš jūsų prašau, – staiga atsistojęs, išblyškęs ir drebančiu žandikauliu, cypiamu balsu prabilo Aleksejus Aleksandrovičius, – prašau nutraukti, nutraukti... šitą kalbą.

– Ak, ne! Na, atleisk, atleisk man, jeigu sukėliau širdgėlą, – droviai šypsodamasis, kalbėjo Stepanas Arkadjičius, duodamas ranką, – bet vis dėlto kaip tarpininkas tik pasakiau, kas man buvo pavesta.

Aleksejus Aleksandrovičius padavė ranką, susimąstė ir prakalbo:

– Turiu apsvarstyti ir paieškoti nurodymų. Poryt duosiu galutinį atsakymą, – sumetęs kažką tarė.

_______________

98 Tavo opumas...

99 Tu esi žinomas kaip laisvamanis.

XIX

Stepanas Arkadjičius jau norėjo išeiti, kai įėjo Kornejus ir pranešė:

– Sergejus Aleksejevičius!

– Kas tas Sergejus Aleksejevičius? – buvo bepradedąs Stepanas Arkadjičius, bet tuojau atsiminė.

– Ak, Serioža! – sušuko jis. „Sergejus Aleksejevičius“, – maniau, departamento direktorius. – „Ana kaip tik prašė mane jį pamatyti“, – atsiminė.

Stepanas Arkadjičius atsiminė, kokiu nedrąsiu, gailiu veidu ji tarė, išleisdama jį: „Tu vis tiek pamatysi jį. Sužinok smulkiai, kur jis, kas prie jo. Ir, Stiva... jeigu būtų galima! Juk galima?“ Stepanas Arkadjičius suprato, ką reiškia tas „jei būtų galima“: jei būtų galima taip išsituokti, kad jai grąžintų sūnų... Dabar Stepanas Arkadjičius matė, kad apie tai nė galvoti nėra ko, bet vis dėlto džiaugėsi, kad pamatys sūnėną.

Aleksejus Aleksandrovičius priminė svainiui, kad sūnui niekuomet nekalbama apie motiną, ir paprašė nė žodžiu neužsiminti apie ją.

– Jis labai sirgo po to susitikimo su motina, kurio nebuvome numatę, – paaiškino Aleksejus Aleksandrovičius. – Bijojome net dėl jo gyvybės. Bet protingas gydymas ir maudymasis jūroje vasarą pataisė jo sveikatą, ir dabar, daktaro patariamas, jį leidžiu į mokyklą. Iš tikrųjų draugų įtaka berniuką gerai paveikė, vaikas visiškai sveikas ir mokosi gerai.

– Mat, koks šaunus vyras išaugo! Ir jau ne Serioža, o tikras Sergejus Aleksejevičius! – šypsodamasis kalbėjo Stepanas Arkadjičius, žiūrėdamas į gražų, platų berniuką mėlynu švarkeliu ir ilgomis kelnėmis, kuris guviai, nesivaržydamas, įėjo į kambarį. Vaikas atrodė sveikas ir linksmas. Jis nusilenkė dėdei kaip svetimam, bet, pažinęs nuraudo ir, tartum kažko įsižeidęs ir supykęs, skubiai nusigręžė. Berniukas priėjo prie tėvo ir padavė raštelį su pažymiais, gautais mokykloje.

– Na, visai neblogai, – pareiškė tėvas, – gali eiti.

– Jis sulyso, išaugo ir jau nebe vaikas, o berniokas; tas man patinka, – prašneko Stepanas Arkadjičius. – O tu atsimeni mane?

Berniukas greitai pažvelgė į tėvą.

– Atsimenu, mon oncle100, – atsakė pažvelgęs į dėdę ir nuleido akis.

Dėdė pasišaukė berniuką ir paėmė už rankos.

– Na, ką gi, kaip sekasi? – pasidomėjo norėdamas įsikalbėti su juo ir nežinodamas, ką pasakyti.

Vaikas rausdamas ir nieko neatsakęs, atsargiai traukė ranką iš dėdės rankos. Kai tik Stepanas Arkadjičius išleido jo ranką, Serioža, nelyginant išleistas į laisvę paukštis, klausiamai pažvelgęs į tėvą, greitu žingsniu išėjo iš kambario.

Buvo praėję vieneri metai nuo tada, kai Serioža pastarąjį kartą matė savo motiną. Nuo to laiko niekuomet nieko daugiau negirdėjo apie ją. Tais pačiais metais pradėjo lankyti mokyklą, susipažino su draugais ir pamilo juos. Tais atsiminimais ir svajonėmis apie motiną, kurie po pasimatymo su ja buvo jį susarginę, dabar jau nesidomėjo. Serioža rūpestingai varydavo juos šalin, kai apimdavo jį, manydamas, kad jie tiktų vien mergaitėms, o berniukui ir draugui visiškai nedera. Vaikas žinojo, kad tėvas ir motina dėl nesantaikos yra išsiskyrę, žinojo, kad jam lemta būti su tėvu, ir stengėsi priprasti prie šios minties.

Pamatyti dėdę, kuris buvo panašus į motiną, Seriožai buvo nemalonu, nes sukėlė jam tuos pačius atsiminimus, kurių gėdijosi. Tas jam buvo juo labiau nemalonu, kad iš kai kurių žodžių, kuriuos girdėjo, laukdamas prie kabineto durų, o ypač iš tėvo ir dėdės veidų suprato, kad vyrai turėjo kalbėtis apie motiną. Nenorėdamas smerkti to tėvo, su kuriuo gyvena ir nuo kurio priklauso, ir, svarbiausia, nenorėdamas pasiduoti jausmingumui, kurį laikė tokiu žeminančiu dalyku, Serioža stengėsi nežiūrėti į šitą dėdę, atvažiavusį sudrumsti ramybės, ir negalvoti apie tai, ką šis priminė.

Kai Stepanas Arkadjičius, išėjęs paskui berniuką ir pamatęs jį ant laiptų, pasišaukė ir paklausė, kaip mokykloje leidžia laiką per pertraukas, Serioža, tėvui čia nesant, įsikalbėjo su dėde.

– Pas mus dabar geležinkelis, – paklaustas atsakė berniukas. – Tai, matote, būna šitaip: du atsisėda į suolą. Tai keleiviai. O vienas atsistoja stačias taip pat ant suolo. Ir visi įsikinko. Galima ir rankomis, galima ir diržais, ir pasileidžia per visas sales. Durys jau iš anksto atidaromos. Na ir tada labai sunku būti konduktoriumi!

– Ar tai tas, kur stačias? – šypsodamasis paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Taip, čia reikia ir drąsos, ir vikrumo, ypač kai staiga sustoja arba kuris nors išgriūva.

– Taip, ne juokai, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, liūdnai įsižiūrėdamas į šias gyvas motinos akis, dabar jau ne kūdikiškas, nevisiškai nekaltas. Nors jis ir buvo prižadėjęs Aleksejui Aleksandrovičiui nekalbėti apie Aną, bet neiškentė.

– O tu atsimeni motiną? – staiga paklausė jis.

– Ne, neatsimenu, – greitai ištarė Serioža ir, visas išraudęs, nudelbė akis. Dėdė nieko daugiau negalėjo išgauti iš jo.

Slavas guverneris po pusvalandžio rado savo auklėtinį ant laiptų ir ilgai negalėjo suprasti, ar šis pyksta, ar verkia.

– Tai turbūt užsigavote puldamas? – paklausė auklėtojas. – Sakiau, kad tai pavojingas žaidimas. Reikia pasakyti direktoriui.

– Jeigu būčiau ir užsigavęs, tai niekas nebūtų pastebėjęs. Tai jau tikrai.

– Na tai kas?

– Duokite man ramybę! Atsimenu, neatsimenu... Kas jam darbo? Kam turiu atsiminti? Duokite man ramybę! – kreipėsi jis jau ne į guvernerį, o į visą pasaulį.

_______________

100 Dėde.

XX

Stepanas Arkadjičius, kaip ir visuomet, ne veltui leido laiką Peterburge. Peterburge jam rūpėjo ne tik reikalai – sesers ištuoka, nauja tarnybos vieta, – bet reikėjo ir prasivėdinti, anot jo betariant, po tvankaus, priplėkusio Maskvos oro.

Maskva, nepaisant jos cafés chantants ir omnibusų, buvo vis dėlto stovinti pelkė. Tą visuomet jautė Stepanas Arkadjičius. Pagyvenęs Maskvoje, ypač arti šeimos, jis jausdavo, kad netenka žvalumo. Gyvenant Maskvoje ir ilgai niekur neišvažiuojant, jam galų gale imdavo kelti nerimą bloga žmonos nuotaika ir priekaištai, sveikata, vaikų auklėjimas, smulkūs tarnybos interesai; net tai, kad turėjo skolų, keldavo vyrui nerimą. Vos tik jis atvažiuodavo į Peterburgą ir pagyvendavo čia įprastoje draugijoje, kur žmonės gyveno, iš tikrųjų gyveno, o ne vegetavo kaip Maskvoje, tuojau visos šios mintys dingdavo ir ištirpdavo it vaškas nuo ugnies.

Žmona?.. Dar tik šiandien jis kalbėjosi su kunigaikščiu Čečenskiu. Kunigaikštis Čečenskis turėjo žmoną ir šeimą – suaugusių vaikų, pažų, – ir turėjo antrą, neteisėtą šeimą, kurioje taip pat buvo vaikų. Nors pirmoji šeima taip pat buvo gera, kunigaikštis Čečenskis jausdavosi laimingesnis antrojoje šeimoje. Jis nusiveždavo vyresnįjį sūnų į antrąją šeimą ir pasakojo Stepanui Arkadjičiui, kad, jo nuomone, tai esą naudinga sūnui ir padeda lavintis. Ką į tai pasakytų Maskvoje?

Vaikai? Peterburge vaikai nekliudė tėvams gyventi. Vaikai buvo auklėjami įstaigose, ir nebuvo šitos klaikios nuomonės, pradėjusios plisti Maskvoje, – Lvovas, pavyzdžiui, – kad visa gyvenimo prabanga – vaikams, o tėvams tiktai darbas ir rūpesčiai. Šičia visi suprato, kad žmogus turi gyventi sau, kaip dera apsišvietusiajam.

Tarnyba? Tarnyba čia taip pat nebuvo tas atkaklus, beviltiškas jungas, kurį žmonės vilko Maskvoje, o ir tarnauti čia apsimokėjo. Susitiksi, su kuo reikia, padarysi paslaugą, pasakysi gerą sąmojį, mokėsi gražiai iškrėsti kokį pokštą, – ir žmogus beregint padarai karjerą, kaip Briancevas, kurį vakar buvo sutikęs Stepanas Arkadjičius ir kuris dabar buvo vienas įžymiausių didžiūnų. Šitaip tarnauti apsimoka.

Ypač Peterburgo žmonių požiūris į piniginius reikalus raminamai veikė Stepaną Arkadjičių. Bartnianskis, kuris išleisdavo mažų mažiausiai penkiasdešimt tūkstančių, gyvendamas tokiu plačiu train101, pasakė jam vakar apie tai nuostabų žodį.

Prieš pietus, kai jie įsikalbėjo, Stepanas Arkadijičius tarė Bartnianskiui:

– Tu, rodos, gerai pažįsti Mordvinskį; padaryk man paslaugą, užtark už mane žodelį. Yra vieta, kurią norėčiau gauti. Pietinių sričių...

– Na, aš vis tiek neatsiminsiu... Tik koks tau malonumas painiotis į tuos geležinkelių reikalus su žydpalaikiais?.. Kaip nori, vis dėlto šlykštu!

Stepanas Arkadjičius nepasakė jam, jog tai gyvas reikalas; Bartnianskis to nebūtų supratęs.

– Pinigų reikia, neturiu iš ko gyventi.

– Bet juk gyveni?

– Gyvenu, bet skolos...

– Ką sakai? Daug? – užjausdamas paklausė Bartnianskis.

– Labai daug, apie dvidešimt tūkstančių.

Bartnianskis linksmai nusikvatojo.

– O laimingas žmogau! – sušuko. – Turiu pusantro milijono, o turto jokio, ir, kaip matai, gyventi dar galima!

Stepanas Arkadjičius ne vien tik iš žodžių, bet ir iš jo elgesio matė, kad tai tiesa. Zivachovas turėjo tris šimtus tūkstančių skolos ir nė skatiko kišenėje, o juk gyveno, ir dar kaip! Grafą Krivcovą seniai jau visi palaidojo, o jis išlaikė dvi moteris. Petrovskis praleido penkis milijonus ir gyveno vis taip pat, ir net buvo finansų viršininkas ir gaudavo dvidešimt tūkstančių algos. Be to, Peterburgas ir fiziškai maloniai veikė Stepaną Arkadjičių. Jis jaunino jį. Maskvoje žvilgteldavo kartais į žilę galvoje, užmigdavo po pietų, pasiraivydavo, iš lėto, sunkiai kvėpuodamas, lipdavo laiptais, nuobodžiaudavo su jaunomis moterimis, nešokdavo puotose. Peterburge visuomet jausdavosi, lyg būtų dešimt metų nuo pečių nusimetęs.

Peterburge Stepanas Arkadjičius jausdavo tą patį, ką dar vakar sakė šešių dešimčių metų kunigaikštis Oblonskis, Piotras, ką tik sugrįžęs iš užsienio:

– Mes čia nemokame gyventi, – kalbėjo Piotras Oblonskis. – Ar patikėsi, išgyvenau vasarą Badene; na, iš tikrųjų jaučiausi visai kaip jaunas vyras. Pamatau jaunutę moterį ir galvoje... Papietausi, išgersi truputį – ir pasijunti tvirtas, žvalus. Parvažiavau į Rusiją – reikėjo pas žmoną ir dar į sodžių, – na, netikėsi, po dviejų savaičių apsivilkau chalatu, eidavau pietų nepersirengęs. Kur jau čia apie jaunas galvosi! Tikras pasidariau senis. Tiktai sielą gelbėti lieka. Nuvažiavau į Paryžių – vėl atkutau.

Stepanas Arkadjičius jautė lygiai tą patį skirtumą kaip ir Piotras Oblonskis. Maskvoje taip apsileisdavo, jog iš tikrųjų, jeigu ten ilgai gyventų, ko gero, ir apie sielos išganymą pradėtų galvoti, o Peterburge jautėsi esąs padorus žmogus.

Tarp kunigaikštienės Betsi Tverskajos ir Stepano Arkadjičiaus buvo nuo senų laikų susidarę labai keisti santykiai. Stepanas Arkadjičius visuomet juokais asistuodavo jai ir sakydavo, taip pat juokais, pačius nepadoriausius dalykus, žinodamas, kad šitai užvis labiausiai jai patinka. Rytojaus dieną po pokalbio su Kareninu Sergejus Arkadjičius, užvažiavęs pas ją, jautėsi toks jaunas, jog, taip juokais asistuodamas jai ir plepėdamas niekus, netikėtai nuėjo taip toli, kad jau nežinojo, kaip išsinarplioti, nes, deja, kunigaikštienė Betsi ne tik jam nepatiko, bet buvo šlykšti. O tasai tonas susidarė dėl to, kad Stepanas Arkadjičius labai patiko jai. Vyras labai džiaugėsi, kad atvažiavo kunigaikštienė Miachkaja, kuri padarė galą jų pokalbiui akis į akį.

– A, ir jūs čia, – tarė ji, pamačiusi vyrą. – Na, kaip jūsų vargšė sesuo? Nežiūrėkite į mane taip, – pridūrė. – Nuo to laiko, kai visos šoko ant jos, visos tos, kurios šimtą tūkstančių kartų blogesnės už ją, man atrodo, kad ji pasielgė puikiai. Negaliu atleisti Vronskiui, kad nedavė man žinios, kai ji buvo Peterburge. Būčiau nuvažiavusi pas ją ir su ja visur rodžiusis. Pasakykite Anai, meldžiamasis, kad aš ją myliu. Na, papasakokite man apie ją.

– Taip, jos padėtis sunki, ji... – buvo bepradedąs pasakoti Stepanas Arkadjičius, dėl savo naivumo palaikęs tikru pinigu kunigaikštienės Miachkajos žodžius: „Papasakokite apie savo seserį.“ Kunigaikštienė savo įpročiu tuojau pertraukė jį ir pati ėmė pasakoti.

– Ji padarė tai, ką daro visos, išskyrus mane, tiktai slepia; o ji nenorėjo apgaudinėti ir pasielgė puikiai. Ir dar geriau pasielgė, kad metė tą pusprotį jūsų svainį. Man atleiskite. Visi kalbėjo, kad jis protingas, protingas, aš viena sakiau, kad kvailas. Dabar, kai jis susidėjo su Lidija Ivanovna ir su Lando, visi sako, kad jis pusprotis, ir aš, nors ir labai nenorėčiau sutikti su visais, bet šį kartą negaliu.

– Paaiškinkite man, – paprašė Stepanas Arkadjičius, – ką tai reiškia? Vakar buvau pas jį sesers reikalu ir prašiau aiškaus atsakymo. Jis nedavė man atsakymo ir pareiškė, kad pagalvosiąs, o šįryt vietoje atsakymo gavau pakvietimą atvykti vakare pas grafienę Lidiją Ivanovną.

– Na taip, taip! – džiaugsmingai sušuko kunigaikštienė Miachkaja. – Jie paklaus Lando, ką šis pasakys.

– Kaip Lando? Kodėl? Kas tas Lando?

– Kaip, nežinote Jules Landau, le fameux Jules Landau, le clairvoyant?102 Tas taip pat pusprotis, bet nuo jo pareina jūsų sesers likimas. Štai ką reiškia gyventi provincijoje: nieko nežinote. Lando, matote, Paryžiuje buvo vienos parduotuvės commis103 ir nuėjo pas daktarą. Daktaro laukiamajame jis užmigo ir per miegus ėmė visiems ligoniams duoti patarimus. Nuostabius patarimus. Paskui Jurijaus Meledinskio – žinote, ligonio? – žmona sužinojo apie tą Lando ir pakvietė jį pas vyrą. Lando gydo jos vyrą. Ir jokios naudos iš jo nebuvo, mano nuomone, nes tasai vis toks pat paliegęs, bet jie tiki juo ir vežiojasi drauge. Parsivežė į Rusiją. Čia visi pulte puolė tą Lando, ir jis visus ėmė gydyti. Grafienę Bezubovą išgydė, ir šioji taip jį pamilo, jog įsūnijo.

– Kaip įsūnijo?

– Taip, įsūnijo. Jis dabar nebe Lando, o grafas Bezubovas. Bet ne tai svarbu, o Lidija – aš ją labai myliu, bet jai galva ne vietoje, – žinoma, įsikibo dabar į šitą Lando, ir be jo nei ji, nei Aleksejus Aleksandrovičius nieko nesprendžia, todėl jūsų sesers likimas dabar šito Lando, kitaip tariant, grafo Bezubovo, rankose.

_______________

101 Gyvenimo būdu.

102 Žiulio Lando? Garsiojo Žiulio Lando, aiškiaregio?

103 Pardavėju.

XXI

Pavalgęs pas Bartnianskį puikius pietus ir išgėręs gerokai konjako, Stepanas Arkadjičius atvyko į grafienės Lidijos Ivanovnos namus truputį vėliau negu buvo kviestas.

– Kas dar pas grafienę? Prancūzas? – paklausė Stepanas Arkadjičius durininką, žiūrėdamas į pažįstamą Aleksejaus Aleksandrovičiaus apsiaustą ir keistą, naivų apsiaustą su sąsagomis.

– Aleksejus Aleksandrovičius Kareninas ir grafas Bezubovas, – griežtai atsakė durininkas.

„Kunigaikštienė Miachkaja įspėjo, – pagalvojo Stepanas Arkadjičius, lipdamas laiptais aukštyn. – Keista! Vis dėlto gera būtų arčiau susipažinti su ja. Ji turi labai didelę įtaką. Jeigu tarsteltų žodį Pomorskiui, tai jau būtų tikra.“

Lauke dar buvo visiškai šviesu, bet mažoje grafienės Lidijos Ivanovnos svetainėje jau buvo nuleistos užuolaidos ir degė lempos.

Prie apskrito stalo po lempa sėdėjo grafienė ir Aleksejus Aleksandrovičius ir apie kažką tyliai kalbėjosi. Neaukštas liesas vyras moteriškomis strėnomis, įlenktomis per kelius kojomis, labai išblyškęs, gražus, blizgančiomis puikiomis akimis ir ilgais plaukais, dengiančiais jo surduto apykaklę, stovėjo kitame gale ir žiūrinėjo į pakabintus ant sienos portretus. Pasisveikinęs su šeimininke ir su Aleksejumi Aleksandrovičiumi, Stepanas Arkadjičius nejučiom dar kartą žvilgtelėjo į nepažįstamą vyriškį.

– Monsieur Landau!104 – kreipėsi į jį grafienė taip švelniai ir atsargiai, jog Oblonskis nustebo. Moteris supažindino juos.

Lando skubiai atsigręžė, priėjo ir nusišypsojęs įdėjo glebią prakaituotą ranką į ištiestą Stepano Arkadjičiaus ranką ir tuojau vėl nuėjo ir ėmė žiūrinėti portretus. Grafienė ir Aleksejus Aleksandrovičius reikšmingai susižvalgė.

– Labai džiaugiuosi jus matydama, ypač šiandien, – kalbėjo grafienė Lidija Ivanovna, rodydama Stepanui Arkadjičiui vietą šalia Karenino. – Aš jus supažindinau su juo kaip su Lando, – tarė tyliu balsu, žvilgtelėjusi į prancūzą, o paskui tuojau į Aleksejų Aleksandrovičių, – bet jis, atvirai sakant, grafas Bezubovas, kaip turbūt žinote. Tik nemėgsta šio titulo.

– Taip, esu girdėjęs, – atsakė Stepanas Arkadjičius. – Sako, jis visiškai išgydęs grafienę Bezubovą.

– Ji buvo šiandien pas mane, į ją gaila žiūrėti! – kreipėsi moteris į Aleksejų Aleksandrovičių. – Šis išsiskyrimas ją pribloškė. Tai didelis smūgis jai!

– O jis iš tikrųjų važiuoja? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Taip, vyksta į Paryžių. Jis vakar girdėjo balsą, – dėstė Lidija Ivanovna, žiūrėdama į Stepaną Arkadjičių.

– Ak, balsą! – pakartojo Oblonskis, jausdamas, kad reikia būti kiek galima atsargesniam šitoje draugijoje, kurioje vyksta ar turi vykti kažkas ypatingo, kam pats dar neturi rakto.

Valandėlę visi nutilo, o paskui grafienė Lidija Ivanovna, tartum pradėdama kalbą apie svarbiausią dalyką, subtiliai šypsodamasi, tarė Oblonskiui:

– Aš jus seniai pažįstu ir labai džiaugiuosi arčiau pažindama. Les amis de nos amis sont nos amis.105 Norint būti draugu, reikia įsigilinti į draugo sielos būseną, o aš bijau, kad su Aleksejumi Aleksandrovičiumi taip nesielgiate. Suprantate, apie ką kalbu, – tarė ji, pakeldama gražias svajingas akis.

– Iš dalies, grafiene, suprantu, kad Aleksejaus Aleksandrovičiaus padėtis... – prabilo Oblonskis, nesuprasdamas kaip reikiant, kas čia yra, ir todėl kalbėdamas neaiškiai.

– Ne išorinė padėtis pasikeitė, – griežtai pasakė Lidija Ivanovna, drauge įsimylėjusiu žvilgsniu sekdama Aleksejų Aleksandrovičių, kuris atsistojo ir priėjo prie Lando, – jo širdis pasikeitė, jam duota nauja širdis, ir bijau, kad nevisiškai suprantate, kokia permaina įvyko jame.

– Bendrais bruožais galiu įsivaizduoti tą permainą. Mes visuomet buvome draugai, ir dabar... – švelniu žvilgsniu atsakydamas į grafienės žvilgsnį, pasakė Stepanas Arkadjičius, sumesdamas, su katruo iš dviejų ministrų moteris geriau pažįstama, su katruo paprašyti, kad pasikalbėtų.

– Toji permaina negali sumažinti jo meilės artimui; priešingai, toji permaina turi padidinti meilę. Bet bijau, kad manęs nesuprantate. Gal arbatos išgersite? – pasiteiravo ji, akimis rodydama į liokajų, atnešusį ant padėklo arbatą.

– Ne visai, grafiene. Žinoma, jo nelaimė...

– Taip, nelaimė, kuri tapo aukščiausia laime, kai širdis tapo nauja, prisipildė Dievo dvasios, – aiškino Lidija Ivanovna, įsimylėjusiu žvilgsniu žiūrėdama į Stepaną Arkadjičių.

„Manau, kad bus galima paprašyti ją pakalbėti su abiem“, – galvojo Stepanas Arkadjičius.

– O, žinoma, grafiene, – tarė jis, – bet manau, kad šie pasikeitimai tokie intymūs, jog niekas, net pats artimiausias žmogus, nemėgsta apie juos kalbėti.

– Priešingai! Turime kalbėti ir padėti vieni kitiems.

– Taip, be abejonės, bet kartais įsitikinimai esti tokie skirtingi, be to... – švelniai šypsodamasis kalbėjo Oblonskis.

– Jie negali būti skirtingi šventosios tiesos klausimu.

– O, taip, žinoma, bet... – ir sumišęs Stepanas Arkadjičius nutilo. Jis suprato, kad čia kalbama apie religiją.

– Man atrodo, jis tuojau užmigs, – reikšmingai sušnibždėjo Aleksejus Aleksandrovičius, prieidamas prie Lidijos Ivanovnos.

Stepanas Arkadjičius atsigręžė. Lando sėdėjo prie lango, alkūnėmis pasirėmęs į krėslo ranktūrį ir atlošą, nuleidęs galvą. Pastebėjęs įsmeigtas į jį akis, pakėlė galvą ir vaikiškai, naiviai nusišypsojo.

– Nekreipkite dėmesio, – paaiškino Lidija Ivanovna ir tyliai pastūmė kėdę Aleksejui Aleksandrovičiui. – Pastebėjau... – pradėjo ji kažką, bet į kambarį įėjo liokajus ir atnešė laišką. Lidija Ivanovna paskubom perskaitė ir atsiprašiusi nepaprastai greitai parašė, padavė atsakymą ir sugrįžo prie stalo. – Pastebėjau, – tęsė pradėtąją kalbą, – kad maskviečiai, ypač vyrai, labai abejingai žiūri į religiją.

– O ne, grafiene, man atrodo, kad maskviečiai turi tvirtai tikinčių žmonių reputaciją, – atsakė Stepanas Arkadjičius.

– Bet, kiek suprantu, jūs, deja, esate iš abejingųjų tarpo, – nuvargusio žmogaus šypsena kreipdamasis į jį kalbėjo Aleksejus Aleksandrovičius.

– Kaip galima būti abejingam! – sušuko Lidija Ivanovna.

– Šiuo atžvilgiu nepasakyčiau, kad esu abejingas, bet laukiu, – pareiškė Stepanas Arkadjičius, šypsodamasis švelninančia šypsena. – Nemanau, kad man būtų atėjęs metas susidomėti šiais klausimais.

Aleksejus Aleksandrovičius ir Lidija Ivanovna susižvalgė.

– Niekuomet negalime žinoti, ar atėjo mums metas, ar ne, – rūsčiai prabilo Aleksejus Aleksandrovičius. – Neturime mąstyti apie tai, ar esame pasiruošę, ar nepasiruošę: Dievas, siųsdamas malonę, nesivadovauja žmonių sumetimais; ji kartais nenužengia veikiantiesiems, o nužengia nepasiruošusiems, kaip Sauliui.

– Ne, atrodo, dar ne dabar, – pareiškė Lidija Ivanovna, tuo metu stebėjusi prancūzą.

Lando atsistojo ir priėjo prie jų.

– Jūs man leisite klausytis? – paklausė šis.

– O taip, nenorėjau jums kliudyti, – švelniai žiūrėdama į jį, kalbėjo Lidija Ivanovna, – atsisėskite su mumis.

– Reikia tik neužmerkti akių, kad nebūtų prarasta šviesa, – kalbėjo toliau Aleksejus Aleksandrovičius.

– Ak, kad žinotumėte, kokią laimę patiriame, nuolat jusdami Viešpatį sieloje! – sušuko grafienė Lidija Ivanovna, šypsodamasi iš laimės.

– Žmogus gali kartais justi, kad nepajėgia pakilti į tas aukštybes, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, jusdamas, kad nenuoširdžiai kalba apie religines aukštybes, tačiau nedrįsdamas prisipažinti, jog yra laisvamanis, tam asmeniui, kurio tik vienas žodis Pomorskiui gali jam suteikti trokštamą vietą.

– Tai norite pasakyti, kad nuodėmė kliudo jam? – sukluso Lidija Ivanovna. – Bet tai klaidinga nuomonė. Tikintieji neturi nuodėmės, jiems nuodėmė jau atpirkta. Pardon106, – pridūrė žiūrėdama į liokajų, įėjusį su kitu laiškeliu. Ji perskaitė ir žodžiu atsakė: – Rytoj, pas didžiąją kunigaikštienę, pasakykite... – Tikintysis neturi nuodėmės, – kalbėjo toliau.

– Taip, bet tikėjimas be darbų yra negyvas, – dėstė Stepanas Arkadjičius, atsiminęs šią frazę iš katekizmo, jau vien tik šypsena gindamas savo nepriklausomybę.

– Taip, tai iš apaštalo Jokūbo laiško, – pasakė Aleksejus Aleksandrovičius, truputį priekaištingai žiūrėdamas į Lidiją Ivanovną, ir buvo matyti, kad apie šį dalyką jie ne kartą jau buvo kalbėję. – Kiek žalos padarė klaidingas šios vietos aiškinimas! Niekas taip neatstumia nuo tikėjimo kaip šis aiškinimas. „Aš nedarau darbų, aš negaliu tikėti“, šito niekur nėra pasakyta. Pasakyta priešingai.

– Darbuotis Dievo garbei, darbais, pasninku gelbėti sielą, – pasišlykštėdama, niekinamai kalbėjo Lidija Ivanovna, – tai klaikios mūsų vienuolių pažiūros... O šito niekur nėra pasakyta. Viskas daug paprasčiau ir lengviau, – pridūrė, žiūrėdama į Oblonskį su ta pačia drąsinančia šypsena, kuria rūmuose drąsindavo jaunas freilinas, sutrikusias naujoje aplinkoje.

– Mus išgelbėjo Kristus, kursai kentėjo už mus. Mus išganė tikėjimas, – žvilgsniu pritardamas jos žodžiams, patvirtino Aleksejus Aleksandrovičius.

– Vous comprenez l’anglais?107 – paklausė Lidija Ivanovna ir, gavusi teigiamą atsakymą, atsistojo ir ėmė žiūrinėti lentynėlėje knygas.

– Aš noriu paskaityti Safe and Happy108 o gal Under the wing109? – tarė ji, žvilgsniu klausdama Kareniną. Paskui, radusi knygą ir vėl atsisėdusi į vietą, atskleidė ją. – Tai labai trumpas dalykas. Čia aprašytas kelias, kuriuo įgyjamas tikėjimas, ir ta brangesnė už viską pasaulyje laimė, kuri tuomet pripildo sielą. Tikintis žmogus negali būti nelaimingas, nes yra ne vienas. Bet tuojau pamatysite. – Ji jau norėjo skaityti, bet vėl įėjo liokajus. – Borozdina? Pasakykite, kad rytoj, antrą valandą. Taip, – kalbėjo moteris, uždėjusi pirštu vietą knygoje, atsiduso ir pažvelgė priešais save svajingomis gražiomis akimis. – Štai kaip veikia tikrasis tikėjimas. Jūs pažįstate Mari Saniną? Žinote apie jos nelaimę? Neteko vienturčio kūdikio. Buvo nusiminusi. Na, o ką gi? Sanina rado šį draugą, ir dabar dėkoja Dievui, kad mirė jos kūdikis. Mat, kokią laimę suteikia tikėjimas!

– O taip, čia labai... – pradėjo Stepanas Arkadjičius, patenkintas, kad dabar Lidija Ivanovna skaitys ir jis galės truputį atsipeikėti. „Ne, jau turbūt geriau nieko neprašyti šiandien, – galvojo vyras, – kad tik išsinešdinčiau iš čia, ko nepripainiojęs.“

– Jums bus nuobodu, – pareiškė grafienė Lidija Ivanovna, kreipdamasi į Lando, – nemokate angliškai, bet čia nedaug.

– O, aš suprasiu, – lygiai taip pat šypsodamasis atsakė Lando ir užsimerkė.

Lidija Ivanovna reikšmingai susižvalgė su Aleksejumi Aleksandrovičiumi ir pradėjo skaityti.

_______________

104 Pone Lando!

105 Mūsų draugų draugai yra mūsų draugai.

106 Atleiskite.

107 Jūs suprantate angliškai?

108 Angl. – „Sveikas ir laimingas“.

109 Angl. – „Po sparnu“.

XXII

Stepanas Arkadjičius jautėsi visiškai apdujęs nuo tų naujų, jam keistų kalbų, kurias čia girdėjo. Sudėtingas Peterburgo gyvenimas jau ir šiaip dirgino jį, traukė iš Maskvos stagnacijos; tačiau tą sudėtingumą jis mėgo ir suprato jam artimose ir pažįstamose sferose; bet šitoje, svetimoje aplinkoje vyras jautėsi apstulbęs, apdujęs ir negalėjo visko aprėpti. Klausydamasis grafienės Lidijos Ivanovnos ir jusdamas į save įsmeigtas gražias, naivias ar suktas – pats nežinojo – Lando akis, Stepanas Arkadjičius ėmė justi kažkokį ypatingą sunkumą galvoje.

Įvairiausios mintys pynėsi jam galvoje. „Mari Sanina džiaugiasi, kad jai mirė kūdikis. Gera būtų dabar parūkius... Kad būtum išganytas, reikia vien tikėti, o vienuoliai nežino, kaip tai reikia daryti, o žino grafienė Lidija Ivanovna... Ir kodėl man tokia sunki galva? Nuo konjako ar nuo to, kad visa tai labai jau keista? Vis dėlto iki šiol aš, rodos, nieko nederamo nepadariau. Vis dėlto prašyti jos jau negalima. Sako, kad jie verčia melstis. Kad tik manęs nepriverstų. Tai jau būtų pernelyg kvaila. Kokias ji ten nesąmones skaito, o žodžius taria gerai. Lando – Bezubovas. Kodėl jis Bezubovas?“ Staiga Stepanas Arkadjičius pajuto, kad apatinį žandikaulį nesulaikomai traukia nusižiovauti. Jis pasitaisė žandenas, slėpdamas žiovulį, ir pasipurtė. Tuojau pajuto, kad jau miega ir ims knarkti. Vyras pabudo tą akimirką, kai grafienės Lidijos Ivanovnos balsas tarė: „Jis miega.“

Stepanas Arkadjičius nusigandęs atsipeikėjo, jausdamasis kaltas ir sugautas nusikaltimo vietoje. Tuojau nurimo, pamatęs, kad žodžiai „jis miega“ taikomi ne jam, o Lando. Prancūzas užmigo taip pat kaip ir Stepanas Arkadjičius. Vis dėlto Stepano Arkadjičiaus miegas, kaip pats manė, būtų įžeidęs juos (tiesą sakant, nė to nemanė, taip jau viskas jam atrodė keista), o Lando miegas nudžiugino juos nepaprastai, ypač grafienę Lidiją Ivanovną.

– Mon ami110, – pradėjo Lidija Ivanovna, atsargiai, kad nesukeltų triukšmo, truputį pakėlusi šilkinės suknelės klostes ir iš to susijaudinimo vadindama Kareniną jau nebe Aleksejumi Aleksandrovičiumi, o mon ami, – donnez lui la main. Vous voyez?111 Šš! – sušnypštė ji liokajui, kuris vėl įėjo. – Nepriimti.

Prancūzas miegojo ar apsimetė miegąs, prišliejęs galvą prie krėslo atkaltės ir pamaži judindamas ant kelio padėtą suprakaitavusią ranką, tarytum gaudydamas kažką. Aleksejus Aleksandrovičius atsistojo, norėjo prieiti prie prancūzo atsargiai, bet užkliudė stalą, ir priėjęs įdėjo savo ranką į jo. Stepanas Arkadjičius taip pat atsistojo ir, plačiai atmerkęs akis, norėdamas prižadinti save, jeigu miega, žiūrėjo čia į vieną, čia į antrą. Visa tai buvo ne sapnas, o tikrovė. Stepanas Arkadjičius jautė, kad galvoje vis labiau ir labiau drumsčiasi.

– Que la personne qui est arrivée la dernière, celle qui demande, qu’elle sorte! Qu’elle sorte!112 – ištarė prancūzas, neatmerkdamas akių.

– Vous mrexcuserez, mais vous voyez... Revenez vers dix heures, encore mieux demain.113

– Qu’elle sorte! – nekantriai pakartojo prancūzas.

– C’est moi, n’est ce pas?114

Gavęs teigiamą atsakymą, Stepanas Arkadjičius, užmiršęs ir tai, ko norėjo prašyti Lidiją Ivanovną, užmiršęs ir sesers reikalą, vien tik norėdamas kuo greičiau iš čia išsinešdinti, išėjo pirštų galais ir lyg iš užkrėstų namų išbėgo į gatvę, ilgai kalbėjosi ir juokavo su vežiku, stengdamasis kuo greičiau atsipeikėti.

Prancūzų teatre, kur rado paskutinį veiksmą, ir paskui pas totorius, gerdamas šampaną, patekęs į įprastą aplinką truputį atsikvapstė. Vis dėlto tą vakarą jam buvo labai negera.

Grįžęs namo pas Piotrą Oblonskį, pas kurį buvo sustojęs Peterburge, Stepanas Arkadjičius rado Betsi laiškutį. Ji rašė, kad labai nori baigti pradėtąjį pokalbį, ir prašė atvažiuoti rytoj. Vos spėjo perskaityti šį laiškelį ir susiraukti, apačioje pasigirdo sunkūs žingsniai: žmonės nešė kažkokį nelengvą daiktą.

Stepanas Arkadjičius išėjo pažiūrėti. Tai buvo Piotras Oblonskis. Jis buvo toks girtas, jog negalėjo užlipti laiptais, tačiau, pamatęs Stepaną Arkadjičių, liepė pastatyti save ant kojų ir, įsikibęs į jį, nuėjo kartu į jo kambarį ir ten ėmė pasakoti, kaip praleido vakarą, ir čia pat užmigo.

Stepanas Arkadjičius buvo prislėgtos nuotaikos, taip retai atsitikdavo, ir ilgai negalėjo užmigti. Viskas, ką tik atsiminė, buvo šlykštu, bet visų šlykščiausią, lyg kažką gėdingo jam buvo prisiminti vakarą pas Lidiją Ivanovną.

Kitą dieną vyras gavo iš Aleksejaus Aleksandrovičiaus griežtai neigiamą atsakymą dėl Anos ištuokos ir suprato, kad šis sprendimas buvo paremtas tuo, ką vakar pasakė tikrai ar tariamai užmigęs prancūzas.

_______________

110 Mano bičiuli.

111 Duokite jam ranką. Matote?

112 Tegu tas, kuris atėjo paskutinis, tas, kuris klausia, tegu išeina! Tegu išeina!

113 Jūs man atleisite, bet matote... Ateikite apie dešimtą valandą, dar geriau, rytoj.

114 Tai aš, tiesa?

XXIII

Kad šeimos gyvenime būtų galima kam nors pasiryžti, tarp vyro ir žmonos turi būti arba visiška nesantaika, arba meile paremtas sutarimas. Kai vyro ir žmonos santykiai neaiškūs ir nėra nei to, nei kito, nieko padaryti neįmanoma.

Daug šeimų ilgus metus gyvena senose vietose, įkyrėjusiose tiek vyrui, tiek žmonai, vien dėl to, kad nėra nei visiškos nesantaikos, nei sutarimo.

Tiek Vronskiui, tiek Anai gyventi Maskvoje, kaitroje ir dulkėse, kai saulė šviečia jau ne pavasariškai, o vasariškai, ir visi medžiai bulvaruose jau seniai sulapoję, ir lapai jau apdulkėję, buvo visai nepakenčiama; bet jie, nesikeldami į Vozdviženskojė, kaip seniai buvo nutarta, tebegyveno abiem įkyrėjusioje Maskvoje, nes pastaruoju metu nesutarė.

Susierzinimas, kuris juodu skyrė nuo vienas antro, neturėjo jokios išorinės priežasties, ir visi mėginimai išsiaiškinti ne tik nešalino jo, bet dar didino jį. Šis susierzinimas kilo iš vidaus: Ana erzinosi dėl to, kad jis dabar mažiau ją myli, o Vronskis – dėl to, kad gailėjosi patekęs dėl jos į tokią sunkią padėtį, kurią ji, užuot lengvinusi, darė dar sunkesnę. Nei vienas, nei antras nesakė, dėl ko erzinasi, bet laikė kits kitą neteisiu ir kiekviena proga stengėsi tai įrodyti.

Anai visas jis, visi jo įpročiai, mintys, troškimai, visas dvasinis ir fizinis charakteris reiškė tik viena – meilę moterims, ir toji meilė, kuri, jos įsitikinimu, turėjo priklausyti jai vienai, toji meilė sumažėjo; vadinasi, Kareninos samprotavimu, jis turi dalį meilės skirti kitoms arba kitai moteriai, – ir Ana pavyduliavo. Jos pavydo priežastis buvo ne kuri nors moteris, bet vyro meilės sumažėjimas. Neturėdama dar objekto pavydui, ieškojo. Mažiausias įtarimas skatino ją perkelti pavydą nuo vieno objekto į kitą. Čia Ana pavydėdavo Vronskiui tų grubių moterų, su kuriomis kitados, būdamas viengungis, turėjo pažinčių ir dabar taip lengvai gali vėl susieiti; čia sukeldavo jai pavydą aukštuomenės moterys, su kuriomis jis gali susitikti; čia Karenina pavydėdavo jam įsivaizduojamos merginos, kurią jis, nutraukęs su ja santykius, galėtų vesti. Ir šis pastarasis pavydas labiausiai kankino moterį, ypač dėl to, kad Vronskis pats sykį, būdamas labai atviras, neatsargiai pasisakė jai, kad jo motina taip mažai suprantanti jį, jog leidusi sau įkalbinėti jam vesti kunigaikštytę Sorokiną.

Pavyduliaudama Ana piktinosi juo ir visur ieškojo dingsties ant jo pykti. Visu kuo, kas tik buvo sunku jos padėtyje, ji kaltino Vronskį. Tasai skaudus laukimas, toji padėtis Maskvoje lyg tarp dangaus ir žemės, Aleksejaus Aleksandrovičiaus lėtumas ir neryžtingumas, jos pačios vienatvė – už visa tai Ana širdyje prikaišiojo Vronskiui. Jeigu jis mylėtų, tai suprastų, kokia sunki jos padėtis, ir išgelbėtų. Vronskis buvo kaltas ir tuo, kad ji gyvena Maskvoje, o ne sodžiuje. Jis negalėjo tūnoti sodžiuje, kaip Karenina norėjo. Jam būtina draugija, ir vyras pastatė ją į šią baisią padėtį, nenorėdamas suprasti, kokia ji sunki. Vėl jis kaltas ir tuo, kad Karenina amžinai atskirta nuo sūnaus.

Net tos retos švelnumo valandėlės, kurių juodu turėdavo, nenuramindavo Anos: dabar jai atrodė, kad vyro švelnumas turi kažkokio ramumo, pasitikėjimo savimi, kurių nebuvo anksčiau ir kurie ją erzino.

Buvo jau prieblanda. Ana viena, laukdama jo grįžtant iš viengungiškų pietų, į kuriuos Vronskis buvo išvykęs, vaikščiojo po jo kabinetą (kambarys, kur mažiau buvo girdėti gatvės triukšmas), prisimindama ir svarstydama visas smulkmenas, kaip vakar juodu susivaidijo. Grįždama vis atgal nuo atmintinų įžeidžiamų žodžių, pasakytų per ginčą, prie to, kas juos sukėlė, pagaliau priėjo jų pokalbio pradžią. Ana ilgai negalėjo patikėti, kad vaidas kilo dėl tokio niekuo nedėto, tiek vienam, tiek antram abejingo pokalbio. O iš tikrųjų šitaip ir buvo. Viskas prasidėjo nuo to, kad Vronskis pasijuokė iš mergaičių gimnazijų, laikydamas jas nereikšmingomis, o Ana užsistojo už jas. Jis nepagarbiai išsitarė iš viso apie moterų švietimą ir pasakė, kad Hanai, Anos globojamai anglei, visai nebūtina fizika.

Tas suerzino Aną. Ji čia įžiūrėjo niekinamą užuominą apie jos darbą. Ji sugalvojo ir pasakė tokius žodžius, kuriais galėtų atsikeršyti už padarytą jai skausmą.

– Nesitikiu, kad suprastumėte mane, mano jausmus, kaip gali tai suprasti mylintis žmogus, bet tikėjausi bent subtilumo, – pasakė ji.

Ir iš tikrųjų Vronskis paraudo iš apmaudo ir pasakė kažką nemalonaus. Ji neatsiminė, kaip atsikirto jam, bet tuomet jis kažkodėl, matyti, irgi norėdamas moterį įskaudinti, tarė:

– Manęs nedomina jūsų perdėtas prisirišimas prie tos mergaitės, tai tiesa, nes matau, kad jis nenatūralus.

Vronskis taip žiauriai sugriovė jos pasaulį; kurį ši su tokiu dideliu vargu buvo susikūrusi, kad lengviau galėtų pakelti savo sunkų gyvenimą, taip neteisingai pasielgė, apkaltindamas ją apsimetimu ir nenatūralumu, jog moteris negalėjo nepasipiktinti.

– Man labai gaila, kad tiktai grubūs ir materialūs dalykai jums suprantami ir natūralūs, – tarė Ana ir išėjo iš kambario.

Kai vakar vakare Vronskis atėjo pas ją, juodu neminėjo buvusio vaido, bet abu jautė, kad tas vaidas yra užgniaužtas, bet nebaigtas.

Šiandien jo visą dieną nebuvo namie, ir Kareninai buvo taip nyku ir sunku jaustis, kad yra su juo susipykusi, jog norėjo viską užmiršti, atleisti ir susitaikyti, norėjo kaltinti save ir teisinti jį.

„Aš pati kalta. Esu per daug opi, beprasmiškai pavydi. Aš su juo susitaikysiu, ir išvažiuosime į sodžių, ten būsiu ramesnė“, – kalbėjo Ana pati sau. – „Nenatūralu!“ – staiga šovė į galvą labiausiai įžeidęs ne tiek žodis, kiek noras ją įskaudinti. – „Žinau, ką jis norėjo pasakyti; norėjo pasakyti: nenatūralu, nemylint savo dukters, mylėti svetimą kūdikį. Ką jis išmano apie vaikų meilę, apie mano meilę Seriožai, kurį paaukojau dėl jo? Tas noras mane įskaudinti! Ne, jis myli kitą moterį, kitaip negali būti.“

Pamačiusi, kad, norėdama nuraminti save, vėl apsuko ratą, jau tiek kartų jos nueitą, ir vėl pajuto tą patį susierzinimą, Ana pasibaisėjo pati savimi. „Nejaugi negalima? Nejaugi negaliu prisiimti kaltės? – tarė sau ir vėl pradėjo iš naujo. – Jis tiesus, garbingas žmogus, jis mane myli. Aš myliu jį, šiomis dienomis gausime ištuoką. Ko dar reikia? Reikia ramybės, pasitikėjimo, ir aš prisiimsiu kaltę. Taip, dabar, kai jis parvažiuos, aš pasakysiu, kad buvau kalta, nors ir nebuvau kalta, ir mes išvažiuosime.“

Ir kad nereikėtų daugiau galvoti ir erzintis, ji paskambino ir liepė įnešti skrynias, norėdama krautis daiktus kelionei į sodžių.

Dešimtą valandą Vronskis parvažiavo.

XXIV

– Ką gi, buvo linksma? – paklausė kaltu ir romiu veidu išėjusi jo pasitikti.

– Kaip paprastai, – atsakė vyras tuojau iš pirmo žvilgsnio supratęs, kad ji vėl gerai nusiteikusi. Vronskis jau buvo apsipratęs su tokiais nuotaikos pasikeitimais ir šiandien ypač tuo džiaugėsi, nes pats buvo puikiausiai nusiteikęs.

– Ką aš matau! Čia tai puiku! – džiaugėsi rodydamas į skrynias prieškambaryje.

– Taip, reikia važiuoti. Aš buvau pasivažinėti, ir taip gera, kad mane apėmė noras vykti į sodžių. Juk tavęs niekas nelaiko?

– Nieko daugiau netrokštu. Tuojau ateisiu, ir pasikalbėsime, tik persivilksiu. Liepk arbatos atnešti.

Vyras nuėjo į kabinetą.

Kažkuo užgaulūs buvo jo žodžiai: „Čia tai puiku“, – šitaip sakoma kūdikiui, kuris nustojo aikštijęsis; ir dar labiau užgaulu jai buvo matyti, koks didelis skirtumas yra tarp jos kalto tono ir jo savimi pasitikinčio tono; ir Ana akimirką pajuto savyje kylant norą kovoti, tačiau prisivertusi užgniaužė jį ir sutiko Vronskį taip pat linksmai.

Jam sugrįžus, Karenina papasakojo, iš dalies kartodama paruoštus žodžius, kaip praleido dieną, ir apie išvykimo planus.

– Žinai, man užėjo beveik įkvėpimas, – kalbėjo Ana. – Kam laukti čia ištuokos? Ar ne tas pat sodžiuje? Negaliu ilgiau laukti. Nenoriu tikėtis, nieko nenoriu girdėti apie ištuoką. Nusprendžiau, kad tai neturės daugiau reikšmės mano gyvenimui. Sutinki?

– O taip! – sušuko vyras nerimastingai pažvelgęs į jos susijaudinusį veidą.

– Ką ten veikėte, kas buvo? – paklausė patylėjusi moteris.

Vronskis pasakė svečių pavardes.

– Pietūs buvo puikūs, ir valčių lenktynės, ir visa tai buvo gana miela, tačiau Maskvoje negalima be ridicule115. Prisistatė kažkokia dama, švedų karalienės plaukimo mokytoja, ir rodė savo meną.

– Kaip? Plaukė? – paklausė Ana raukydamasi.

– Kažkokiu raudonu costume de natation116, sena, šlykšti. Tai kada važiuojame?

– Kokia kvaila fantazija! Ji kaip nors ypatingai plaukia? – neatsakydama tarė Ana.

– Visiškai nieko ypatingo. Aš ir sakau, kad baisiai kvaila. Tai kada manai važiuoti?

Ana papurtė galvą, tarytum norėdama nuvaryti nemalonią mintį.

– Kada važiuoti? Kuo anksčiau, tuo geriau. Rytoj nesuspėsime. Poryt.

– Taip... ne, palauk. Poryt – sekmadienis, man reikia būti pas maman, – pasakė Vronskis sumišęs, nes, vos tik ištaręs motinos vardą, pajuto į save nukreiptą nepasitikintį žvilgsnį. Vronskio sumišimas patvirtino Anai jos įtarimus. Moteris nukaito ir pasitraukė nuo jo. Dabar jau Ana galvojo nebe apie švedų karalienės mokytoją, o apie kunigaikštytę Sorokiną, kuri gyveno sodžiuje prie Maskvos drauge su grafiene Vronskaja.

– Tu gali nuvažiuoti rytoj? – paklausė ji.

– Bet ne! Tuo reikalu, kuriuo važiuoju – įgaliojimo ir pinigų negalima gauti rytoj, – atsakė vyras.

– Jeigu taip, nevažiuosime iš viso.

– O kodėl?

– Vėliau nevažiuosiu. Pirmadienį arba niekuomet!

– Kodėl? – tarytum nustebęs, paklausė Vronskis. – Juk tai neturi prasmės!

– Tau neturi prasmės, nes tau visiškai nerūpiu. Tu nenori suprasti, koks mano gyvenimas. Vienas dalykas, kuriuo čia domėjausi, – tai Hana. Sakai, kad čia apsimetimas. Juk kalbėjai vakar, jog nemyliu dukters, o apsimetu mylinti šią anglę, kad tai nenatūralu; norėčiau žinoti, koks gyvenimas man čia gali būti natūralus!

Akimirką Karenina atsipeikėjo ir pasibaisėjo, kad neišlaikė nusistatymo. Žinodama, kad žudo save, negalėjo susitaikyti, negalėjo neparodyti Vronskiui, kad šis neteisus, negalėjo pasiduoti jam.

– Niekuomet nesakiau to; sakiau, kad nepritariu tai staigiai meilei.

– Kodėl taip giriesi savo tiesumu, o nesakai tiesos?

– Aš niekuomet nesigiriu ir niekada nesakau netiesos, – tarė tyliai, sulaikydamas kylantį pyktį. – Labai gaila, kad negerbi...

– Pagarbą prasimano žmonės, norėdami paslėpti tuščią vietą, kurioje turi būti meilė. Jei nemyli manęs, tai geriau ir garbingiau tą pasakyti.

– Ne, tai darosi nepakenčiama! – sušuko Vronskis, pakildamas nuo kėdės. Atsistojęs prieš Kareniną, palengva ištarė: – Kam bandai mano kantrybę? – paklausė tokiu tonu, lyg būtų galėjęs pasakyti dar daug ką, bet susilaikė. – Ji turi savo ribas.

– Ką norite tuo pasakyti?! – sušuko ji, siaubo apimta, pamačiusi aiškią neapykantą vyro veide, o ypač žiauriose, rūsčiose akyse.

– Noriu pasakyti... – buvo bepradedąs, bet sustojo. – Turiu paklausti, ko iš manęs norite?

– Ko galiu norėti? Galiu norėti tik to, kad manęs nemestumėte, kaip ketinate, – prašneko Ana, supratusi visa tai, ko jis nebaigė sakyti. – Bet šito nenoriu, tai antraeilis dalykas. Noriu meilės, o jos nėra. Vadinasi, viskas baigta!

Ji buvo beišeinanti.

– Palauk! Pa... lauk! – sušuko Vronskis, neišlygindamas niūrios antakių raukšlės, bet sustabdydamas ją už rankos. – Kas atsitiko? Pasakiau, kad išvažiavimą reikia atidėti trims dienoms, tu man į tai pasakei, kad meluoju, kad esu nedoras žmogus.

– Taip, ir kartoju, kad žmogus, kuris prikaišioja man, jog viską paaukojo dėl manęs, – tarė ji, atsiminusi žodžius iš buvusio vaido, – kad tai blogiau negu nedoras žmogus, – tai žmogus be širdies.

– Ne, kantrybė turi ribas! – suriko vyras ir greitai paleido jos ranką.

„Jis nekenčia manęs, tai aišku“, – pagalvojo Ana ir tylėdama, neatsigręždama, netvirtu žingsniu išėjo iš kambario. – Jis myli kitą moterį, tai dar aiškiau, – kalbėjo pati sau, įeidama į savo kambarį. – Aš noriu meilės, o jos nėra. Vadinasi, viskas baigta, – pakartojo savo pasakytus žodžius, – ir reikia baigti. Bet kaip?“ – paklausė savęs ir atsisėdo ant krėslo prieš veidrodį.

Mintys apie tai, kur važiuos dabar, – pas tetą, kuri ją užaugino, pas Doli ar stačiai viena į užsienį, ir apie tai, ką jis dabar veikia vienas kabinete, ar jie galutinai susipyko, ar galima dar susitaikyti, ir apie tai, ką dabar kalbės apie ją visi jos buvusieji pažįstami Peterburge, kaip pažiūrės į tai Aleksejus Aleksandrovičius, ir daug kitų minčių, kas bus dabar, nutraukus santykius, atėjo Kareninai į galvą, bet ji ne visa siela atsidavė šitoms mintims. Sieloje buvo kažkokia neaiški mintis, kuri viena rūpėjo, bet negalėjo aiškiai jos suvokti. Atsiminusi dar kartą Aleksejų Aleksandrovičių, Ana atsiminė ir tą laiką, kai sirgo po gimdymo, ir tą jausmą, kurio tuomet negalėjo atsikratyti. „Kodėl aš nenumiriau?“ – atsiminė tada ištartus savo žodžius ir patirtą savo jausmą. Ana staiga suprato, kas yra jos sieloje. Taip, tai toji mintis, kuri viena gali išspręsti viską. „Taip, numirti!.. Aleksejaus Aleksandrovičiaus, ir Seriožos gėdą ir negarbę, ir mano baisią gėdą – viską išperka mirtis. Numirti – ir jis graušis, gailėsis, mylės, kentės dėl manęs.“ Ji sėdėjo krėsle, nusimaudama ir užsimaudama kairiosios rankos žiedus, aiškiai visais atžvilgiais vaizduodamasi, ką jaus, jai mirus, o Kareninos veide buvo sustingusi užuojautos sau pačiai šypsena.

Artėjantys žingsniai, jo žingsniai, nutraukė šias mintis. Ana dėjosi tvarkanti savo žiedus ir net neatsigręžė.

Vronskis priėjo ir, paėmęs jai už rankos, tyliai tarė:

– Ana, važiuokime poryt, jeigu nori. Aš su viskuo sutinku.

Ji tylėjo.

– Ką gi? – paklausė vyras.

– Tu pats žinai, – atsakė Ana, ir tą pačią akimirką, negalėdama ilgiau susilaikyti, ėmė raudoti.

– Mesk mane, mesk! – kalbėjo raudodama. – Išvažiuosiu rytoj... Daugiau padarysiu. Kas aš? Pasileidusi moteris. Akmuo tau ant kaklo. Nenoriu kankinti tavęs, nenoriu! Aš duosiu tau laisvę. Tu nemyli, tu myli kitą!

Vronskis maldavo ją nurimti ir įtikinėjo, kad šis pavydas neturi nė mažiausio pagrindo, kad niekuomet nebuvo nustojęs mylėti jos, kad myli labiau negu pirma.

– Ana, dėl ko taip kankini save ir mane? – kalbėjo bučiuodamas jos rankas. Jo veide dabar buvo matyti švelnumas, ir Karenina tarėsi girdinti ašaras vyro balse ir ant savo rankos jautė jų drėgmę. Beregint baisus Anos pavydas virto baisiu, aistringu ir švelniu jausmu; ji glamonėjo jį, bučiavo galvą, kaklą, rankas.

_______________

115 Juoko.

116 Plaukimo kostiumu.

XXV

Jusdama, kad juodu susitaiko visiškai, Karenina iš pat ryto ėmė stropiai ruoštis išvažiuoti. Nors ir nebuvo nuspręsta, ar juodu važiuoja pirmadienį ar antradienį, nes abu vakar nusileido kits kitam, Ana energingai ruošėsi išvažiuoti, jusdama, kad jai dabar visiškai vis tiek, ar važiuos dieną anksčiau ar vėliau. Ji stovėjo savo kambaryje prie atvožtos skrynios, atrinkinėdama daiktus, kai Vronskis, jau apsirengęs, įėjo anksčiau nei paprastai.

– Tuojau važiuosiu pas maman ir netrukus grįšiu, ji gali atsiųsti man pinigus per Jegorovą. Rytoj galėsiu važiuoti, – tarė jis.

Kad ir kaip gerai buvo nusiteikusi Ana, išgirdus, kad vyras važiuoja į vasarnamį pas motiną, persmelkė jai širdį.

– Ne, aš ir pati nesuspėsiu, – patikino ir tuojau pagalvojo: „Vadinasi, buvo galima susitvarkyti ir padaryti taip, kaip norėjau.“ – Ne, kaip norėjai, taip ir daryk. Eik į valgomąjį, aš tuojau ateisiu, tik atrinksiu šituos nereikalingus daiktus, – pasakė ji, dar kažką dėdama Anuškai ant rankos, kur jau gulėjo krūva skudurų.

Vronskis valgė kepsnį, kai ji įėjo į valgomąjį.

– Tu nepatikėsi, kaip man atsipyko šitie kambariai, – pranešė Ana, sėsdama šalia gerti kavos. – Nieko nėra baisesnio už tuos chambres garnies117. Jie neturi veido, neturi sielos. Tas laikrodis, užuolaidos, o ypač apmušalai – košmaras. Aš galvoju apie Vozdviženskojė kaip apie Pažadėtąją žemę. Tu dar nesiunti arklių?

– Ne, jie išvyks, kai būsime išvažiavę. O tu važiuoji kur nors?

– Norėjau nuvažiuoti pas Vilson. Turiu jai nuvežti sukneles. Tai tikrai rytoj? – prakalbo Karenina linksmu balsu; bet ūmai moters veidas pasikeitė.

Įėjo Vronskio kamerdineris ir paprašė pakvituoti gautą iš Peterburgo telegramą. Nieko nebuvo ypatingo, kad Vronskis gavo telegramą, bet tarsi norėdamas paslėpti kažką nuo jos, pasakė, kad kvitas kabinete, ir skubiai kreipėsi į Aną.

– Būtinai rytoj viską baigsiu.

– Iš ko telegrama? – paklausė Karenina neklausydama jo.

– Iš Stivos, – atsakė nenorom.

– Kodėl neparodei man? Kokia gali būti paslaptis tarp Stivos ir manęs?

Vronskis susigrąžino kamerdinerį ir liepė atnešti telegramą.

– Nenorėjau rodyti, nes Stiva baisiai mėgsta telegrafuoti; kam telegrafuoti, kai nieko dar nenuspręsta?

– Apie ištuoką?

– Taip, bet jis rašo, kad nieko dar negalėjęs išgauti. Šiomis dienomis žadėjo galutinį atsakymą. Štai perskaityk.

Virpančiomis rankomis Ana paėmė telegramą ir perskaitė tą patį, ką buvo sakęs Vronskis. Pabaigoje dar buvo pridurta: „Vilties maža, bet padarysiu visa, kas galima ir kas negalima.“

– Vakar sakiau, kad man visiškai vis vien, kada gausiu ir net ar gausiu ištuoką, – tarė paraudusi. – Nebuvo jokio reikalo nuo manęs slėpti. „Šitaip jis gali nuo manęs slėpti ir slepia susirašinėjimą su moterimis“, – pagalvojo Ana.

– O Jašvinas norėjo atvažiuoti šįryt su Voitovu, – pranešė Vronskis, – atrodo, kad jis iš Pevcovo išlošė viską ir net daugiau, negu anas gali sumokėti, – apie šešiasdešimt tūkstančių.

– Iš tikrųjų, – stebėjosi Karenina susierzinusi dėl to, kad, pakeisdamas kalbą, aiškiai parodo, jog mato, kokia ji susierzinusi, – kodėl manai, kad ši žinia man taip įdomi, jog net reikia ją slėpti? Pasakiau, kad nenoriu apie tai galvoti, ir norėčiau, kad tu šituo taip pat mažai domėtumeisi kaip ir aš.

– Domiuosi dėl to, kad mėgstu aiškumą, – pasakė jis.

– Aiškumo duoda ne forma, o meilė, – kalbėjo moteris, vis labiau ir labiau erzindamasi ne dėl jo žodžių, o dėl to, kad kalba tokiu šaltu, ramiu tonu. – Kodėl nori šito?

„Dieve mano, vėl apie meilę!“ – pagalvojo vyras raukydamasis.

– Juk žinai kodėl: dėl tavęs ir dėl vaikų, kurie bus, – šnekėjo jis.

– Vaikų nebus.

– Tai labai gaila! – nuliūdo vyras.

– Tau to reikia dėl vaikų, o apie mane negalvoji? – klausė Karenina, visiškai užmiršusi ir negirdėjusi, kad jis pasakė: „Dėl tavęs ir dėl vaikų.“

Būsimi vaikai ne pirmą kartą buvo minimi, ir tai erzino Aną. Ši manė, jog vyras dėl to nori vaikų, kad nebrangina jos grožio.

– Bet juk pasakiau „dėl tavęs“. Daugiausia dėl tavęs, – raukydamasis, lyg iš skausmo, pakartojo Vronskis, – nes esu tikras, kad visų labiausiai tave erzina netikra padėtis.

„Taip, štai dabar jau liovėsi apsimetinėjęs, ir aiškiai matyti, koks jis šaltas, kaip nekenčia manęs“, – pagalvojo Ana, neklausydama žodžių, bet su pasibaisėjimu žiūrėdama į tą nuožmų ir šaltą teisėją, kuris, ją erzindamas, žvelgė iš jo akių.

– Priežastis ne ta, – kalbėjo Ana, – ir net nesuprantu, kodėl šito, kaip tu vadini, mano susierzinimo priežastis galėtų būti tai, kad visiškai esu tavo valioje. Argi padėtis nėra tikra? Priešingai.

– Labai gaila, kad nenori suprasti, – pertraukė ją Vronskis, atkakliai norėdamas išreikšti savo mintį, – netikrumas yra toks, kad, tavo manymu, aš esu laisvas.

– Dėl šito gali būti visiškai ramus, – patikino moteris ir nusigręžusi ėmė gerti kavą.

Atkišusi mažąjį pirštą, pakėlė puoduką prie burnos. Nugėrusi keletą gurkšnių, pažvelgė į Vronskį ir iš jo veido aiškiai suprato, kad šiam šlykšti jos ranka, ir mostas, ir garsas, kurį darė lūpomis.

– Man visiškai vis tiek, ką galvoja tavo motina ir kaip nori tave apvesdinti, – tarė Ana, drebančia ranka padėdama puoduką.

– Bet ne apie tai kalbame.

– Kaip tik apie tai. Ir patikėk, kad moterimi, kuri neturi širdies, ar ji būtų sena, ar nesena, tavo motina ar svetima, visai nesidomiu ir apie ją nieko nenoriu žinoti.

– Ana, prašau nekalbėti nepagarbiai apie mano motiną.

– Moteris, kuri širdimi nenujautė, kas sudaro jos sūnaus laimę ir garbę, tokia moteris neturi širdies.

– Dar kartą prašau: nekalbėk nepagarbiai apie mano motiną, kurią gerbiu, – pasakė pakeldamas balsą ir rūsčiai žiūrėdamas į Kareniną.

Ana neatsakė. Įbedusi žvilgsnį į jį, į jo veidą, atsiminė visas vakarykščio susitaikymo scenos smulkmenas ir jo aistringus glamonėjimus. „Šitaip, lygiai šitaip jis glamonėjo ir glamonės, ir nori glamonėti ir kitas moteris!“ – galvojo Ana.

– Tu nemyli motinos. Visa tai frazės, frazės ir frazės! – šaukė su neapykanta žiūrėdama į jį.

– O jeigu taip, tai reikia...

– Reikia apsispręsti, ir aš apsisprendžiau, – patikino moteris ir norėjo išeiti, bet tuo metu į kambarį įėjo Jašvinas. Ana pasisveikino su juo ir sustojo.

Kam tuo metu, kai jos sieloje siautė audra ir ji jautėsi stovinti gyvenimo posūkyje, kuris gali turėti baisių padarinių, kam šią valandą reikėjo apsimesti prieš svetimą žmogų, kuris anksčiau ar vėliau juk sužinos viską, – ji nežinojo; bet, tučtuojau nuramdžiusi savyje vidinę audrą, atsisėdo ir ėmė kalbėtis su svečiu.

– Na, kaip jūsų reikalai? Gavote skolą? – paklausė Jašviną.

– O nieko, atrodo, visko negausiu, o trečiadienį reikia važiuoti. O jūs kada? – paklausė Jašvinas, prisimerkęs žiūrėdamas į Vronskį ir, matyti, suprasdamas, kad juodu buvo susivaidiję.

– Atrodo, poryt, – kalbėjo Vronskis.

– Beje, jūs jau seniai ruošiatės.

– Bet dabar jau tikrai, – tarė Ana, žiūrėdama Vronskiui tiesiog į akis tokiu žvilgsniu, kuris sakyte sakė, kad nė negalvotų, jog galima susitaikyti.

– Nejaugi jums nė kiek negaila to nelaimingo Pevcovo? – kalbėjo moteris toliau su Jašvinu.

– Niekuomet savęs neklausiau, Ana Arkadjevna, gaila ar negaila. Juk mano visas turtas šičia, – jis parodė į šoninę kišenę, – ir dabar aš turtingas žmogus; o šiandien nuvažiuosiu į klubą ir galbūt išeisiu elgeta. Juk kas su manimi sėdasi – taip pat nori nutaisyti mane, o aš jį. Na ir kovojame, o čia ir yra malonumas.

– Na, o jeigu būtumėte vedęs, – pradėjo Ana, – kaipgi jūsų žmonai?

Jašvinas nusijuokė.

– Dėl to, matyti, nė nevedžiau ir niekuomet nesiruošiau.

– O Helsingforsas? – tarė Vronskis, įsiterpdamas į kalbą, ir pažvelgė į šypsančią Aną.

Sutikęs jo žvilgsnį, Anos veidas staiga paliko šaltas ir griežtas, lyg būtų jam sakiusi: „Neužmiršta. Viskas kaip buvo.“

– Nejaugi buvote įsimylėjęs? – paklausė ji Jašviną.

– O Viešpatie! Kiek kartų! Bet, suprantate, yra žmonių, kurie gali atsisėsti prie kortų stalo, bet taip, kad visuomet atsistotų, kai ateis rendez-vous118 metas. Galiu mylėti, bet taip, kad vakare nepavėluočiau į partiją. Taip ir tvarkausi.

– Ne, ne apie tai klausiu, o apie tikrą meilę. – Ji norėjo pasakyti „Helsingforsą“, bet nenorėjo tarti žodžio, kurį pasakė Vronskis.

Atvyko Voitovas, kuris pirko eržilą; Ana atsistojo ir išėjo iš kambario.

Prieš išvažiuodamas iš namų, Vronskis užėjo pas ją. Karenina norėjo dėtis kažko ieškanti ant stalo, bet, susigėdusi, kad apsimeta, šaltu žvilgsniu pažvelgė vyrui į veidą.

– Ko jums reikia? – paklausė prancūziškai.

– Noriu paimti Gambetos atestatą, aš pardaviau jį, – atsakė Vronskis tokiu tonu, kuris bylojo aiškiau negu žodžiai: „Aiškintis neturiu kada, ir iš to nieko neišeis.“

„Aš niekuo jai nenusikaltęs, – galvojo vyras. – Jeigu ji nori save bausti, tant pis pour elle.“ Išeinant jam pasimatė, kad Ana pasakė kažką, ir širdį jam staiga suspaudė užuojauta moteriai.

– Ką, Ana? – paklausė.

– Aš nieko, – atsakė ši taip pat ramiai ir šaltai.

„O nieko, tai tant pis“, – pagalvojo Vronskis, vėl atšalęs, apsisuko ir išėjo. Išeidamas veidrodyje pamatė jos veidą, išblyškusį, virpančiomis lūpomis. Jis ir norėjo sustoti, ir pasakyti jai paguodos žodį, tačiau kojos išnešė jį iš kambario, dar nespėjus sugalvoti, ką pasakyti. Visą šią dieną jo nebuvo namie, ir kai vėlai vakare parvažiavo, kambarinė pasakė, kad Anai Arkadjevnai skauda galvą ir prašiusi neiti pas ją.

_______________

117 Apstatytus kambarius.

118 Pasimatymo.

XXVI

Niekuomet juodu dar nebuvo susipykę ištisą dieną. Šiandien tai buvo pirmą kartą. Ir tai ne susipykimas. Tai buvo aiškus prisipažinimas, kad juodu vienas antram visiškai atšalo. Argi galima buvo pažvelgti į ją taip, kaip jis pažvelgė, įėjęs į kambarį atestato? Pažiūrėti, matyti, kad jos širdis plyšta iš nevilties, ir tylint praeiti šitokiu abejingu ramiu veidu? Jis ne tik kad atšalęs jai, bet nekenčia jos, nes myli kitą moterį, – tai buvo aišku.

Atsimindama visus tuos žiaurius žodžius, kuriuos pasakė, Ana sugalvojo dar tokių žodžių, kuriuos, matyti, norėjo ir galėjo pasakyti jai, ir vis labiau ir labiau erzinosi.

„Aš jūsų nelaikau, – galėjo pasakyti jis. – Galite eiti kur tinkama. Nenorėjote išsituokti su savo vyru galbūt dėl to, kad galėtumėte sugrįžti pas jį. Grįžkite. Jeigu jums reikia pinigų, aš duosiu. Kiek rublių reikia jums?“

Ana vaizdavosi, kad vyras pasakė jai visus pačius žiauriausius žodžius, kuriuos galėtų pasakyti stačiokas, ir neatleido jam tų žodžių, tarsi iš tikrųjų būtų pasakęs juos.

„O argi ne vakar dar prisiekė, kad myli, jis, teisingas ir doras žmogus? Bet juk aš jau daug kartų buvau be reikalo nustojusi vilties?“ – tuojau pat kalbėjo ji sau.

Visą šitą dieną, išskyrus dvi valandas, kai buvo nuvažiavusi pas Vilson, Ana išbuvo namie, abejodama, ar viskas baigta, ar dar yra vilties susitaikyti, ar reikia jai tuojau išvažiuoti, ar dar kartą pasimatyti su juo. Ji laukė Vronskio ištisą dieną ir vakare, eidama į savo kambarį, liepusi pasakyti, kad jai skauda galvą, pamanė: „Jeigu ateis, nepaisydamas kambarinės žodžių, vadinasi, dar myli. O jeigu ne, reiškia, kad viskas baigta, ir tuomet nuspręsiu, ką daryti!..“

Vakare girdėjo, kaip privažiavo ir sustojo Vronskio puskarietė, kaip šis paskambino, kaip ėjo ir kalbėjosi su kambarine: patikėjo tuo, ką pasakė kambarinė, nenorėjo nieko daugiau sužinoti ir nuėjo į savo kambarį. Vadinasi, viskas baigta.

Mirtis, kuri tik viena gali sugrąžinti į jo širdį meilę, nubausti vyrą ir padėti jai laimėti kovą, kurią piktoji dvasia, įsikūrusi jos širdyje, kovojo su juo, aiškiai ir gyvai stojosi prieš akis.

Dabar buvo vis tiek: važiuoti ar nevažiuoti į Vozdviženskojė, gauti ar negauti iš vyro ištuoką – nieko jau nereikėjo. Reikėjo tik vieno – nubausti jį.

Kai įsilašino įprastą opijaus dozę ir pagalvojo apie tai, kad reikia tik išgerti visą buteliuką, ir numirsi, jai pasirodė taip lengva ir paprasta, jog vėl pasimėgaudama ėmė galvoti, kaip jis kankinsis, gailėsis ir mylės jos atminimą, kai jau bus vėlu. Ana gulėjo lovoje atmerktomis akimis, vienos baigiančios degti žvakės šviesoje žiūrėdama į lipdytinį lubų karnizą ir jo kraštą siekiantį širmos šešėlį, ir aiškiai įsivaizdavo, ką jis jaus tada, kai jos jau nebus gyvos ir bus jam tiktai atsiminimas. „Kaip galėjau pasakyti jai tuos žiaurius žodžius? – sakys jis. – Kaip galėjau išeiti iš kambario, nepasakęs jai nieko? Dabar jau jos nebėra. Ji visiškai pasitraukė iš mūsų tarpo. Ji tenai...“ Staiga širmos šešėlis sujudėjo, užgriebė visą karnizą, visas lubas, kiti šešėliai šoko prie jo iš kitos pusės; akimirką šešėliai dingo, bet paskui vėl ir dar greičiau užslinko, pasiblaškė, susiliejo, ir pasidarė tamsu. „Mirtis!“ – pagalvojo Ana. Toks siaubas pagavo ją, kad ilgai negalėjo suprasti, kur ji, drebančiomis rankomis ilgai negalėjo užčiuopti degtukų ir užsidegti kitą žvakę vietoje tos, kuri sudegė ir užgeso. „Ne, viskas – tik gyventi. Juk aš myliu jį. Juk jis myli mane! Tai buvo ir praeis“, – kalbėjo Ana, jusdama, kad skruostais rieda džiaugsmo ašaros, grįžus į gyvenimą. Norėdama išsigelbėti iš baimės, greitai nuėjo į kabinetą pas jį.

Vronskis kietai miegojo kabinete. Karenina priėjo prie jo ir, iš viršaus apšviesdama veidą, ilgai žiūrėjo. Dabar, kai Vronskis miegojo, Ana mylėjo jį taip, jog, matydama negalėjo sulaikyti meilės ašarų; bet žinojo, kad jeigu jis pabustų, tai pažiūrėtų į ją šaltu žvilgsniu, įsitikinęs savo tiesa, ir kad ji, prieš kalbėdama apie savo meilę, turėtų įrodyti, koks jis kaltas jai. Ana, nežadindama vyro, sugrįžo į savo kambarį ir, išgėrusi antrą dozę opijaus, prieš rytą užmigo sunkiu, negiliu miegu, visą laiką jusdama save.

Rytą baisus košmaras, kuris keletą kartų buvo kankinęs ją sapne dar prieš tai, kai suartėjo su Vronskiu, vėl pasirodė Anai ir prižadino. Senukas susivėlusia barzda kažką knyburiavo, pasilenkęs prie geležies, kalbėdamas beprasmiškus prancūziškus žodžius, ir ji, kaip ir visuomet per tą košmarą (čia ir buvo visas siaubas), jautė, kad šitas senis nekreipia į ją dėmesio, bet atlieka tą kažkokį baisų darbą su geležimi. Ana pabudo, šalto prakaito išpilta.

Atsikėlusi tarytum per miglas prisiminė vakarykščią dieną.

„Susipykome. Atsitiko tai, kas jau buvo keletą kartų. Pasakiau, kad man galvą skauda, ir jis neatėjo. Rytoj važiuojame, reikia pasimatyti su juo ir ruoštis išvažiuoti“, – tarė sau. Sužinojusi, kad jis kabinete, Ana nuėjo pas jį. Eidama per svetainę, išgirdo, kad ties priebučiu sustojo ekipažas, ir, pažvelgusi pro langą, pamatė karietą, iš kurios iškišo galvą jauna mergina violetine skrybėlaite ir kažką įsakinėjo skambinančiam liokajui. Pasikalbėjęs priemenėje, kažkas užlipo į viršų, ir greta svetainės pasigirdo Vronskio žingsniai. Šis skubėdamas leidosi laiptais žemyn. Ana vėl priėjo prie lango. Štai jis išėjo be skrybėlės į priebutį ir priėjo prie karietos. Jaunoji mergina su violetine skrybėlaite padavė jam paketą. Vronskis šypsodamasis pasakė jai kažką. Karieta nuvažiavo; vyras greitai užbėgo laiptais į viršų.

Migla, kuri viską dengė jos sieloje, staiga išsisklaidė. Vakarykščiai jausmai nauja gėla suspaudė skaudamą širdį. Ana neįstengė suprasti dabar, kaip galėjo taip nusižeminti ir išbūti su juo ištisą dieną namuose. Moteris įėjo į kabinetą pareikšti savo sprendimo.

– Tai Sorokina su dukra buvo užvažiavusi ir atvežė man pinigus ir dokumentus iš maman. Aš vakar negalėjau gauti. Kaip tavo galva, geriau? – pasiteiravo jis ramiai, nenorėdamas matyti ir suprasti, ką reiškia niūrus ir iškilmingas Kareninos veidas.

Tylėdama, įsmeigusi akis, Ana žiūrėjo į vyrą, stovėdama kambario viduryje. Vronskis pažvelgė į ją, akimirką paniuro ir toliau skaitė laišką. Ji pasisuko ir palengva ėjo iš kambario. Jis dar būtų galėjęs susigrąžinti moterį, bet Ana priėjo iki durų, o šis vis tylėjo, ir tik buvo girdėti, kaip čeža verčiamas popieriaus lapas.

– Tiesa, beje, – prabilo jis tuo metu, kai Karenina buvo jau tarpduryje, – rytoj tikrai važiuojame? Tiesa?

– Jūs, o ne aš, – atsakė Ana atsigręžusi.

– Ana, šitaip neįmanoma gyventi...

– Jūs, o ne aš, – pakartojo ji.

– Tai darosi nepakenčiama!

– Jūs... jūs pasigailėsite to, – patikino Ana ir išėjo.

Išsigandęs tos beviltiškos išraiškos, kuri buvo jos veide, tariant šiuos žodžius, Vronskis pašoko ir norėjo bėgti paskui, bet susigriebęs atsisėdo ir, tvirtai sukandęs dantis, paniuro. Jį suerzino šis nepadorus, kaip pačiam atrodė, grasinimas kažkuo. „Aš viską išmėginau, – pagalvojo, – lieka viena – nekreipti dėmesio“, ir ėmė ruoštis važiuoti į miestą pas motiną, iš kurios reikėjo gauti parašą įgaliojime.

Ana girdėjo Vronskio žingsnius kabinete ir valgomajame. Prie svetainės jis sustojo. Nepasuko pas ją, tik liepė, kad be jo atiduotų Voitovui eržilą. Paskui Ana girdėjo, kaip privažiavo puskarietė, kaip atsidarė durys, ir Vronskis išėjo. Štai vyras vėl įėjo į priemenę, ir kažkas užbėgo į viršų. Tai kamerdineris bėgo užmirštų pirštinių. Ji priėjo prie lango ir matė, kaip jis nežiūrėdamas paėmė pirštines ir, palietęs ranka vežėjo nugarą, kažką pasakė. Paskui, nežiūrėdamas į langus, įprasta poza atsisėdo puskarietėje, užsikėlė koją ant kojos ir, maudamasis pirštinę, dingo už kampo.

XXVII

„Išvažiavo! Baigta! – pasakė sau Ana, stovėdama prie lango; ir, lyg tai būtų atsakymas į šį klausimą, įspūdžiai tos tamsos, kai buvo užgesusi žvakė, ir to baisaus sapno susiliejo į viena ir šalto siaubo pripildė širdį. – Ne, to negali būti!“ – sušuko ir, perėjusi per kambarį, smarkiai paskambino. Jai taip baisu buvo dabar pasilikti vienai, jog nelaukdama, kol ateis tarnas, pati ėjo pasitikti jo.

– Sužinokite, kur išvyko grafas, – paliepė moteris.

Tarnas atsakė, kad grafas išvyko į arklides.

– Ponas liepė pranešti, kad jeigu teiksitės važiuoti, tai puskarietė tuojau sugrįš.

– Gerai. Palaukite. Tuojau parašysiu laiškelį. Nusiųskite Michailą su laiškeliu į arklides. Greičiau.

Ji atsisėdo ir parašė:

„Aš kalta. Grįžk namo, reikia išsiaiškinti. Dėl Dievo, parvažiuok, man baisu.“

Karenina užlipino ir padavė tarnui.

Dabar bijojo pasilikti viena ir tuojau paskui tarną išėjo iš savo kambario ir nuėjo į vaikų kambarį.

„Ak, kas gi čia, juk tai ne jis! Kur jo žydros akys, miela ir nedrąsi šypsena?“ – buvo pirma moters mintis, pamačius savo putnią, raudonskruostę mergytę juodais garbiniuotais plaukais, o ne Seriožą, kurį mintims susipainiojus tarėsi pamatysianti vaikų kambaryje. Mergytė, sėdėdama prie stalo, atkakliai ir smarkiai daužė į jį kumščiu ir beprasmiškai žiūrėjo į motiną dviem juodomis akimis, panašiomis į serbentų uogas. Atsakiusi anglei, kad ji visiškai sveika ir rytoj važiuoja į sodžių, Ana atsisėdo prie mergytės ir ėmė sukioti grafino kamštį. Garsus, skambus kūdikio juokas ir antakio krustelėjimas taip aiškiai priminė jai Vronskį, jog Ana, vos susilaikydama neraudojusi, skubiai atsistojo ir išėjo. „Nejaugi viskas baigta? Ne, šito negali būti, – galvojo. – Jis sugrįš. Bet kaip jis paaiškins, kodėl taip šypsojosi, kodėl buvo toks pagyvėjęs, kai pasikalbėjo su ja? Bet jeigu ir nepaaiškins, vis tiek patikėsiu. Jeigu nepatikėsiu, tai man lieka tik viena, – o aš nenoriu.“

Karenina pažiūrėjo į laikrodį. Buvo praėję dvylika minučių. „Dabar jau jis gavo laiškelį ir važiuoja atgal. Neilgai, dar dešimt minučių... Bet kas bus, jeigu neparvažiuos? Ne, to negali būti. Jis neturi matyti manęs apsiverkusios. Eisiu nusiprausti. Beje, ar susišukavau, ar ne?“ – paklausė savęs. Negalėjo atsiminti. Ranka pasičiupinėjo galvą. „Taip, susišukavusi, bet kada – nieku gyvu negaliu atsiminti.“ Ji net netikėjo savo ranka ir priėjo prie veidrodžio, norėdama pamatyti, ar iš tikrųjų susišukavusi, ir negalėjo atsiminti, kada tai padarė. „Kas čia?“ – galvojo Ana, žiūrėdama veidrodyje į karščiuojantį veidą keistai blizgančiomis akimis, kurios nusigandusios žiūrėjo į ją. „Juk tai aš“, – staiga suprato ir, peržvelgdama save visą, staiga pajuto jo bučinius ir sudrebėjusi gūžtelėjo pečiais. Paskui pakėlė prie lūpų ranką ir pabučiavo ją. „Kas čia, aš iš proto einu“, – ir nuėjo į miegamąjį, kur Anuška tvarkė kambarį.

– Anuška, – kreipėsi ji, sustojusi prie kambarinės ir žiūrėdama į ją, pati nežinodama, ką pasakys.

– Pas Darją Aleksandrovną norėjote važiuoti, – tarytum supratusi, atsakė kambarinė.

– Pas Darją Aleksandrovną? Taip, važiuosiu.

„Penkiolika minučių ten, penkiolika atgal. Jis jau važiuoja, tuojau parvažiuos. – Ana išsiėmė laikrodėlį ir pažiūrėjo. – Bet kaip galėjo išvažiuoti, palikęs mane tokios būsenos? Kaip gali gyventi, nesusitaikinęs su manimi?“ Ji priėjo prie lango ir ėmė žiūrėti į gatvę. Buvo praslinkę tiek laiko, kad jis jau galėjo grįžti. Gal apskaičiuota buvo neteisingai, Ana stengėsi atsiminti, kada vyras išvažiavo, ir ėmė skaičiuoti minutes.

Tuo metu, kai ėjo prie didžiojo laikrodžio, norėdama patikrinti savąjį, kažkas privažiavo. Pažvelgusi pro langą, pamatė jo puskarietę. Niekas nelipo laiptais, ir apačioje buvo girdėti balsai. Tai buvo pasiuntinys, grįžęs su puskariete. Ji nuėjo apačion.

– Grafo nerado. Jis išvažiavo Nižnij Novgorodo keliu.

– Ko tau? Kas?.. – kreipėsi ji į raudonskruostį, linksmą Michailą, kuris grąžino jai laiškelį.

„Bet juk jis negavo laiško“, – prisiminė Ana.

– Važiuok su šituo pačiu laiškeliu į sodžių pas grafienę Vronskają, žinai? Ir tuojau atvežk atsakymą, – paliepė pasiuntiniui.

„O ką gi pati darysiu? – pagalvojo. – Beje, nuvažiuosiu pas Doli, tai tiesa, nes dar iš proto išeisiu. Be to, dar galiu telegrafuoti.“ Karenina parašė telegramą:

„Būtinai turiu pasikalbėti, tuojau sugrįžkite.“

Išsiuntusi telegramą, nuėjo rengtis. Jau apsirengusi ir su skrybėle Ana vėl pažvelgė į pastorėjusios, ramios Anuškos akis. Aiški užuojauta buvo matyti pilkose, mažytėse, gerose akyse.

– Anuška, mieloji, ką man daryti? – raudodama klausė Ana, sėsdama į krėslą.

– Ko taip sielotis, Ana Arkadjevna! Juk taip atsitinka. Važiuokite kur, išsiblaškykite, – patarė kambarinė.

– Taip, važiuosiu, – atsipeikėjusi ir stodamasi nutarė Karenina. – O jeigu man išvažiavus ateitų telegrama, atsiųsk pas Darją Aleksandrovną... Ne, aš pati sugrįšiu.

„Taip, nereikia galvoti, reikia daryti ką nors, važiuoti, svarbiausia, išvažiuoti iš šitų namų“, – tikino save su siaubu klausydamasi, kaip baisiai kunkuliuoja širdis, tad skubiai išėjo ir įsisėdo į puskarietę.

– Kur įsakysite? – paklausė Piotras, prieš sėsdamas ant pasostės.

– Į Znamenką, pas Oblonskius.

XXVIII

Oras buvo giedras. Visą rytą dulkė tankus smulkus lietutis, o dabar neseniai dangus išsiblaivė. Skardiniai stogai, šaligatvių plokštės, grindinio akmenys, karietų tekiniai ir odos, varis ir skarda – viskas skaisčiai blizgėjo gegužės saulėje. Buvo trys valandos, pats judriausias metas gatvėse.

Atsisėdusi į kertę patogioje puskarietėje, kuri vos suposi ant elastingų lingių, širmių smagiai traukiama, be atlydžio dardant tekiniams ir greitai keičiantis įspūdžiams atvirame ore, Ana, vėl svarstydama pastarųjų dienų įvykius, dabar pajuto, kad jos padėtis visai kitokia negu atrodė namie. Dabar nė mintis apie mirtį nebebuvo tokia baisi ir aiški, ir pati mirtis nebeatrodė tokia neišvengiama. Dabar moteris prikaišiojo sau, kad galėjo taip nusižeminti. „Aš maldauju jį, kad man atleistų. Pasidaviau jam. Prisipažinau kalta. Kam? Argi negaliu gyventi be jo?“ Ir, neatsakydama į klausimą, kaip gyventų be vyro, Ana ėmė skaityti iškabas. „Kontora ir sandėlis. Dantų gydytojas. Taip, aš pasakysiu Doli viską. Ji nemėgsta Vronskio. Bus gėda, skaudu, bet viską pasakysiu. Ji myli mane, ir padarysiu, kaip Doli patars. Nepasiduosiu jam; aš neleisiu, kad auklėtų mane. Filipovas, pyragai. Sako, jie tešlą veža į Peterburgą. Maskvos vanduo toks geras. O Mytiščių šuliniai ir blynai.“ Karenina atsiminė, kaip seniai seniai, būdama dar tik septyniolikos metų, su teta buvo nuvažiavusi į Švč. Trejybę. „Arkliais dar. Nejaugi tai buvau aš raudonomis rankomis? Kiek daug dalykų, kurie tuomet man atrodė tokie žavūs ir nepasiekiami, dabar paliko tokie niekingi, o tai, ką tuomet turėjau, dabar visiškai nepasiekiama. Argi būčiau tada patikėjusi, kad būsiu taip pažeminta? Kaip jis didžiuosis ir koks bus patenkintas, gavęs mano laiškutį! Bet aš įrodysiu jam... Koks bjaurus tų dažų kvapas. Kam vis dažo ir stato? Mados ir papuošalai“, – skaitė. Vyriškis pasisveikino su ja. Tai buvo Anuškos vyras. „Mūsų parazitai, – moteris atsiminė Vronskio žodžius. – Mūsų? Kodėl mūsų? Baisu tai, kad negalima su šaknimis išrauti praeities. Negalima išrauti, bet galima paslėpti atminimą apie ją. Aš paslėpsiu.“ Dabar Ana atsiminė, kaip gyveno su Aleksejumi Aleksandrovičiumi, kaip išdildė jį iš atminties. „Doli pagalvos, kad palieku antrąjį vyrą ir kad dėl to tikriausiai esu neteisi. Argi aš noriu būti teisi?! Aš negaliu!“ – ištarė Ana, ir jai norėjosi verkti. Vis dėlto tuojau ėmė galvoti apie tai, ko taip gali šypsotis tiedvi merginos. „Matyti, kalbėjosi apie meilę? Jos nežino, kaip tai nelinksma, kaip žema... Bulvaras ir vaikai. Trys berniukai bėga, žaidžia arkliukus. Serioža! Ir aš visko neteksiu ir nesusigrąžinsiu jo. Taip, visko neteksiu, jeigu Vronskis negrįš. Jis galbūt pavėlavo į traukinį ir jau grįžo dabar. Vėl nori, kad tave pažemintų! – pasakė sau pačiai. – Ne, nueisiu pas Doli ir tiesiog pasakysiu: „Aš nelaiminga, verta to, aš kalta, bet vis dėlto esu nelaiminga, padėk man. Šitie arkliai, ši puskarietė, – kokia aš šlykšti pati sau šitoje puskarietėje – viskas jo; bet daugiau nebematysiu jų.“

Stengdamasi sugalvoti, kuriais žodžiais viską pasakys Doli, ir tyčia aitrindama širdį, Ana užlipo laiptais.

– Yra kas nors? – paklausė priemenėje.

– Katerina Aleksandrovna Levina, – atsakė liokajus.

„Kiti! Ta pati Kiti, kurią buvo įsimylėjęs Vronskis! – pagalvojo Ana. – Ta pati, kurią su meile atsimindavo. Jis gailisi jos nevedęs. O mane prisimena su neapykanta ir gailisi su manimi susidėjęs.“

Tuo metu, kai atvažiavo Ana, seserys tarėsi, kaip maitinti kūdikį. Doli viena išėjo pasitikti viešnios, tuo metu sutrukdžiusios joms kalbėtis.

– Tu dar neišvažiavai? Norėjau pati pas tave atvykti, – tarė Doli, – šiandien gavau laišką iš Stivos.

– Mes taip pat gavome telegramą, – atsakė Karenina, dairydamasi, ar nepamatys Kiti.

– Jis rašo, jog negali suprasti, ko būtent nori Aleksejus Aleksandrovičius, bet sako, jog neišvažiuos, kol negaus atsakymo.

– Maniau, pas tave yra kažkas. Galima perskaityti laišką?

– Taip, Kiti, – sumišusi patvirtino Doli, – liko vaikų kambaryje. Ji labai sirgo.

– Girdėjau. Galima perskaityti laišką?

– Tuojau atnešiu. Bet jis neatsisako; priešingai, Stiva tikisi, – kalbėjo Doli, sustodama tarpduryje.

– Nesitikiu, be to, ir nenoriu, – aiškino Ana.

„Kiti laiko negarbe susitikti su manimi? – galvojo moteris, likusi viena. – Gal ir jos tiesa. Tačiau ji, kuri buvo įsimylėjusi Vronskį, neturėtų man rodyti šito, nors tas ir tiesa. Aš žinau, kad mane dėl tokios mano padėties negali priimti nė viena padori moteris. Žinau, kad sulig ta pirma minute jam paaukojau viską! Ir štai atpildas! Ak, kaip aš nekenčiu jo! Ir ko atvažiavau čia? Man dar blogiau, dar sunkiau. – Ana girdėjo, kaip kitame kambaryje kalbasi seserys. – Ir ką aš dabar sakysiu Doli? Džiuginsiu Kiti, kad esu nelaiminga, pasiduosiu jos globai? Ne, pagaliau Doli nieko nesupras. Ir aš neturiu ko jai sakyti. Įdomu būtų tik pamatyti Kiti ir parodyti jai, kaip visus niekinu, kaip man vis tiek dabar viskas.“

Doli įėjo su laišku. Ana perskaitė ir tylėdama atidavė jį.

– Aš visa tai žinojau, – prašneko ji. – Ir man tas visiškai neįdomu.

– Bet kodėl? Aš, priešingai, nenustoju vilties, – tarė Doli, smalsiai žiūrėdama į Aną. Ji niekuomet nebuvo mačiusi Anos taip keistai sudirgusios. – Kada važiuoji? – paklausė ji.

Ana prisimerkusi žiūrėjo priešais save ir neatsakė jai.

– Ko Kiti slapstosi nuo manęs? – paklausė ji, žiūrėdama į duris ir rausdama.

– Ak, kokie niekai! Ji maitina kūdikį ir nesiseka, aš patariau... Ji labai džiaugiasi. Tuojau ateis, – nevikriai, nemokėdama sakyti netiesos, kalbėjo Doli. – O štai ir ji.

Sužinojusi, jog atvažiavo Ana, Kiti norėjo nesirodyti; bet Doli prikalbėjo ją. Sukaupusi visas jėgas, Kiti įėjo, rausdama priėjo prie Anos ir padavė ranką.

– Aš labai džiaugiuosi, – prakalbo drebančiu balsu.

Kiti buvo sumišusi dėl to, kad joje grūmėsi du jausmai: nusistatymas prieš šitą blogą moterį ir noras parodyti jai atlaidumą; bet vos tik pamatė gražų, simpatingą Anos veidą, visas priešiškumas tuojau pat išnyko.

– Nebūčiau nustebusi, jeigu nenorėtumėte susitikti su manimi. Aš prie visko pripratau. Jūs sirgote? Taip, jūs pasikeitusi, – stebėjosi Ana.

Kiti jautė, kad Karenina žiūri į ją neprielankiai. Tą neprielankumą ji aiškino tuo, kad Ana, kuri anksčiau ją globojo, dabar jaučiasi su ja nesmagiai, ir Kiti pagailo jos.

Jos pakalbėjo apie ligą, apie kūdikį, apie Stivą, matyti, Anai niekas nebuvo įdomu.

– Užvažiavau atsisveikinti su tavimi, – tarė ji atsistodama.

– Kada važiuojate?

Bet Ana vėl neatsakė ir kreipėsi į Kiti.

– Taip, aš labai džiaugiuosi, kad pamačiau jus, – atsakė šypsodamasi. – Aš tiek girdėjau apie jus iš visų, net iš jūsų vyro. Jis buvo pas mane, ir man labai patiko, – pridūrė Ana, matyti, turėdama negerą tikslą. – Kur jis?

– Išvažiavo į sodžių, – kalbėjo Kiti rausdama.

– Perduokite jam linkėjimų nuo manęs, būtinai perduokite.

– Būtinai! – naiviai pakartojo Kiti, su užuojauta žiūrėdama Anai į akis.

– Tai sudie, Doli! – Pabučiavusi Doli ir paspaudusi ranką Kiti, Ana skubiai išėjo.

– Vis tokia pati ir tokia pat patraukli. Labai žavi! – šnekėjo Kiti, likusi viena su seseria. – Bet kažkodėl gaila jos. Baisiai gaila!

– Ne, šiandien ji atrodo kažkaip ypatingai, – patikino Doli. – Kai ją lydėjau per prieškambarį, man pasirodė, kad tuojau pravirks.

XXIX

Ana įlipo į puskarietę, jausdamasi dar blogiau negu jautėsi važiuodama iš namų. Prie buvusiųjų kančių prisidėjo dar tai, kad, susitikusi su Kiti, pasijuto įžeista ir atstumta.

– Kur įsakysite? Namo? – paklausė Piotras.

– Taip, namo, – atsakė ji, dabar nė negalvodama apie tai, kur važiuoja.

„Kaip jos į mane žiūrėjo, tartum į kokį baisų, nesuprantamą ir keistą daiktą. Apie ką tas gali taip karštai pasakoti anam? – galvojo Ana, žiūrėdama į du praeivius. – Argi galima kitam pasakoti tai, ką jauti? Aš norėjau papasakoti Doli, ir gerai, kad nepapasakojau. Kaip ji būtų džiaugusis mano nelaime! Būtų nuslėpusi; bet, svarbiausia, būtų džiaugusis, kad aš nubausta už tuos malonumus, kurių ji pavydėjo man, o Kiti dar labiau būtų džiaugusis. Kaip aš ją visą kiaurai matau! Ji žino, kad aš meilesnė negu paprastai buvau jos vyrui. Ir ji pavyduliauja ir nekenčia manęs. Ir dar niekina. Jos akyse aš ištvirkusi moteris. Jeigu aš būčiau ištvirkusi moteris, būčiau galėjusi taip padaryti, kad jos vyras būtų įsimylėjęs mane... jei būčiau norėjusi. Bet aš ir norėjau. Ana tas savimi patenkintas, – pagalvojo ji apie storą raudonskruostį poną, kuris pravažiavo priešais ir, palaikęs ją pažįstama, kilstelėjo blizgančią skrybėlę viršum plikos blizgančios galvos, o paskui apsižiūrėjo, kad apsiriko. – Jis tarėsi mane pažįstąs. O mane pažįsta tiek pat, kaip bet kuris kitas žmogus pasaulyje. Aš pati nepažįstu. Žinau, kokie mano apetitai, kaip sako prancūzai. Štai jiems norisi šitų nešvarių ledų. Tą jie tikriausiai žino, – galvojo Ana, žiūrėdama į du berniukus, sustabdžiusius ledų pardavėją, kuris ėmėsi nuo galvos puskubilį ir rankšluosčio galu šluostėsi prakaituotą veidą. – Visi norime saldžių ir gardžių daiktų. Jeigu nėra saldainių, tai nešvarių ledų. Ir Kiti taip pat: ne Vronskis, tai Levinas. Ir ji pavydi man. Ir nekenčia manęs. Ir visi mes nekenčiame vienas kito. Aš – Kiti, Kiti – manęs. Čia tai tiesa. Tiutkinas, coiffeur... Je me fais coiffer par Tiutkin...119 Aš šitai pasakysiu jam, kai parvažiuos – pagalvojo Ana ir nusišypsojo. Bet tučtuojau atsiminė, kad nebeturi kam pasakoti juokingų dalykų. O ir nieko juokingo, linksmo nėra. Viskas šlykštu. Skambina vakarinėms pamaldoms, ir tas pirklys taip atsidėjęs žegnojasi! Tarytum bijodamas, kad neišmestų ko. Kam tos cerkvės, tas skambinimas ir melas? Tik paslėpti tam, kad visi nekenčiame vienas kito kaip tie vežikai, kurie taip piktai plūstasi. Jašvinas sako: „Jis nori nutaisyti mane, o aš jį. Čia tai tiesa!“

Šios mintys taip pagavo Aną, jog net liovėsi galvojusi apie savo padėtį ir nepajuto, kaip puskarietė sustojo prie namų priebučio. Tiktai pamačiusi durininką, išėjusį pasitikti, ji atsiminė, kad buvo išsiuntusi laiškelį ir telegramą.

– Atsakymas yra? – paklausė moteris.

– Tuojau pažiūrėsiu, – atsakė durininkas ir, dirstelėjęs į staliuką, paėmė ir padavė jai ploną kvadratinį telegramos voką.

„Negaliu parvažiuoti anksčiau kaip dešimtą valandą. Vronskis“, – perskaitė ji.

– O pasiuntinys negrįžo?

– Ne, negrįžo, – atsakė tarnas.

„Na jeigu taip, tai žinau, ką turiu daryti, – kalbėjo ji, ir, jausdama, kad kyla neaiškus pyktis ir kad būtinai turi keršyti, Ana užbėgo į viršų. – Pati nuvažiuosiu pas jį. Prieš galutinai išvažiuodama, pasakysiu jam viską. Niekuomet nieko nesu taip nekentusi kaip šito žmogaus!“ – galvojo ji. Pamačiusi kabykloje skrybėlę, Ana sudrebėjo iš pasišlykštėjimo. Nesumetė, kad šia telegrama Vronskis atsakė į jos telegramą ir kad laiškelio dar nebuvo gavęs. Ji vaizdavosi Vronskį dabar ramiai besikalbantį su motina ir Sorokina ir besidžiaugiantį jos kančiomis. „Taip, reikia važiuoti greičiau“, – tarė pati sau, dar nežinodama, kur važiuoti. Kareninai norėjosi kuo greičiausiai pabėgti nuo tų jausmų, kurie kankino šituose baisiuose namuose. Tarnai, sienos, daiktai šituose namuose – viskas dabar jai kėlė pasišlykštėjimą bei pagiežą ir slėgė ją lyg kokia našta.

„Taip, reikia važiuoti į geležinkelio stotį, o jeigu ne, tai nuvažiuoti tenai ir sugauti jį bemeluojant.“ Moteris pažiūrėjo laikraščiuose traukinių tvarkaraštį. Vakare išeina 9 valandą 2 minutės. „Taip, suspėsiu.“ Ji liepė pakinkyti kitus arklius ir ėmė dėtis į kelioninį maišiuką būtiniausius kelioms dienoms daiktus. Ana žinojo, kad jau nebegrįš čia. Neaiškiai buvo nusprendusi, besvarstydama planus, kurie ateidavo į galvą, dar ir šitaip pasielgti: po to, kas įvyks ten, stotyje ar grafienės dvare, ji važiuos Nižnij Novgorodo keliu iki pirmo miesto ir pasiliks.

Pietūs buvo ant stalo; Ana priėjo, pauostė duoną ir sūrį ir, įsitikinusi, kad visų valgomųjų daiktų kvapas bjaurus, liepė paduoti puskarietę ir išėjo. Nuo namo jau driekėsi šešėlis per visą gatvę, ir buvo giedras, saulėtoje pusėje dar šiltas vakaras. Ir Anuška, lydėjusi ją su daiktais, ir Piotras, dėjęs į puskarietę daiktus, ir vežėjas, aiškiai nepatenkintas, – visi buvo bjaurūs jai, jų žodžiai ir judesiai erzino Kareniną.

– Man tavęs nereikia, Piotrai.

– O kaipgi bilietas?

– Kaip sau nori, man vis tiek, – apmaudžiai prakalbo ji.

Piotras užšoko prie vežėjo ir, įsirėmęs rankomis į šonus, liepė važiuoti į stotį.

_______________

119 Kirpėjas... Aš šukuojuosi pas Tiutkiną.

XXX

„Štai jau vėl! Aš vėl suprantu viską“, – aiškino pati sau Ana, kai tik puskarietė pajudėjo iš vietos ir linguodama ėmė dardėti mažučiais akmenimis grįsta gatve, ir vėl vienas paskui kitą ėmė keistis įspūdžiai. „Beje, apie ką paskiausiai taip gražiai galvojau? – stengėsi atsiminti. – Tiutkinas, coiffeur? Ne, ne tai. Tiesa, apie tai, ką sako Jašvinas: „Tiktai kova dėl būvio ir neapykanta sieja žmones.“ Ne, jūs be reikalo važiuojate, – širdyje kreipėsi į draugiją, kuri ketvertu pakinkyta puskariete, matyti, važiavo linksmintis už miesto. – Ir šuo, kurį vežatės, nepadės jums. Nuo savęs nepabėgsite.“ Skubiai žvilgtelėjusi į tą pusę, kur gręžėsi Piotras, Ana pamatė girtą kaip pėdą fabriko darbininką maskatuojančia galva, kurį vežė kažkur policininkas. „Štai šis – veikiau, – pagalvojo ji. – Mes su grafu Vronskiu taip pat neradome šito malonumo, nors ir daug iš jo tikėjomės.“ Ana dabar pirmą kartą nukreipė tą ryškią šviesą, kurioje matė viską, į savo santykius, apie kuriuos anksčiau vengdavo galvoti. „Ko jis ieškojo manyje? Ne tiek meilės, kiek norėjo patenkinti savo tuštybę.“ Ji atsiminė Vronskio žodžius pirmuoju jų pažinties metu, jo veido išraišką, primenančią klusnų medžioklinį šunį. Viskas dabar patvirtino šitai. „Taip, jis džiūgavo dėl pasisekimo, kuris patenkino jo tuštybę. Žinoma, buvo ir meilė, bet daugiausia buvo didžiavimasis pasisekimu. Jis gyrėsi manimi. Dabar tai praėjo. Didžiuotis nebėra kuo. Ne didžiuotis reikia, o gėdytis. Jis paėmė iš manęs visa, ką galėjo, ir dabar aš jam nereikalinga. Jis bodisi manimi ir tiktai stengiasi, kad jo elgimasis su manimi nebūtų negarbingas. Jis prasitarė vakar – nori gauti ištuoką ir susituokti, kad sudegintų savo laivus. Jis myli mane – bet kaip? The zest is gone.120 Šitas nori visus nustebinti ir labai savimi patenkintas, – pagalvojo Ana, žiūrėdama į raudonskruostį krautuvės pardavėją, jojantį maniežiniu arkliu. – Taip, jis jau nebejaučia to skonio. Jeigu paliksiu jį, sielos gilumoje jis džiaugsis.“

Tai buvo ne spėjimas, – Karenina aiškiai matė šitai toje skaisčioje šviesoje, kuri dabar atskleidė jai gyvenimo ir žmonių santykių prasmę.

„Mano meilė darosi vis aistringesnė ir egoistiškesnė, o jo meilė vis gęsta ir gęsta, ir štai dėl ko nesutariame, – galvojo Ana toliau. – Ir nieko čia negali padaryti. Man viskas – jis vienas, ir aš reikalauju, kad jis visas daugiau ir daugiau atsiduotų man. O jis vis labiau ir labiau nori nutolti nuo manęs. Taigi mes vis artėjome prie vienas antro, kol susijungėme, o paskui nesulaikomai einame į priešingas puses. Ir pakeisti šito negalima. Jis man sako, jog aš beprasmiškai pavydi, ir aš pati sakiau sau, kad esu beprasmiškai pavydi; bet tai netiesa. Aš ne pavydi, o nepatenkinta. Bet... – ji išsižiojo ir atsisėdo į kitą vietą puskarietėje iš susijaudinimo, kurį sukėlė staiga dingtelėjusi mintis. – Jeigu aš galėčiau būti kas nors kita, o ne tik meilužė, aistringai mylinti vien tik jo glamonėjimus; bet negaliu ir nenoriu būti niekuo kitu. Ir šituo noru žadinu jam pasišlykštėjimą, o jis man pagiežą, ir šitai negali būti kitaip. Argi nežinau, kad neapgaudinėtų manęs, kad nieko negalvoja apie Sorokiną, kad nėra įsimylėjęs Kiti, kad bus man ištikimas? Aš visa tai žinau, bet man dėl to ne lengviau. Jeigu jis, manęs nemylėdamas, iš pareigos bus geras, švelnus man, bet nebus to, ko trokštu, – juk tai tūkstantį kartų blogiau negu pagieža! Tai pragaras! O juk taip ir yra. Jis jau seniai nebemyli manęs. O kur baigiasi meilė, ten prasideda neapykanta. Šitų gatvių visai nežinau. Kalnai kažkokie, ir vis namai, namai... Ir namuose vis žmonės, žmonės... Kiek jų, galo nėra, ir visi nekenčia kits kito. Na, tegu aš sugalvosiu tai, ko trokštu, kad būčiau laiminga. Na? Gaunu ištuoką, Aleksejus Aleksandrovičius atiduoda man Seriožą, ir aš išteku už Vronskio.“ Atsiminusi Aleksejų Aleksandrovičių, Ana tuojau nepaprastai aiškiai įsivaizdavo jį kaip gyvą, romias, negyvas, užgesusias jo akis, mėlynas gyslas ant baltų rankų, jo intonacijas ir pirštų traškėjimą ir, atsiminusi tą jausmą, kuris juos siejo ir kuris taip pat buvo vadinamas meile, krūptelėjo iš pasišlykštėjimo. „Na, gausiu ištuoką ir būsiu Vronskio žmona. Ką gi, ar Kiti nebežiūrės į mane taip, kaip žiūrėjo šiandien? Ne. O Serioža ar nebeklausinės ir nebegalvos apie mano du vyrus? O kokį aš sugalvosiu naują jausmą tarp savęs ir Vronskio? Ar įmanoma kokia nors – jau nebe laimė, o tiktai ne kančia? Ne ir ne – atsakė pati sau dabar, nė trupučio nesvyruodama. – Neįmanoma! Mūsų gyvenimas skiriasi, ir aš darau jį nelaimingą, o jis mane, ir perdirbti nei jo, nei manęs negalima. Visa, kas tik galima, padaryta, sraigtas nusisuko. Taip, elgeta su kūdikiu. Ji mano, kad jos gaila. Argi visi nesame numesti į pasaulį vien tik tam, kad neapkęstume viens kito ir dėl to kankintume save ir kitus? Gimnazistai eina, juokiasi, Serioža? – atsiminė ji. – Aš taip pat tariausi jį mylinti ir graudinausi švelniu jausmu. O juk gyvenau be jo, išmainiau jį į kitą meilę ir nesiskundžiau šiais mainais, kol tenkinausi ta meile.“ Ana pasišlykštėdama atsiminė tai, ką vadino ta meile. Džiaugėsi, taip aiškiai matydama dabar savo ir visų žmonių gyvenimą. „Taip ir aš, ir Piotras, ir vežėjas Fiodoras, ir tasai pirklys, ir visi tie žmonės, kurie gyvena ten, Pavolgyje, kur kviečia šitie skelbimai, ir visur, ir visuomet“, – galvojo ji, kai puskarietė privažiavo prie žemo Nižnij Novgorodo stoties pastato ir jos pasitikti jau bėgo nešikai.

– Liepsite į Obiralovką? – tarė Piotras.

Ji visai buvo užmiršusi, kur ir ko važiuoja, ir tik labai sunkiai įstengė suprasti, ko šis klausia.

– Taip, – atsakė Piotrui, paduodama piniginę, ir, pasiėmusi nedidelį raudoną krepšelį, išlipo iš puskarietės.

Eidama per minią į pirmosios klasės salę, po truputį prisiminė visas savo padėties smulkmenas ir planus, tarp kurių negalėjo apsispręsti. Ir jos iškankintoje, pašėlusiai plastančioje širdyje čia tvyksteldavo viltis, čia vėl įsivyraudavo neviltis, aitrindama senas opias žaizdas. Sėdėdama ant žvaigždės pavidalo sofos ir laukdama traukinio, ji šlykštėdamasi žiūrėjo į įeinančius ir išeinančius žmones (visi jie buvo jai bjaurūs) ir galvojo čia apie tai, kaip atvažiuos į stotį, parašys jam laiškelį ir ką parašys, čia apie tai, kaip jis dabar skundžiasi motinai (nesuprasdamas jos kančių) savo padėtimi, ir kaip ji įeis į kambarį, ir ką pasakys. Čia Ana vėl galvojo apie tai, kaip gyvenimas dar galėtų būti laimingas ir kaip skausmingai myli jį ir nekenčia jo, ir kaip baisiai plaka jos širdis.

_______________

120 Angl. – Skonis atbuko.

XXXI

Pasigirdo skambutis, praėjo pro šalį kažkokie jauni vyriškiai, bjaurūs ir įžūlūs, skubėdami, bet drauge ir susirūpinę, kokį daro įspūdį; perėjo ir Piotras per salę su livrėja ir štibletais, kvailu gyvulišku veidu, ir priėjo palydėti jos į vagoną. Triukšmingi vyriškiai nutilo, kai Karenina ėjo pro juos peronu, ir vienas kažką sušnibždėjo apie ją kitam, žinoma, ką nors šlykštaus. Ji užlipo ant aukštos pakopos ir atsisėdo viena kupė ant spyruoklinio, kažkada balto, dabar suteršto suolo. Krepšelis, krūptelėjęs ant spyruoklių, gulėjo ramiai. Piotras atsisveikindamas kvaila šypsena kilstelėjo prie lango galionuotą skrybėlę, akiplėša konduktorius užtrenkė duris ir velkę. Dama, bjauri, su turniūru (Ana mintimis nurengė šitą moterį ir pasibaisėjo jos šlykštumu), ir mergaitė, nenatūraliai juokdamasi, prabėgo apačioje.

– Pas Kateriną Andrejevną, viskas pas ją, ma tante! – sušuko mergaitė.

„Mergaitė – ir ta jau sužalota, maivosi“, – pagalvojo Ana. Nenorėdama nieko matyti, ji greitai atsistojo ir atsisėdo kitoje pusėje prie lango tuščiame vagone. Susitepęs bjaurus senis su kepure, iš po kurios kyšojo susivėlę plaukai, praėjo pro šitą langą pasilenkdamas prie vagono ratų. „Kažką primena šitas bjaurus senis“, – pagalvojo Ana. Ir, atsiminusi sapną, drebėdama iš baimės, priėjo prie kitų durų. Konduktorius atidarė duris, įleisdamas vyrą su žmona.

– Jūs norėjote išeiti?

Ana nieko neatsakė. Konduktorius ir tie, kurie įėjo, pro šydą nepastebėjo siaubo jos veide. Ana grįžo į savo kertę ir atsisėdo. Pora atsisėdo iš priešingos pusės, atsidėjusi, bet slapta apžiūrinėdama jos drabužius. Tiek vyras, tiek žmona atrodė Anai šlykštūs. Vyras paklausė, ar ji leis rūkyti, turbūt ne tiek norėdamas rūkyti, kiek pakalbinti ją. Anai sutikus, jis ėmė prancūziškai pasakoti žmonai, kad dar mažiau norisi kalbėti negu rūkyti. Juodu apsimesdami kalbėjo kvailybes tik dėl to, kad ji girdėtų. Ana aiškiai matė, kaip juodu atsipykę vienas antram ir kaip nekenčia vienas antro. Negalima buvo be neapykantos žiūrėti į tokius pasigailėtinus išsigimėlius.

Pasigirdo antras skambutis ir paskui bagažo stumdymas, riksmas ir juokas. Anai buvo taip aišku, kad niekas neturi kuo džiaugtis, jog tasai juokas skaudžiai suerzino ją, ir jai norėjosi užsikimšti ausis, kad negirdėtų jo. Pagaliau nuskambėjo trečias skambutis, sušvilpė, sušniokštė garvežys, trūktelėjo grandinė, ir vyras persižegnojo. „Įdomu būtų paklausti, ką jisai mano, taip darydamas“, – piktai pažvelgusi į jį, pagalvojo Karenina. Ji žiūrėjo šalia damos pro langą, ir atrodė, kad žmonės, kurie lydėjo traukinį ir stovėjo perone, plaukia atgal. Tolygiai krūpčiodamas per bėgių sandūras, vagonas, kuriame sėdėjo Ana, riedėjo pro peroną, mūrinę sieną, skridinį, pro kitus vagonus; ratai sklandžiau ir slidžiau, lengvai žvangėdami, ėmė aidėti bėgiais, langą nutvieskė ryški vakaro saulė, ir vėjelis ėmė judinti lango užuolaidą. Ana užmiršo kaimynus ir, vagono lengvai supama, traukdama į tyrą vėsų orą, vėl ėmė galvoti:

„Beje, apie ką aš galvojau? Kad negaliu įsivaizduoti padėties, kurioje gyvenimas nebūtų kančia, kad visi mes sukurti kentėti ir visi tą žinome ir stengiamės sugalvoti, kaip čia apgavus save, O kai matai tiesą, ką daryti?“

– Žmogui tam ir duotas protas, kad galėtų išsigelbėti nuo to, kas kelia nerimą, – vaipydamasi tarė prancūziškai dama, aiškiai patenkinta savo fraze.

Šitie žodžiai tarytum atsiliepė į Anos mintį.

„Išsigelbėti nuo to, kas kelia nerimą“, – pakartojo Karenina. Pažvelgusi į raudonskruostį vyrą ir liesą žmoną, ji suprato, kad ši ligūsta žmona laiko save nesuprasta moterimi, o vyras ją apgaudinėja ir palaiko šitą jos nuomonę apie save. Ana, nukreipusi tą savo šviesą į juos, tarytum regėjo visą jų istoriją ir visus jų sielos užkampius. Nieko įdomaus čia nebuvo, ir moteris galvojo toliau.

„Taip, jaučiu didelį nerimą, o protas žmogui tam ir duotas, kad nuo jo išsigelbėtų; vadinasi, reikia gelbėtis. Kodėl neužgesinti žvakės, kai žiūrėti jau nebėra į ką ir kai šlykštu žiūrėti į visa tai? Tačiau kaip? Kam šis konduktorius nubėgo pastovu, ko jie rėkia, tie jauni vyrai aname vagone? Kam jie kalba, ko juokiasi? Viskas netiesa, viskas melas, viskas apgaulė, visur blogis!..“

Kai traukinys priėjo prie stoties, Ana išlipo kitų keleivių minioje ir, traukdamasi it nuo raupsuotųjų, sustojo perone, stengdamasi atsiminti, ko čia atvažiavo ir ką buvo ketinusi daryti. Viskas, kas jai pirma atrodė galima, dabar buvo taip sunku suvokti, ypač triukšmingoje minioje, tarp visų šių bjaurių žmonių, kurie nedavė jai ramybės. Čia nešikai pribėgdavo, siūlydamiesi patarnauti; čia jauni vyrai, kaukšėdami kulnais į perono lentas ir garsiai kalbėdamiesi, žiūrėjo į ją, čia priešais einantieji žmonės lenkė ją ne ta puse. Atsiminusi, kad norėjo važiuoti toliau, jeigu neras atsakymo, Ana sustabdė vieną nešiką ir paklausė, ar nėra čia vežėjo su laiškeliu grafui Vronskiui.

– Grafas Vronskis? Kažkas iš jų ką tik čia buvo. Sutiko kunigaikštienę Sorokiną su dukra. O vežėjas kaip atrodo?

Tuo metu, kai ji kalbėjosi su nešiku, vežėjas Michaila, raudonskruostis, linksmas, mėlynu puošniu durtiniu ir su grandinėle, aiškiai didžiuodamasis tuo, kad taip puikiai atliko, kas jam buvo pavesta, priėjo prie Anos ir padavė laiškelį. Ji atplėšė, ir širdį jai suspaudė, dar nė neperskaičius.

„Labai gaila, kad laiškelis manęs neužtiko. Aš būsiu dešimtą valandą“, – nerūpestingu braižu rašė Vronskis.

„Taip! Aš šito laukiau!“ – tarė ji sau, piktai šyptelėjusi.

– Gerai, tai važiuok namo, – tyliai pasakė Michailai. Ji kalbėjo tyliai, nes greitai plakanti širdis kliudė kvėpuoti. „Ne, neleisiu, kad tu mane kankintum“, – pagalvojo, grasindama ne jam, ne pačiai sau, o tam, kuris vertė ją kankintis, ir nuėjo peronu pro stotį.

Dvi kambarinės, vaikščiojančios peronu, atlošė galvas, žiūrėdamos į ją, kažką garsiai spręsdamos apie jos tualetą: „Tikri“, – pasakė jos apie mezginius, kuriuos Ana dėvėjo. Jauni vyrai nedavė jai ramybės. Jie vėl, žvelgdami jai į veidą ir juokdamiesi, kažką šaukdami nenatūraliu balsu, praėjo pro šalį. Stoties viršininkas praeidamas paklausė, ar ji važiuoja. Berniukas, giros pardavėjas, nenuleido nuo jos akių. „Dieve mano, kurgi man eiti?“ – vis tolyn ir tolyn eidama peronu, galvojo Ana. Prie galo sustojo. Damos ir vaikai, kurie sutiko akiniuotą poną ir garsiai juokėsi ir kalbėjo, Anai einant pro juos, nutilo, žiūrėdami į ją. Ana pagreitino žingsnį ir pasitraukė nuo jų prie perono krašto. Artėjo prekinis traukinys. Peronas sudrebėjo, ir jai pasirodė, kad ji vėl važiuoja.

Staiga, atsiminusi sutraiškytą žmogų tą dieną, kai pirmą kartą susitiko su Vronskiu, Ana suprato, ką reikia daryti. Greitu, lengvu žingsniu nusileidusi pakopomis, kurios nuo vandens bokšto ėjo prie bėgių, sustojo prie pat traukinio, kuris ėjo visai pro ją. Ana žiūrėjo į vagonų apačią, į lėtai riedančio pirmo vagono sraigtus ir grandines, į aukštus ketinius ratus ir iš akies stengėsi nustatyti vidurį tarp priešakinių ir užpakalinių ratų ir tą akimirksnį, kai tas vidurys bus ties ja.

„Ten! – tarė ji sau, žiūrėdama į vagono šešėlį, į sumišusias su anglimi smiltis, kuriomis buvo užpilti žuoliai, – tenai, į patį vidurį, ir aš nubausiu jį ir išsigelbėsiu nuo visų ir nuo savęs.“

Ji norėjo kristi po viduriu pirmo vagono, riedančio ties ja. Tačiau raudonas krepšelis, kurį norėjo nusiimti nuo rankos, sulaikė ją, ir buvo jau per vėlu: vidurys praėjo pro ją. Reikėjo laukti kito vagono. Ana pajuto kažką panašaus į tai, ką jusdavo, kai maudydamasi ruošdavosi bristi į vandenį, ir persižegnojo. Įprastinis kryžiaus ženklo judesys sukėlė sieloje atsiminimų, kai ji buvo dar mergina ir maža mergaitė, ir staiga tamsa, kuri gaubė jai viską, perplyšo, ir gyvenimas akimirką stojo prieš jos akis su visais šviesiais praeities džiaugsmais. Tačiau ji nenuleido akių nuo artėjančio antro vagono ratų. Ir lygiai tą akimirką, kai ties ja buvo vidurys tarp ratų, Ana numetė šalin raudoną krepšelį ir, įtraukusi galvą, griuvo po vagonu ant rankų ir lengvu judesiu, tarytum ruošdamasi tučtuojau atsistoti, atsiklaupė ant kelių. Tą pačią akimirką moteris pasibaisėjo tuo, ką daro. „Kur aš? Ką darau? Kam?“ Ji norėjo pakilti, atšokti, bet kažkas milžiniška, neišvengiama smogė jai į galvą ir ėmė vilkti už nugaros. „Viešpatie, atleisk man viską!“ – pratarė Ana, jusdama, kad kovoti negalima. Seniokas, kalbėdamas kažką, dirbo, pasilenkęs prie geležies. Ir žvakė, kurios šviesoje ji skaitė knygą, kupiną nerimo, apgaulės, širdgėlos ir visokio blogio, tvykstelėjo ryškesne negu bet kada šviesa, nušvietė jai visa tai, kas anksčiau glūdėjo tamsoje, ėmė spragėti, blėsti ir amžinai užgeso.

Aštuntoji dalis

I

Praslinko beveik du mėnesiai. Kaitri vasara buvo jau įpusėjusi, o Sergejus Ivanovičius tik dabar prisirengė išvažiuoti iš Maskvos.

Sergejaus Ivanovičiaus gyvenime per tą laiką taip pat šis tas įvyko. Jau prieš kokius metus buvo baigta jo knyga, šešerių metų darbo vaisius, pavadinta „Valstybingumo pagrindų bei formų Europoje ir Rusijoje trumpa apžvalga“. Kai kurie šios knygos skyriai ir įvadas buvo spausdinami periodiniuose leidiniuose, o kitas dalis Sergejus Ivanovičius buvo skaitęs savo būrelio žmonėms, todėl šio veikalo mintys negalėjo būti publikai didelė naujovė; bet vis dėlto Sergejus Ivanovičius tikėjosi, kad jo knygos pasirodymas turės padaryti rimtą įspūdį visuomenei ir jei ne perversmą moksle, tai bent didelį sąjūdį mokslo pasaulyje.

Šioji knyga, stropiai išdailinta, buvo išleista pernai ir išsiuntinėta knygų pardavėjams.

Nieko neklausinėdamas apie ją, nenorom ir tariamai abejingai atsakinėdamas bičiuliams, klausiantiems, kokio pasisekimo susilaukė knyga, neklausinėdamas net knygų pardavėjų, kaip ji perkama, Sergejus Ivanovičius akylai, įtempęs dėmesį, stebėjo, koks bus pirmas įspūdis, kurį jo knyga padarys visuomenėje ir literatūroje.

Praslinko savaitė, antra, trečia, bet negalima buvo pastebėti, kad ji būtų padariusi visuomenei kokį įspūdį; jo bičiuliai, specialistai ir mokslininkai, retkarčiais, matyti, iš mandagumo, užsimindavo apie ją. Kiti pažįstami, nesidomintys mokslinio turinio knyga, visiškai su juo nekalbėdavo apie ją. Visuomenė, dabar ypač susidomėjusi kuo kitu, buvo visiškai abejinga. Spaudoje per visą mėnesį taip pat nebuvo nė žodžio apie knygą.

Sergejus Ivanovičius smulkiai apskaičiavo laiką, būtiną recenzijai parašyti, bet praslinko mėnuo, antras, o buvo vis ta pati tyla.

Tiktai „Šiaurės vabale“, humoristiniame feljetone apie netekusį balso dainininką Drabantį, buvo ta proga ir apie Koznyševo knygą pasakyta keletas niekinamų žodžių, rodančių, kad toji knyga jau seniai visų pasmerkta ir išstatyta visuotinei pajuokai.

Pagaliau trečią mėnesį rimtame žurnale pasirodė kritikos straipsnis. Sergejus Ivanovičius pažinojo ir straipsnio autorių. Jis buvo susitikęs su juo kartą pas Golubcovą.

Straipsnio autorius buvo labai jaunas ir ligotas feljetonininkas, labai guvus rašytojas, bet nepaprastai mažai išsilavinęs ir nedrąsus asmeniniuose santykiuose žmogus.

Nors ir labai menkai vertindamas autorių, Sergejus Ivanovičius pradėjo skaityti straipsnį, visiškai pagarbiai nusiteikęs. Straipsnis buvo baisus.

Buvo aišku, kad feljetonininkas suprato visą knygą taip, kaip negalima jos suprasti. Bet jis taip vikriai parinko ištraukas, jog tiems, kurie knygos neskaitė (matyti, beveik niekas jos ir neskaitė), buvo visiškai aišku, kad visa knyga tėra tiktai išpūstų ir dar ne vietoje pavartotų (tą rodė klaustukai) žodžių rinkinys ir kad knygos autorius yra tikras nemokša. Ir visa tai buvo taip sąmojinga, jog Sergejus Ivanovičius ir pats nebūtų atsisakęs nuo tokio sąmojo; bet tai ir buvo baisu.

Labai sąžiningai patikrinęs recenzento argumentų teisingumą, Sergejus Ivanovičius vis dėlto nė valandėlės nesusimąstė dėl tų ydų ir klaidų, kurios buvo pajuokiamos, – buvo per daug aišku, kad visa tai parinkta tyčia, – o drauge nejučiom stengėsi iki mažiausių smulkmenų atsiminti, kaip jis susitiko su straipsnio autoriumi ir ką kalbėjo.

„Ar neįžeidžiau aš jo kuo nors?“ – klausinėjo savęs Sergejus Ivanovičius.

Atsiminęs, kad per susitikimą pataisė šitam jaunam vyrui vieną žodį, rodantį jo nemokšiškumą, Sergejus Ivanovičius dabar žinojo, kuo aiškinti straipsnio prasmę.

Po šio straipsnio stojo mirties tyla: apie knygą daugiau niekas nei kalbėjo, nei rašė, ir Sergejus Ivanovičius matė, kad jo šešerių metų kūrinys, į kurį buvo įdėta tiek meilės ir darbo, nepaliko jokių pėdsakų.

Sergejaus Ivanovičiaus padėtis buvo dar sunkesnė dėl to, kad, baigęs knygą, jis nebeturėjo kabinetinio darbo, kuris pirma užimdavo didesnę dalį jo laiko.

Sergejus Ivanovičius buvo protingas, apsišvietęs, sveikas ir veiklus žmogus ir nežinojo, kur panaudoti savo jėgas. Kalbos svetainėse, suvažiavimuose, susirinkimuose, komitetuose, visur, kur buvo galima kalbėti, užimdavo dalį jo laiko; bet jis, senas miesto gyventojas, neleisdavo sau eikvoti visos energijos pokalbiams, kaip kad darydavo jo neprityręs brolis, būdamas Maskvoje; likdavo dar daug laisvo laiko ir proto jėgų.

Laimė, tuo metu, kuris jam buvo visų sunkiausias dėl tos knygos nepasisekimo, vietoje kitatikių, Amerikos draugų, bado Samaroje, parodos, spiritizmo klausimų, iškilo slavų klausimas, prieš tai tik rusenęs visuomenės sąmonėje, ir Sergejus Ivanovičius, kuris ir anksčiau buvo vienas iš šio klausimo iniciatorių, visas atsidėjo jam.

Toje aplinkoje, kuriai priklausė Sergejus Ivanovičius, tuo metu apie nieką daugiau nebuvo kalbama ir rašoma, o tik apie slavų klausimą ir serbų karą. Viskas, ką paprastai daro dykinėjanti minia, norėdama kaip nors praleisti laiką, dabar buvo daroma slavų naudai. Puotos, koncertai, pietūs, susitikimai, damų apdarai, alus, smuklės – visa, kas liudijo apie simpatiją slavams.

Dėl smulkmenų Sergejus Ivanovičius su daug kuo nesutiko iš to, kas buvo kalbama ir rašoma šita proga. Jis matė, kad slavų klausimas virto viena iš tų madingų aistrų, kurios visuomet, pakeisdamos viena kitą, teikia visuomenei pramogą; matė ir tai, kad daug buvo žmonių, kurie čia veikė ieškodami tuščios garbės ar naudos patiems sau. Jis pripažino, kad laikraščiai skelbia daug nereikšmingų ir perdėtų dalykų, turėdami tą vieną tikslą – atkreipti į save dėmesį ir perrėkti kitus. Jis matė, „kad šitame bendrame visuomenės pakilime prasiveržė į priekį ir šaukė garsiau už kitus visi nevykėliai ir nuskriaustieji: karvedžiai be kariuomenės, ministrai be ministerijų, žurnalistai be žurnalų, partijų vadai be šalininkų; kad daug kas čia lengvabūdiška ir juokinga; bet matė ir pripažino neabejojamą, vis tolydžio didėjantį entuziazmą, kuris jungė į vieną visas visuomenės klases ir kuriam nepritarti nebuvo galima. Bendratikių ir brolių slavų skerdynės sukėlė užuojautą kenčiantiesiems ir pasipiktinimą engėjais. Ir kovojančiųjų dėl didžio tikslo serbų bei juodkalniečių herojiškumas sukėlė visai tautai norą padėti broliams jau nebe žodžiu, o darbu.

Drauge čia buvo kitas Sergejui Ivanovičiui džiaugsmingas reiškinys: tai viešosios nuomonės pasireiškimas. Visuomenė aiškiai pareiškė savo norą. Tautos siela gavo išraišką, anot Sergejaus Ivanovičiaus. Ir juo labiau jis įsitraukė į šį dalyką, juo aiškiau pačiam atrodė, kad tai yra reikalas, kuris turi apimti kuo plačiausias sritis, sudaryti epochą.

Jis visas atsidėjo šiam didžiam reikalui ir užmiršo galvoti apie savo knygą.

Visas jo laikas dabar buvo užimtas, todėl nesuspėdavo atsakyti į visus siunčiamus laiškus bei reikalavimus.

Padirbėjęs visą pavasarį ir dalį vasaros, Sergejus Ivanovičius tiktai liepos mėnesį susiruošė važiuoti į sodžių pas brolį.

Jis važiavo ir pailsėti dvi savaites, ir pačioje liaudies širdyje, sodžiaus užkampyje, pasimėgauti šio tautos dvasios pakilimo vaizdu, pakilimu, kuriuo jis ir visi sostinės bei miestų gyventojai buvo visiškai įsitikinę. Katavasovas, kuris seniai ruošėsi tesėti Levinui duotą pažadą pasisvečiuoti, važiavo drauge.

II

Vos spėjo Sergejus Ivanovičius su Katavasovu privažiuoti prie Kursko geležinkelio stoties, kur šiandien ypač buvo didelis žmonių judėjimas, ir, išlipę iš karietos, pamatyti liokajų, važiuojantį su daiktais paskui juos, privažiavo ir savanoriai keturiais vežikais. Damos su puokštėmis sutiko juos ir, lydimos minios, kuri paplūdo iš paskos, įėjo į stotį.

Viena iš tų damų, kurios sutiko savanorius, eidama iš salės, kreipėsi į Sergejų Ivanovičių:

– Jūs irgi atvykote palydėti? – paklausė prancūziškai.

– Ne, aš pats važiuoju, kunigaikštiene. Pailsėti pas brolį. O jūs visuomet lydite? – vos pastebimai šyptelėjęs, pasiteiravo Sergejus Ivanovičius.

– O kaipgi! – atsakė kunigaikštienė. – Ar tiesa, kad iš jūsų jau išsiųsti aštuoni šimtai? Manimi netikėjo Malvinskis.

– Daugiau kaip aštuoni šimtai. Jeigu skaitysime tuos, kurie išsiųsti ne tiesiog iš Maskvos, bus jau daugiau kaip tūkstantis, – tarė Sergejus Ivanyčius.

– Na mat. Aš ir sakiau! – džiaugsmingai sušuko dama. – O juk tiesa, kad paaukota dabar apie milijoną?

– Daugiau, kunigaikštiene.

– O kaip jums patinka šios dienos telegrama? Vėl sumušti turkai.

– Taip, skaičiau, – atsakė Sergejus Ivanyčius. Jie kalbėjo apie paskutinę telegramą, patvirtinusią, kad tris dienas iš eilės turkai buvo visiškai sumušti ir bėgo ir kad kitą dieną buvo laukiama lemiamų kautynių.

– Ak, tiesa, žinote, vienas puikus jaunuolis prašė. Nežinau, kodėl jam daromos kliūtys. Norėjau prašyti jūsų, aš jį pažįstu, parašykite laiškelį. Jį atsiuntė grafienė Lidija Ivanovna.

Išklausinėjęs smulkmenų, kurias kunigaikštienė žinojo apie protekcijos prašantį jaunuolį, Sergejus Ivanovičius, įėjęs į pirmą klasę, parašė laiškelį tam, nuo kurio tai priklausė, ir padavė kunigaikštienei.

– Beje, grafas Vronskis, žinomas... važiuoja šituo traukiniu, – tarė kunigaikštienė, džiūgaudama ir reikšmingai šypsodamasi, kai Sergejus Ivanovičius vėl susirado ją ir padavė laiškelį.

– Girdėjau, kad jis važiuoja, bet nežinojau kada. Ar šituo traukiniu?

– Aš jį mačiau. Jis čia, viena motina jį telydi. Vis dėlto tai geriausia, ką jis galėjo padaryti.

– O taip, žinoma.

Tuo metu, kai jie kalbėjosi, minia ėmė veržte veržtis pro juos prie pietų stalo. Jie taip pat prasistūmė ir išgirdo garsų balsą: kažkoks ponas su taure rankoje sakė savanoriams kalbą. „Tarnauti dėl tikėjimo, dėl žmonijos, dėl mūsų brolių, – vis keldamas balsą, kalbėjo ponas. – Didžiam žygiui laimina jus motulė Maskva. Živio!“ – garsiai ir verksmingai baigė jis.

Visi sušuko živio! ir minia ėmė veržtis į salę ir vos nepartrenkė kunigaikštienės.

– A! Kunigaikštiene, kaip jums patinka? – spindėdamas džiaugsminga šypsena, tarė Stepanas Arkadjičius, staiga atsiradęs minios viduryje. – Ar netiesa, puikiai, šiltai pasakė? Bravo! Ir Sergejus Ivanyčius! Kad taip jūs tartumėte nuo savęs – keletą žodžių, žinote, padrąsinti; jūs tą taip gerai, – pridūrė jis, švelniai, pagarbiai ir atsargiai šypsodamasis, lengvai už rankos pastūmėdamas Sergejų Ivanovičių.

– Ne, aš tuojau važiuoju.

– Kur?

– Į sodžių, pas brolį, – atsakė Sergejus Ivanovičius.

– Tai jūs mano žmoną pamatysite. Rašiau jai, bet jūs pirma pamatysite; būkite malonus, pasakykite, kad mane matėte ir kad all right121. Jinai supras. O pagaliau pasakykite jai, būkite geras, kad aš paskirtas pietinių sričių geležinkelių... Na, ji supras! Žinote, les petites misères de la vie humaine122, – tarytum teisindamasis, kreipėsi į kunigaikštienę, – O Miachkaja, ne Liza, o Bibiš, siunčia vis dėlto tūkstantį šautuvų ir dvylika seserų. Aš jums sakiau?

– Taip, girdėjau, – nenorom atsakė Koznyševas.

– O gaila, kad išvažiuojate, – prašneko Stepanas Arkadjičius. – Rytoj keliame pietus dviem išvykstantiems – Dimer-Bartnianskis iš Peterburgo ir mūsų Veselovskis, Griša. Abudu važiuoja. Veselovskis neseniai vedė. Tai vyras! Ar netiesa, kunigaikštiene? – kreipėsi į damą.

Kunigaikštienė neatsakydama pažiūrėjo į Koznyševą. Bet tai, kad Sergejus Ivanovičius ir kunigaikštienė tarytum norėjo jo nusikratyti, nė kiek nejaudino Stepano Arkadjičiaus. Jis šypsodamasis žiūrėjo čia į kunigaikštienės skrybėlės plunksną, čia į šalis, tarytum kažką prisimindamas. Pamatęs einančią damą su skardine, pasišaukė ją ir įdėjo popierinę penkrublę.

– Negaliu ramiai matyti šitų skardinių, kol turiu pinigų, – tarė. – O kaip jums patinka šios dienos telegrama? Šaunūs vyrai juodkalniečiai!

– Ką sakote! – sušuko, kai kunigaikštienė pranešė jam, kad Vronskis važiuoja šituo traukiniu. Akimirką Stepano Arkadjičiaus veidas reiškė liūdesį, bet po valandėlės, kai jis, truputį pasisvaruodamas ant kiekvienos kojos ir glostydamasis žandenas, įėjo į kambarį, kur buvo Vronskis, Stepanas Arkadjičius jau visiškai buvo užmiršęs, kaip baisiai raudojo prie sesers lavono, ir dabar žiūrėjo į Vronskį tiktai kaip į karžygį ir seną bičiulį.

– Kad ir kiek jis turi ydų, negalima jam nepripažinti ir gerų savybių, – tarė kunigaikštienė Sergejui Ivanovičiui, kai tik Oblonskis nuėjo nuo jų. – Tai jau grynai rusiška, slaviška prigimtis! Tik bijau, kad Vronskiui nemalonu bus jį matyti. Šiaip ar taip sakykite, mane jaudina to žmogaus likimas. Pasikalbėkite su juo kelyje, – kalbėjo kunigaikštienė.

– Taip, galbūt, jeigu teks.

– Man niekada nepatiko. Šis žygis daug atperka. Jis ne tiktai vyksta pats, bet veda eskadroną savo lėšomis.

– Taip, girdėjau.

Pasigirdo skambutis. Visi ėmė grūstis prie durų.

– Štai jis! – pratarė kunigaikštienė, rodydama į Vronskį, kuris su ilgu apsiaustu ir juoda plačiais kraštais skrybėle vedė už parankės motiną. Oblonskis ėjo šalia, kažką gyvai kalbėdamas.

Vronskis niūriai žiūrėjo priešais, tarytum negirdėdamas, ką sako Stepanas Arkadjičius.

Turbūt Oblonskio nurodomas, jis atsigręžė į tą pusę, kur stovėjo kunigaikštienė ir Sergejus Ivanovičius, ir tylėdamas kilstelėjo skrybėlę. Pasenęs ir skausmingas jo veidas atrodė suakmenėjęs.

Išėjęs į peroną, Vronskis tylėdamas, praleidęs pirma savęs motiną, dingo vagone.

Perone buvo girdėti „Dieve, mūs carą gink“, paskui šauksmai: Ura! ir Živio! Vienas savanoris, aukštas labai jaunas vyras įdubusia krūtine, ypač pastebimai linkčiojo, mosuodamas viršum galvos veltine skrybėle ir gėlių puokšte. Užpakalyje jo išsikišo, taip pat linkčiodami, du karininkai ir pagyvenęs vyras ilga barzda ir palaikė kepure.

_______________

121 Viskas gerai.

122 Žmonių gyvenimo vargeliai.

III

Atsisveikinęs su kunigaikštiene, Sergejus Ivanyčius drauge su priėjusiu Katavasovu įlipo į sausakimšą vagoną, ir traukinys pradėjo eiti.

Caricyno stotyje traukinį sutiko darnus jaunų vyrų choras, kuris giedojo: „Šlovė Tau.“ Vėl savanoriai linkčiojo ir kišo galvas pro langą, tačiau Sergejus Ivanovičius nekreipė į juos dėmesio; jis jau tiek buvo turėjęs reikalų su savanoriais, kad žinojo bendrą jų tipą ir dabar jais nesidomėjo. O Katavasovas, kuris dėl savo mokslinių darbų neturėjo progos savanorių stebėti, labai domėjosi jais ir klausinėjo apie juos Sergejų Ivanovičių.

Sergejus Ivanovičius patarė jam nueiti į antrąją klasę ir pačiam pasikalbėti su jais. Kitoje stotyje Katavasovas pasinaudojo šiuo patarimu.

Artimiausioje sustojimo vietoje jis nuėjo į antrąją klasę ir susipažino su savanoriais. Jie sėdėjo vagono kampe, garsiai kalbėdamiesi ir, matyti, žinodami, kad keleivių ir įėjusiojo Katavasovo dėmesys nukreiptas į juos. Garsiausiai už visus kalbėjo jaunuolis įdubusia krūtine. Jis, matyti, buvo girtas ir pasakojo kažkokią istoriją, įvykusią jų įstaigoje. Priešais jį sėdėjo jau nebejaunas karininkas Austrijos gvardijos karinio munduro liemene. Jis šypsodamasis klausėsi pasakotojo ir kartais pertraukdavo jį. Trečias, artilerijos munduru, sėdėjo ant lagamino šalia jų. Ketvirtas miegojo.

Pakalbinęs jaunuolį, Katavasovas patyrė, kad tai turtingas Maskvos pirklys, iki dvidešimt dvejų metų išžarstęs didelį turtą. Jis nepatiko Katavasovui dėl to, kad buvo išlepintas, išpaikintas ir silpnos sveikatos; matyti, buvo įsitikinęs, ypač dabar, išgėręs, jog atlieka didvyrišką žygį, ir gyrėsi be galo nemaloniai.

Kitas, atsargos karininkas, padarė Katavasovui irgi nemalonų įspūdį. Tai buvo, matyti, visko išbandęs žmogus. Jis buvo tarnavęs ir geležinkelyje, ir ūkvedžiu, ir pats steigė fabrikus, ir kalbėjo apie viską, be jokio reikalo ir ne vietoje vartodamas mokslinius žodžius.

Trečiasis, artileristas, priešingai, labai patiko Katavasovui. Tai buvo kuklus, tylus žmogus, kuris turbūt jautė didelę pagarbą atsargos gvardiečio žinioms ir didvyriškam pirklio pasiaukojimui, o pats apie save nieko nekalbėjo. Kai Katavasovas paklausė artileristą, kas jį paskatino važiuoti į Serbiją, šis kukliai atsakė:

– O ką gi, visi važiuoja. Reikia juk ir serbams padėti. Gaila.

– Taip, ypač jūsų, artileristų, ten maža, – tarė Katavasovas.

– Aš juk neilgai tarnavau artilerijoje; gal ir į pėstininkus ar į kavaleriją būsiu paskirtas.

– Kaipgi į pėstininkus, kai būtiniausi artileristai? – kalbėjo Katavasovas, iš artileristo metų sumesdamas, kad jis jau gali turėti aukštą laipsnį.

– Aš neilgai tarnavau artilerijoje, aš atsargos junkeris, – patikino tas ir ėmė aiškinti, kodėl neišlaikė egzaminų.

Visa tai kartu padarė Katavasovui nemalonų įspūdį, ir, kai savanoriai išlipo stotyje išgerti, Katavasovas norėjo pasikalbėti su kuo nors kitu ir patikrinti savo nepalankų įspūdį. Vienas keleivis, senukas kariška miline, visą laiką klausėsi, kaip Katavasovas kalbėjosi su savanoriais. Palikęs akis į akį su juo, Katavasovas kreipėsi į jį.

– Taip, kokių įvairių visuomenės sluoksnių visi tie žmonės, kurie ten važiuoja, – neaiškiai kalbėjo Katavasovas, norėdamas pasakyti savo nuomonę ir kartu patikrinti, ką galvoja senukas.

Senukas buvo karys, dalyvavęs dviejose kampanijose. Jis žinojo, kas yra tikras karys, iš tų ponų išvaizdos ir kalbų, iš to, kaip jie pakeliui narsiai gurkšnojo iš gertuvių, sprendė, kad jie menki kariai. Be to, jis buvo apskrities miesto gyventojas, ir jam norėjosi papasakoti, kaip iš jo miesto išėjo vienas atsarginis kareivis, girtuoklis ir vagis, kurio jau niekas nesamdė darbininku. Bet, iš patyrimo žinodamas, kad dabartinė visuomenės nuotaika tokia, jog pavojinga reikšti nuomonę, priešingą visuotinei, o ypač smerkti savanorius, jis taip pat buvo atsargus su Katavasovu.

– Ką gi, ten reikia žmonių, – kalbėjo jis, juokdamasis akimis. Ir jie ėmė kalbėti apie naujausią karinį pranešimą, abu slėpdami nuo vienas antro, kad neišmano, su kuo rytoj laukiamos kautynės, jeigu turkai, anot pranešimo, visiškai sumušti. Taip juodu, nė vienas nepasakęs savo nuomonės, išsiskyrė.

Katavasovas, grįžęs į savo vagoną, papasakojo Sergejui Ivanovičiui įspūdžius ir, nejučiom prasilenkdamas su tiesa, ėmė tvirtinti, kad savanoriai esą šaunūs vyrai.

Didelio miesto stotyje vėl dainos ir šauksmai sutiko savanorius, vėl pasirodė su skardinėmis rinkėjos ir rinkėjai, gubernijos miesto damos įteikė savanoriams gėlių puokštes ir nuėjo paskui juos į bufetą; bet visa tai jau buvo daug silpniau ir menkiau negu Maskvoje.

IV

Kol traukinys stovėjo gubernijos mieste, Sergejus Ivanovičius nėjo į bufetą, o ėmė vaikščioti po peroną.

Eidamas pirmą kartą pro Vronskio kupė, pastebėjo, kad langas užtrauktas. Bet eidamas antrą kartą, pamatė prie lango senąją grafienę. Ši pasišaukė Koznyševą.

– Matote, važiuoju, lydžiu jį iki Kursko, – tarė ji.

– Taip, girdėjau, – patikino Sergejus Ivanovičius, sustojęs prie jos lango ir žvelgdamas pro jį. – Koks puikus, kilnus žygis! – pridūrė pastebėjęs, kad Vronskio nėra kupė.

– Taip, po tokios nelaimės kas jam liko daryti?

– Koks baisus įvykis! – stebėjosi Sergejus Ivanovičius.

– Ak, ką aš išgyvenau! Bet užeikite... Ak, ką aš išgyvenau! – pakartojo ji, kai Sergejus Ivanovičius įėjo ir atsisėdo šalia ant minkšto suolo. – Šito negalima įsivaizduoti! Šešias savaites jis su niekuo nekalbėjo ir valgydavo tiktai tuomet, kai jį maldaudavau. Ir nė valandėlės nebuvo galima palikti jo vieno. Atėmėme viską, kuo jis būtų galėjęs nusižudyti; gyvenome apatiniame aukšte, bet ką gali žinoti! Juk girdėjote, jis jau kartą vos nenusišovė dėl jos, – tarė ji, ir senutės antakiai susiraukė, tai atsiminus. – Taip, ji baigė taip, kaip ir turėjo baigti tokia moteris. Net mirtį pasirinko niekšišką, bjaurią.

– Ne mums teisti, grafiene, – atsidusęs prašneko Sergejus Ivanovičius, – bet suprantu, kaip jums buvo sunku.

– Ak, nekalbėkite! Aš gyvenau savo dvare, ir jis buvo pas mane. Atneša laiškelį. Jis parašė atsakymą ir išsiuntė. Mes nieko nežinojome, kad ji buvo čia pat stotyje. Vakare, vos tik aš nuėjau į savo kambarius, mano Meri sako man, kad stotyje kažkokia dama šokusi po traukiniu. Man lyg kas būtų smogęs! Aš supratau, kad tai ji. Mano pirmas žodis buvo, kad niekas nieko jam nesakytų. Bet jie jau buvo pasakę. Jo vežėjas buvo ten ir viską matė. Kai aš įbėgau į jo kambarį, jis jau buvo kaip nesavas – baisu buvo žiūrėti. Jis nė žodžio nepasakė ir nulėkė ten. Aš jau nežinau, kas tenai buvo, bet jį parvežė kaip negyvą. Nebūčiau jo pažinusi. Prostration complète123, pasakė daktaras. Paskui prasidėjo beveik pasiutimas.

– Ak, ką čia kalbėti! – tarė grafienė, numojusi ranka. – Baisus laikas! Ne, kaip sau norite, netikusi moteris. Na, kam čia tokios pašėlusios aistros! Tai vis noras kažką ypatingo įrodyti. Na ir įrodė. Pati žuvo ir pražudė du puikius žmones – savo vyrą ir mano nelaimingą sūnų.

– O kaip jos vyras? – paklausė Sergejus Ivanovičius.

– Jis pasiėmė jos dukterį. Alioša iš pradžių su viskuo sutiko. Bet dabar baisiai kankinasi, kad svetimam žmogui atidavė dukterį. Bet atsiimti duoto žodžio negali. Kareninas buvo atvažiavęs į laidotuves. Bet mes stengėmės, kad nesusitiktų su Alioša. Jam, vyrui, vis dėlto lengviau. Ji atpalaidavo jį. Bet mano vargšas sūnus buvo visas jai atsidavęs. Metė viską: karjerą, mane, o jinai jo ne tik nepasigailėjo, bet dar tyčia visiškai pražudė. Ne, ar šiaip sakysi, ar taip, pati jos mirtis – bjaurios, be religijos moters mirtis. Atleisk man, Viešpatie, bet negaliu kitaip: turiu neapkęsti jos atminimo, žiūrėdama, kaip žūsta sūnus.

– O dabar kaip jis?

– Tai tikrai Dievas mums padėjo – tas serbų karas. Aš senas žmogus, nieko čia nesuprantu, bet jam Dievas tai siuntė. Man, kaip motinai, žinoma, baisu, ir, svarbiausia, sako, ce n’est pas très bien vu a Petersbourg.124 Bet ką darysi?! Tik šitaip jis gali vėl pakilti. Jašvinas – jo bičiulis – visiškai prasilošė ir važiuoja į Serbiją. Jis užvažiavo pas jį ir įkalbėjo. Dabar sūnus susidomėjo šitais įvykiais. Jūs, meldžiamasis, pasikalbėkite su juo, aš norėčiau, kad jis išsiblaškytų. Jis toks nuliūdęs. Ir, lyg tyčia, jam dar dantis gelia. O su jumis susitikti jam bus labai malonu. Prašau, pasikalbėkite su juo, jis vaikščioja šitoje pusėje.

Sergejus Ivanovičius atsakė, kad labai malonu, ir perėjo į kitą traukinio pusę.

_______________

123 Visiška prostracija.

124 Į tai nelabai palankiai žiūrima Peterburge.

V

Vakaro šešėlyje, kuris įstrižai krito nuo suverstų ant perono maišų, Vronskis ilgu apsiaustu, užsismaukęs skrybėlę, susidėjęs rankas į kišenes, vaikščiojo it žvėris narve, greitai apsisukdamas po dvidešimties žingsnių. Einančiam prie jo Sergejui Ivanovičiui pasirodė, kad Vronskis jį mato, bet dedasi nematąs. Sergejui Ivanovičiui tas buvo vis tiek. Jis negalėjo turėti asmeninių sąskaitų su Vronskiu.

Šią akimirką Sergejaus Ivanovičiaus akyse Vronskis buvo žymus didžio žygio dalyvis, ir Koznyševas laikė savo pareiga jį padrąsinti ir parodyti savo pritarimą. Jis priėjo prie Vronskio.

Šis sustojo, įsižiūrėjo, pažino ir, žengęs keletą žingsnių į Sergejų Ivanovičių, stipriai paspaudė jam ranką.

– Galbūt nenorėjote su manimi susitikti, – prašneko Sergejus Ivanovičius, – bet rasi galėčiau jums būti naudingas?

– Susitikti su jumis man yra mažiausiai nemalonu, – tarė Vronskis. – Atleiskite man. Nieko malonaus man gyvenime nebėra.

– Aš suprantu ir norėjau pasiūlyti jums savo paslaugas, – dėstė Sergejus Ivanovičius, atidžiai žiūrėdamas Vronskiui į veidą, kuriame buvo aiškiai matyti skausmas. – Gal jums praverstų laiškas Rističiui, Milanui?

– O ne! – tarytum sunkiai suprasdamas, atsakė Vronskis. – Jeigu jums vis tiek, tai vaikščiokime. Vagonuose taip tvanku. Laiškas? Ne, labai ačiū; numirti rekomendacijų nereikia. Nebent turkams... – tęsė, nusišypsojęs vien tik burna. Rūsčios akys ir dabar reiškė kančią.

– Taip, bet gal jums lengviau būtų užmegzti santykius, kurie vis dėlto būtini, su paruoštu žmogumi. Pagaliau, kaip norite. Aš labai džiaugiausi, išgirdęs apie jūsų pasiryžimą. Ir taip jau savanoriai puolami iš visų pusių, todėl toks žmogus kaip jūs iškelia juos visuomenės akyse.

– Aš kaip žmogus, – kalbėjo Vronskis, – esu tuo geras, kad gyvybė man neturi jokios vertės. O kad fizinės energijos man pakanka įsibrauti į karè ir sutriuškinti arba žūti, – šitai žinau. Aš džiaugiuosi, kad yra už ką atiduoti gyvybę, kuri man ne tik nereikalinga, bet ir atsipykusi. Kam nors pravers. – Ir jis nekantriai suraukė žandą, nes nepaliaujamai geliantis dantis jam kliudė net kalbėti su tokia išraiška, kaip norėjo.

– Jūs atgimsite, aš jums pranašauju, – tarė Sergejus Ivanovičius, jausdamasis susigraudinęs. – Išvaduoti savo brolius iš jungo yra toks tikslas, dėl kurio verta ir mirti, ir gyventi. Tesuteikia jums Dievas išorinį pasisekimą ir vidinę ramybę, – pridūrė ir padavė ranką.

Vronskis stipriai paspaudė ištiestą Sergejaus Ivanovičiaus ranką.

– Taip, kaip įrankis galiu praversti kam nors. Bet kaip žmogus esu visiškai sugniužęs, – palengva kalbėjo jis.

Tvirtą dantį taip gėlė, kad burnoje prisirinko seilių, ir jam sunku buvo kalbėti. Vronskis nutilo, žiūrėdamas į lėtai ir lengvai atriedančio bėgiais tenderio ratus.

Staiga visiškai kitas jausmas, ne sopulys, o bendra slogi, visą sielą apimanti gėla privertė jį akimirką užmiršti, kad jam skauda dantį. Pažiūrėjęs į tenderį ir į bėgius, paveiktas pokalbio su pažįstamu, su kuriuo dar nebuvo susitikęs po savo nelaimės, Vronskis staiga prisiminė ją, atseit tai, kas dar buvo likę iš jos, kai lyg beprotis įbėgo į geležinkelio stoties baraką: ant barako stalo svetimų žmonių akyse begėdiškai tysojo kruvinas kūnas, dar neseniai kupinas gyvybės; sveika išlikusi atmesta galva su sunkiomis kasomis ir garbiniuotais smilkiniuose plaukais, ir sustingusi žaviame veide, pravira raudona burna, keista išraiška, tokia gaili lūpose ir baisi sustingusiose atmerktose akyse, tarytum sakyte sakanti tą baisųjį žodį, – kad jis gailėsis, – kurį Ana, jiems susipykus, buvo pasakiusi vyrui.

Jis stengėsi atsiminti ją tokią, kokia buvo tuomet, kai pirmą kartą susitiko su ja taip pat stotyje, – paslaptingą, žavią, mylinčią, ieškančią laimės ir ją teikiančią, o ne žiauriai kerštingą, kokią Vronskis prisiminė ją paskutinę akimirką. Stengėsi atsiminti geriausias valandėles su ja; bet šios valandėlės buvo amžinai užnuodytos. Jis atsiminė tiktai jos triumfuojantį, išsipildžiusį grasinimą, niekam nereikšmingą, neišdildomą gailesį. Jis nebejautė danties skausmo, ir rauda iškreipė veidą.

Du kartus praėjęs tylėdamas pro maišus ir susivaldęs, ramiai kreipėsi į Sergejų Ivanovičių.

– Ar neturėjote telegramos po vakarykščios? Taip, sumušti ir trečią kartą, bet rytoj laukiama lemiamų kautynių.

Pakalbėję dar apie tai, kad Milanas paskelbtas karaliumi ir kokių didžiulių vaisių tas paskelbimas gali turėti, jie po antro skambučio nuėjo kiekvienas į savo vagoną.

VI

Nežinodamas, kada galės išvažiuoti iš Maskvos, Sergejus Ivanovičius netelegrafavo broliui, kad atsiųstų arklius. Levino nebuvo namie, kai Katavasovas ir Sergejus Ivanovičius nedideliu vežimaičiu, paimtu stotyje, dulkėti kaip juodukai, dvyliktą valandą dienos privažiavo prie Pokrovskojė namų priebučio. Kiti, kuri su tėvu ir seseria sėdėjo balkone, pažino dieverį ir nubėgo apačion jo pasitikti.

– Kodėl nieko nepranešėte, kaip jums ne gėda! – sušuko ji, paduodama ranką Sergejui Ivanovičiui ir atkišdama jam kaktą.

– Mes puikiai atvažiavome ir jūsų netrikdėme, – atsakė Sergejus Ivanovičius. – Aš toks dulkinas, jog bijau prisiliesti. Buvau taip užsiėmęs, jog nė nežinojau, kada ištruksiu. O jūs, – tarė jis šypsodamasis, – vis taip pat džiaugiatės tylia laime tyliame užutekyje, kur jūsų nepasiekia jokios srovės. Štai ir mūsų bičiulis Fiodoras Vasiljičius išsiruošė pagaliau.

– Bet nesu negras, kai nusiprausiu – būsiu panašus į žmogų, – duodamas ranką, tarė Katavasovas, kaip paprastai, juokaudamas ir šypsodamasis baltais dantimis, itin blizgančiais juodame veide.

– Kostia labai džiaugsis. Jis išėjo į palivarką. Jau turėtų pareiti.

– Vis ūkiu rūpinasi. Tai tikras užutekis, – kalbėjo Katavasovas. – O mes mieste, be serbų karo, nieko nematome. Kaip mano bičiulis į tai žiūri? Tikriausiai kaip nors kitaip negu kiti žmonės.

– Bet jis taip, nieko, kaip visi, – truputį droviai žvelgdama į Sergejų Ivanovičių, atsakė Kiti. – Tai aš pasiųsiu jo pašaukti. O pas mus tėtė vieši. Jis neseniai iš užsienio parvažiavo.

Liepusi nusiųsti žmogų pas Leviną ir nuvesti dulkinus svečius praustis, vieną į kabinetą, antrą į didelį Doli kambarį, ir pasirūpinusi svečių pusryčiais, ji, naudodamasi teise greitai judėti, kurios neturėjo būdama nėščia, užbėgo į balkoną.

– Tai Sergejus Ivanovičius ir Katavasovas, profesorius, – pranešė ji.

– Oi, net karšta pasidarė! – pasakė kunigaikštis.

– Ne, tėte, jis labai mielas, ir Kostia labai jį myli, – tarsi primygtinai ko prašytų, šypsodamasi kalbėjo Kiti, pastebėjusi pašaipą tėvo veide.

– Bet aš nieko.

– Tu nueik, širdele, pas juos, – kreipėsi Kiti į seserį, – ir pabūk su jais. Jie matė Stivą stotyje, jis sveikas. – O aš nubėgsiu pas Mitią. Lyg tyčia, dar nepenėjau po arbatos. Jis dabar pabudo ir tikriausiai rėkia. – Ir, jausdama padaugėjus pieno, greitu žingsniu nuėjo į vaikų kambarį.

Iš tikrųjų ji ne tiek įspėjo (jos ryšys su kūdikiu dar nebuvo nutrūkęs), kiek, pagausėjus jai pieno, tikrai žinojo, kad jam reikia maisto.

Kiti žinojo, kad Mitia rėkia, dar nepriėjusi prie vaikų kambario. Ir iš tikrųjų jis rėkė. Ji išgirdo sūnaus balsą ir paskubino žingsnį. Bet juo greičiau Kiti ėjo, juo garsiau tas šaukė. Balsas buvo geras, sveikas, tiktai alkanas ir nekantrus.

– Seniai, aukle, seniai? – skubiai kalbėjo Kiti, sėsdamasi ant kėdės ir ruošdamasi maitinti. – Tik duokite man jį greičiau. Ak, aukle, kokia jūs nepaslanki, na, paskui kykelį užrišite!

Kūdikis iš to alkio taip rėkė, jog, rodės, tuoj galą gaus.

– Bet juk negalima, mieloji, – kalbėjo Agafja Michailovna, kuri beveik visuomet būdavo vaikų kambaryje. – Reikia tvarkingai jį aprengti. Agū, agū! – dainavo nekreipdama dėmesio į motiną.

Auklė atnešė kūdikį motinai. Agafja Michailovna, pražydusi iš švelnumo, ėjo iš paskos.

– Pažįsta, pažįsta. Dievaži, mieloji Katerina Aleksandrovna, pažino mane! – perrėkdama kūdikį, šaukė Agafja Michailovna.

Kiti nesiklausė jos žodžių. Jos nekantrumas taip pat didėjo kaip ir kūdikio nekantrumas.

Iš to nekantrumo ilgai nebuvo galima rasti tvarkos. Kūdikis griebė ne tai, ką reikėjo, ir pyko.

Pagaliau jis pašėlusiai suriko, tarsi dusdamas, tuščiomis užsirijo, paskui viskas susitvarkė, ir abudu – motina ir kūdikis – iš karto pasijuto nurimę, ir abu nutilo.

– Betgi ir jis, vargšelis, visas išprakaitavęs, – pašnibždom kalbėjo Kiti, čiupinėdama kūdikį. – Kodėl manote, kad jis pažįsta? – pridūrė šnairuodama į kūdikio akis, šelmiškai, kaip jai atrodė, žiūrinčias iš po užsismaukusio kykelio, į tolygiai judančius išpūstus skruostelius ir į jo rankutę raudonu delnu, kurią jis suko ratu.

– Negali būti! Jau jeigu pažintų, tai mane būtų pažinęs, – atsakė Kiti Agafjai Michailovnai ir nusišypsojo.

Ji šypsojosi, nes nors ir sakė, jog kūdikis negali pažinti, tačiau jos širdis jautė, kad jis ne tik pažįsta Agafją Michailovną, bet viską žino ir supranta dar daug tokių dalykų, kurių niekas nežino ir kuriuos ji, motina, pati sužinojo ir ėmė suprasti tik jo dėka. Agafjai Michailovnai, auklei, seneliui, net tėvui Mitia buvo gyvas padaras, reikalaujantis sau tik materialinės priežiūros; bet motinai seniai buvo moralinė būtybė, su kuria jau buvo ištisa dvasinių santykių istorija.

– O va pabus, Dievas duos, pati pamatysite. Kai padarysiu va šitaip, jis visas ir nušvis, balandėlis. Visas ir nušvis kaip giedra dienelė, – kalbėjo Agafja Michailovna.

– Na, gerai, gerai, tada pamatysime, – sušnabždėjo Kiti. – Dabar eikite, jis tuojau užmigs.

VII

Agafja Michailovna išėjo pirštų galais; auklė nuleido langatiesę, išvijo iš po muslininės lovelės užuolaidos muses ir širšiną, kuris daužėsi į lango stiklą, ir atsisėdo, vystančio beržo šakele vėduodama ties motina ir kūdikiu.

– Bet ir karštis, karštis! Kad Dievas bent lietučio duotų, – ištarė ji.

– Taip, taip, š-š-š... – teatsakė Kiti, pamažu linguodama ir švelniai spausdama tarytum siūleliu per plaštaką persmaugtą putnią rankelę, kuria Mitia vis dar silpnai mosavo, čia užmerkdamas, čia atmerkdamas akutes. Ši rankutė nedavė Kiti ramybės: jai norėjosi pabučiuoti šitą rankutę, bet bijojo, kad nepabudintų kūdikio. Rankutė pagaliau nustojo judėjusi, ir akys užsimerkė. Tik retkarčiais, tęsdamas savo darbą, vaikas kilsteldavo ilgas, lenktas blakstienas, pažvelgdavo į motiną akutėmis, kurios prietamsyje atrodė juodos ir drėgnos. Auklė nustojo vėdavusi ir ėmė snausti. Viršuje pasigirdo skardus senojo kunigaikščio balsas ir nusikvatojo Katavasovas.

„Turbūt įsišnekėjo be manęs, – galvojo Kiti, – o vis dėlto pikta, kad nėra Kostios. Turbūt užėjo į bityną. Nors ir liūdna, kad dažnai būna ten, aš vis dėlto džiaugiuosi. Tai išblaško jį. Dabar pasidarė linksmesnis ir geresnis negu pavasarį. O buvo toks niūrus ir taip kankinosi, jog man ėmė darytis baisu dėl jo. Ir koks jis juokingas!“ – sušnibždėjo šypsodamasi.

Kiti žinojo, kas kankina jos vyrą. Tai buvo jo netikėjimas. Nors ji, jeigu būtų kas paklausęs, ar mano, kad būsimajame gyvenime bus pasmerktas, jeigu neįtikės, būtų turėjusi sutikti, kad bus pasmerktas, – dėl jo netikėjimo vis dėlto nesijautė nelaiminga; sutikdama, kad netikintysis negali būti išganytas, ir už viską labiausiai pasaulyje mylėdama savo vyro sielą, Kiti šypsodamasi galvodavo apie jo netikėjimą ir pati sau sakydavo, kad jis juokingas.

„Kam ištisus metus skaito kažkokias filosofijas? – galvojo ji. – Jeigu visa tai parašyta tose knygose, tai gali suprasti jas. O jeigu tenai netiesa, tai kam skaityti? Jis pats sako, kad norėtų tikėti. Tai kodėl netiki? Turbūt dėl to, kad daug galvoja? O daug galvoja dėl to, kad nuolat yra vienas. Vis vienas ir vienas. Su mumis jam negalima apie viską kalbėti. Manau, šitie svečiai bus malonūs jam, ypač Katavasovas. Jis mėgsta pasikalbėti su juo“, – pagalvojo Kiti, ir tuojau jos mintys nukrypo į tai, kur patogiau paguldžius Katavasovą – atskirai ar drauge su Sergejumi Ivanovičiumi. Dabar jai staiga dingtelėjo mintis, privertusi krūptelėti iš susijaudinimo ir net sutrikdyti Mitią, kuris už tai rūsčiai pažvelgė į ją. „Skalbėja, rodos, dar neatnešė skalbinių, o svečių patalynė skalbiniai visai išsibaigusi. Jei nepasakysiu, tai Agafja Michailovna paties Sergejui Ivanovičiui klotus skalbinius“, – ir tik pagalvojus apie tai, kraujas mušė Kiti į veidą.

„Taip, aš sutvarkysiu“, – nutarė ji ir, grįždama prie ankstesnių minčių, atsiminė, kad dar nebuvo baigusi galvoti apie kažkokį svarbų sielos dalyką, ir stengėsi atsiminti apie ką. „Taip, Kostia netiki, – šypsodamasi atsiminė. – Na, netiki! Geriau tegu būna visada toks, o ne kaip madam Štal arba kaip aš kad norėjau būti tuomet užsienyje. Ne, jis neapsimetinės!“

Prieš ją aiškiai iškilo vienas neseniai pastebėtas jo gerumo bruožas. Prieš dvi savaites Doli gavo atgailaujantį Stepano Arkadjičiaus laišką. Jis maldavo žmoną išgelbėti jo garbę, parduoti dvarą ir sumokėti jo skolas. Doli nusiminė, nekentė savo vyro, niekino jį, gailėjosi, buvo nutarusi išsiskirti, nesutikti, bet galų gale sutiko parduoti jai priklausančią dvaro dalį. Paskui Kiti, negalėdama sulaikyti graudulio šypsenos, atsiminė, kaip jos vyras susidrovėjęs daug kartų nevikriai mėgino paliesti jam rūpimą dalyką ir kaip pagaliau, sugalvojęs vienintelį būdą padėti Doli neįžeidžiant jos, pasiūlė Kiti, kad šioji atiduotų jai savo dalį dvaro, – jai pačiai iki tol tai nebuvo atėję į galvą.

„Argi jis netiki? Tokios širdies žmogus, taip bijantis bet ką užgauti, net kūdikį! Viskas kitiems, o sau nieko. Sergejus Ivanovičius taip ir įsitikinęs, kad Kostios pareiga būti jo patikėtiniu. Taip pat ir sesuo. Dabar jis globoja Doli ir jos vaikus. Visi tie kaimiečiai, kurie kasdien ateina pas jį, lyg jo pareiga būtų jiems tarnauti.“

„Taip, tiktai būk toks, koks yra tavo tėvas, tik toks“, – tarė ji, atiduodama Mitią auklei ir paliesdama lūpa jo skruostelį.

VIII

Nuo tos valandėlės, kai Levinas, matydamas mirštantį mylimą brolį, pirmą kartą pažvelgė į gyvybės ir mirties klausimus pro tuos naujus, kaip jis vadino, įsitikinimus, kurie tarp dvidešimtųjų ir trisdešimt ketvirtųjų jo gyvenimo metų nejučiom pakeitė jo vaikystės ir jaunystės dienų tikėjimą, – jis pasibaisėjo ne tiek mirtimi, kiek tokiu gyvenimu, kai visiškai nežinai, iš kur, kam, kodėl ir kas yra tas gyvenimas. Organizmas, jo irimas, medžiagos tvarumas, energijos pastovumo dėsnis, evoliucija – tai šitie žodžiai atstojo jam buvusį tikėjimą. Šitie žodžiai ir su jais susijusios sąvokos labai tiko proto tikslams; bet gyvenimui nieko nedavė, ir Levinas staiga pasijuto kaip žmogus, kuris būtų šiltus kailinius iškeitęs į muslininį apdarą ir, pirmą kartą atsidūręs šaltyje, be jokios abejonės, ne samprotavimais, o visa būtybe būtų įsitikinęs, kad jis, gali sakyti, yra nuogas ir jo neišvengiamai laukia skausmingas galas.

Nuo tos valandėlės, nors ir nesąmoningai, gyvendamas kaip gyvenęs, Levinas nuolat juto tą baimę dėl savo nežinojimo.

Antra vertus, neaiškiai jautė, kad tai, ką vadino įsitikinimais, yra ne tik nežinojimas, bet tokia galvosena, su kuria neįmanoma sužinoti, kas jam būtina.

Iš pradžių vedybos, nauji patirti džiaugsmai ir pareigos visiškai buvo nuslopinę šias mintis; tačiau pastaruoju metu, kai žmona pagimdė, kai jis gyveno Maskvoje, nieko neveikdamas, Levinui vis dažniau ir dažniau, atkakliau ir atkakliau ėmė kilti klausimas, kurį būtinai reikėjo išspręsti.

Klausimas jam šitaip atrodė: „Jeigu nepripažįstu tų atsakymų, kuriuos į mano gyvenimo klausimus duoda krikščionybė, tai kokius pripažįstu atsakymus?“ Ir visame savo įsitikinimų arsenale Levinas niekaip negalėjo rasti ne tik kokių nors atsakymų, bet nieko panašaus į atsakymą.

Levinas buvo panašus į žmogų, ieškantį maisto žaislų ir ginklų krautuvėse.

Nejučiom, nesąmoningai dabar kiekvienoje knygoje, kiekviename pokalbyje, kiekviename žmoguje stengėsi rasti pažiūrą į šiuos klausimus ir jų sprendimą.

Labiausiai čia jį stebino ir trikdė tai, kad daugumas jo sluoksnio ir amžiaus žmonių, pakeitę, kaip ir jis, buvusį tikėjimą tokiais pat, kaip ir jis, naujais įsitikinimais, nė kiek dėl to nesisielojo ir buvo visiškai patenkinti ir ramūs. Todėl, be to svarbiausio klausimo, Leviną kankino dar ir kiti klausimai: ar nuoširdūs šie žmonės? Ar jie neapsimeta? O gal jie kaip nors kitaip, aiškiau už jį supranta tuos atsakymus, kuriuos duoda mokslas į rūpimus jam klausimus? Tad atsidėjęs studijavo tiek šitų žmonių nuomones, tiek knygas, kurios davė šiuos atsakymus.

Viena, kas jam paaiškėjo nuo to laiko, kai šie klausimai parūpo, buvo tai, kad jis klysta manydamas, kaip manė jaunystėje, būdamas studentu: kad religija jau atgyveno savo amžių ir jos nebėra. Visi dorai gyvenantys ir jam artimi žmonės tikėjo. Ir senasis kunigaikštis, ir Lvovas, kuris jam taip patiko, ir Sergejus Ivanyčius, ir visos moterys tikėjo, ir jo žmona tikėjo taip, kaip pats buvo tikėjęs, būdamas vaikas, ir devyniasdešimt devyni nuošimčiai rusų tautos, visa ta liaudis, į kurios gyvenimą jis žiūrėjo su didžiausia pagarba, – visi tikėjo.

Antra buvo tai, jog, perskaitęs daug knygų, Levinas įsitikino, kad žmonės, kurie yra tokių pat pažiūrų kaip ir jis, neteikia joms jokios kitos prasmės, ir kad jie, nieko neaiškindami, tik neigia tuos klausimus, į kuriuos neturėdamas atsakymo pats jautėsi negalįs gyventi, o stengiasi išspręsti visiškai kitus, visai neįdomius klausimus, pavyzdžiui, apie organizmų raidą, apie mechaninį sielos aiškinimą ir t. t.

Be to, kai žmona gimdė, jam atsitiko nepaprastas įvykis. Jis, netikintis, pradėjo melstis ir tą valandėlę, kai meldėsi, tikėjo. Bet ši valandėlė praėjo, ir tai ano meto nuotaikai Levinas negalėjo rasti jokios vietos savo gyvenime.

Negalėjo pripažinti, kad tuomet žinojo tiesą, o dabar klysta, nes kai tik imdavo apie tai ramiai galvoti, viskas suduždavo į šipulius; taip pat negalėjo pripažinti, kad tuomet būtų klydęs, nes brangino aną sielos nusiteikimą, o laikyti tą nusiteikimą silpnybe reikštų jį išniekinti. Levinas skausmingai nesutarė su pačiu savimi ir įtempė visas sielos jėgas tam nesutarimui pašalinti.

IX

Sios mintys slėgė ir kankino jį čia mažiau, čia daugiau, bet nuolat nedavė ramybės. Jis skaitė ir galvojo, ir juo daugiau skaitė ir galvojo, juo jautėsi esąs toliau nuo tikslo, kurio siekė.

Pastaruoju metu Maskvoje ir sodžiuje, įsitikinęs, kad materialistai jam atsakymo neduos, Levinas perskaitė ir iš naujo skaitė ir Platoną, ir Spinozą, ir Kantą, ir Šelingą, ir Hėgelį, ir Šopenhauerį, tuos filosofus, kurie nematerialistiškai aiškino gyvenimą.

Mintys atrodydavo jam vaisingos, kai arba skaitydavo, arba pats sugalvodavo argumentus prieš kitas doktrinas, ypač prieš materialistinę; bet kai tik skaitydavo arba pats stengdavosi sugalvoti, kaip tuos klausimus išspręsti, visuomet pasikartodavo tas pat. Sekdamas, kaip apibrėžiami neaiškūs žodžiai – dvasia, valia, laisvė, substancija, tyčia patekdamas į tuos žodžių spąstus, kuriuos paspęsdavo filosofai arba pats sau, Levinas pradėdavo tarytum kažką suprasti. Pakakdavo tik užmiršti dirbtinę minties eigą ir iš gyvenimo grįžti į tai, kas jį patenkindavo, kai galvodavo, sekdamas tam tikra gija, – ir staiga visas tas dirbtinis pastatas sugriūdavo it kortų namelis, ir būdavo aišku, kad pastatas buvo sudarytas iš tų pačių kitaip sustatytų žodžių ir nuo kažko svarbesnio gyvenime negu protas.

Vienu tarpu, skaitydamas Šopenhauerį, jis į jo valios vietą pastatė meilę, ir šita nauja filosofija kokias dvi dienas, kol nusigręžė nuo jos, teikė paguodos; bet lygiai taip pat sugriuvo, kai paskui Levinas blaiviai pažvelgė į ją, ir pasirodė esanti ne kas kita kaip muslininis, nešildantis drabužis.

Brolis Sergejus Ivanovičius patarė perskaityti teologinius Chomiakovo raštus. Levinas perskaitė Chomiakovo raštų antrą tomą, ir nors iš pradžių buvo atstūmęs grynai poleminis, elegantiškas ir sąmojingas tonas, paskui apstulbino mintis, kad žmogus negali suvokti dieviškųjų tiesų, bet gali suvokti bažnyčia – visuma žmonių, meilės suvienytų. Jį nudžiugino mintis, kad daug lengviau yra tikėti dabar egzistuojančią, gyvąją bažnyčią, apimančią visą žmonių tikėjimą, paties Dievo valdomą ir todėl šventą ir neklaidingą, ir jau iš bažnyčios priimti tikėjimą Dievą, pasaulio įkūrimą, pirmąją nuodėmę, atpirkimą, negu pradėti nuo Dievo, tolimo paslaptingo Dievo, pasaulio sukūrimo ir taip toliau. Tačiau, po to perskaitęs katalikų rašytojo Bažnyčios istoriją ir stačiatikių rašytojo Bažnyčios istoriją ir pamatęs, kad abi Bažnyčios, neklaidingos savo esme, neigia viena antrą, Levinas nusivylė ir Chomiakovo Bažnyčios mokslu, ir šis pastatas taip pat subyrėjo į dulkes kaip ir filosofiniai pastatai.

Visą šį pavasarį Levinas buvo lyg galvą pametęs ir gyveno baisias valandas.

„Nežinant to, kas aš esu ir kam aš čia, negalima gyventi. Žinoti to aš negaliu, vadinasi, negalima gyventi“, – kalbėjo sau Levinas.

„Begaliniame laike, materijos begalybėje, begalinėje erdvėje išsiskiria burbulėlis-organizmas, ir tas burbulėlis pabus kiek laiko ir sprogs, ir tasai burbulėlis – aš.“

Tai buvo skaudi netiesa, bet tai buvo vienintelis, paskutinis rezultatas, kurį pasiekė žmogaus mintis per ilgus amžius darbo šia kryptimi.

Tai buvo tas paskutinis tikėjimas, kuriuo rėmėsi visi, beveik visose srityse, žmogaus minties tyrinėjimai. Tai buvo vyraujanti pažiūra, ir iš visų kitų aiškinimų, kaip vis dėlto aiškesnį, Levinas nejučiomis, pats nesižinodamas kad ir kaip, priėmė kaip tik šitą.

Bet tai buvo ne tik netiesa, tai buvo žiaurus pasityčiojimas, tyčiojosi kažkokia pikta jėga, pikta, bjauri, ir tokia, kuriai negalima pasiduoti.

Reikėjo gelbėtis nuo tos jėgos. Išsigelbėjimas buvo kiekvieno rankose. Reikėjo išsivaduoti iš šito blogio priklausomybės. Buvo tik vienas būdas – mirtis.

Laimingas šeimos žmogus, sveikas vyras, Levinas keletą kartų buvo taip arti savižudybės, jog paslėpė virvutę, kad nepasikartų, ir bijojo vaikščioti su šautuvu, kad nenusišautų.

Levinas nenusišovė ir nepasikorė, o gyveno toliau.

X

Galvodamas apie tai, kas jis yra ir kam gyvena, nerasdavo atsakymo, ir jį pagaudavo neviltis; bet kai liaudavosi savęs klausinėjęs, tarytum žinodavo, ir kas jis yra, ir kam gyvena, nes tvirtai ir aiškiai gyveno ir veikė; net šiuo pastaruoju metu Levinas daug tvirčiau ir tikriau gyveno negu pirma.

Grįžęs birželio mėnesio pradžioje į sodžių, Levinas grįžo ir prie savo įprastų darbų. Žemės ūkis, santykiai su kaimiečiais ir kaimynais, namų ūkis, sesers ir brolio reikalai, kuriuos tvarkė, santykiai su žmona, giminėmis, rūpinimasis kūdikiu, bitininkystė, kuri jį sudomino šį pavasarį, užėmė visą laiką.

Šie reikalai jam buvo įdomūs ne dėl to, kad būtų teisinęs sau juos kuriomis nors bendromis pažiūromis, kaip darydavo anksčiau; priešingai, dabar, visų pirma, nusivylęs, kad nepasisekė jo ankstesni užsimojimai bendram labui, antra vertus, per daug paskendęs mintyse ir didelėje daugybėje darbų, kurie iš visų pusių griuvo jį, Levinas visiškai liovėsi bet ką samprotavęs apie bendrą labą, ir šie reikalai jam buvo įdomūs tik dėl to, kad, kaip jam atrodė, turi daryti tai, ką daro, – kad negali kitaip.

Anksčiau (tai prasidėjo beveik vaikystės dienomis ir vis plėtėsi, iki visiškai subrendo), kai stengdavosi padaryti ką nors tokio, kas būtų naudinga visiems, žmonijai, Rusijai, visam sodžiui, Levinas pastebėdavo, kad galvoti apie tai būdavo malonu, tačiau patsai darbas niekuomet nevykdavo sklandžiai, jis nebūdavo visiškai įsitikinęs, kad tas dalykas būtinas, ir pati veikla, iš pradžių atrodžiusi tokia svarbi, vis menkėdavo ir menkėdavo, kol pagaliau nueidavo niekais; o dabar, kai jis, jau vedęs, ėmė vis labiau ir labiau tenkintis vien gyvenimu sau pačiam, tai nors ir nebejautė jokio džiaugsmo, galvodamas apie savo veiklą, bet būdavo įsitikinęs, kad šis dalykas būtinas, matydavo, kad tas darbas jam sekasi daug geriau negu pirma ir darosi vis svarbesnis ir svarbesnis.

Dabar Levinas tarytum prieš savo valią vis giliau ir giliau smeigėsi į žemę nelyginant arklas, todėl jau nė negalėjo, neišvaręs vagos, iškilti į paviršių.

Gyventi šeimai taip, kaip buvo įpratę gyventi tėvai ir seneliai, tai yra tomis pat kultūrinėmis sąlygomis ir lygiai taip auklėti vaikus, buvo, be jokios abejonės, būtina. Tai buvo taip pat būtina kaip pietauti, kai norisi valgyti; ir tam taip pat reikėjo, kaip pagaminti pietums, taip tvarkyti ūkinę mašiną Pokrovskojė, kad būtų pelno. Lygiai taip pat tikrai, kaip reikia grąžinti skolą, reikėjo iš tėvų gautą žemę taip laikyti, kad sūnus, ją paveldėjęs, taip pat būtų dėkingas tėvui, kaip ir Levinas buvo dėkingas seneliui už visa tai, ką tas pastatė ir pasodino. Ir dėl to reikėjo ne nuomoti kitiems žemę, o pačiam ūkininkauti, laikyti gyvulius, tręšti laukus, sodinti miškus.

Negalima buvo neatlikti Sergejaus Ivanovičiaus, sesers reikalų ir reikalų visų tų kaimiečių, kurie ateidavo patarimų ir buvo prie to pripratę, kaip negalima mesti kūdikio, kurį jau laikai ant rankų. Reikėjo rūpintis, kad būtų patogu pasikviestai svainei su vaikais ir žmonai su kūdikiu, ir negalima buvo nepraleisti su jais bent nedidelę dienos dalį.

Visa tai kartu su medžiokle ir susidomėjimu bitininkyste pripildė visą tą Levino gyvenimą, kuris neturėjo jam jokios prasmės, kai galvodavo apie jį.

Levinas ne tik tvirtai žinojo, ką reikia daryti, jis lygiai taip pat žinojo, kaip jam reikia visa tai daryti ir kuris dalykas svarbesnis už kitą.

Žinojo, kad samdyti darbininkus reikia kuo pigiau; bet daryti juos vergus, duodant iš anksto pinigus, kad gautų mažiau negu vertas jų darbas, negalima, nors tai būtų ir labai pelninga. Kai valstiečiai pristigdavo pašaro, galima buvo parduoti jiems šiaudus, nors ir buvo gaila tų kaimiečių; tačiau užeigą ir smuklę, nors jos ir davė pelno, reikėjo panaikinti. Už savavališką miško kirtimą reikėjo kuo griežčiau bausti, bet už sugrėbtus gyvulius negalima buvo imti pabaudų; ir nors tai labai nepatikdavo saugotojams ir naikino baimę, negalima buvo nepaleisti sugrėbtųjų gyvulių.

Piotrui, kuris lupikautojui mokėjo dešimt nuošimčių per mėnesį, reikėjo paskolinti pinigų ir jį išpirkti; bet negalima buvo daryti nuolaidos ir atidėti nuomą kaimiečiams, kurie jos nesumokėjo. Negalima buvo dovanoti prievaizdui už tai, kad nebuvo nušienauta pievelė ir veltui žuvo žolė; bet negalima buvo ir pjauti tų aštuonių dešimčių dešimtinių, kur buvo pasodintas jaunas miškas. Negalima buvo dovanoti darbininkui, darbymetyje išėjusiam namo dėl to, kad jam mirė tėvas, nors ir labai buvo gaila jo, ir reikėjo jam pigiau mokėti už išdykinėtus brangiuosius mėnesius; bet negalima buvo ir neduoti išimtinės seniems, niekam nereikalingiems dvarokams.

Levinas taip pat žinojo, kad, grįžus namo, visų pirma reikia nueiti pas žmoną, kuri jautėsi nesveika; o kaimiečiai, kurie jau tris valandas laukė jo, galėjo dar palaukti; ir žinojo, kad nors ir labai malonu leisti į avilį spiečių, reikia nuo šio malonumo atsisakyti ir, pavedus seniui vienam leisti spiečių, eiti kalbėtis su kaimiečiais, radusiais jį bityne.

Ar gerai, ar blogai jis elgėsi, Levinas pats nežinojo ir dabar ne tik jau nebūtų ėmęsis ko nors įrodinėti, bet vengdavo apie tai kalbėti ir galvoti.

Samprotavimai jam sukeldavo abejonių ir kliudydavo matyti, ką reikia daryti ir ko nereikia. Kai negalvodavo, tik gyvendavo, nuolat jausdavo, kad sieloje yra neklystantis teisėjas, kuris sprendžia, katras iš dviejų galimų poelgių yra geresnis ir katras blogesnis; ir kai tik Levinas pasielgdavo ne taip, kaip reikia, tuojau tą pajusdavo.

Taip jis gyveno, nežinodamas ir nematydamas, jog galima būtų žinoti, kas jis yra ir kam gyvena pasaulyje, ir taip kankindamasis dėl to nežinojimo, jog bijojo, kad nenusižudytų, ir kartu tvirtai tiesdamas ypatingą ir aiškų kelią gyvenime.

XI

Ta diena, kai Sergejus Ivanovičius atvažiavo į Pokrovskojė, Levinui buvo viena iš tokių dienų, kuriomis labiausiai kankinosi.

Buvo pats karščiausias darbymetis, kai visi žmonės taip įtemptai dirba ir rodo tokį nepaprastą pasiaukojimą darbe, kokio neparodo jokiomis kitomis gyvenimo aplinkybėmis ir kuris būtų didžiai vertinamas, jeigu žmonės, kurie šias dorybes parodo, patys jas vertintų, jeigu jis nesikartotų kiekvienais metais ir jeigu šio įtempto darbo padariniai nebūtų tokie paprasti.

Nukirsti ir nupjauti rugius bei avižas ir suvežti, baigti šienauti lankas, sukartoti pūdymą, prasikulti sėklas ir pasėti žiemkenčius – visa tai atrodo nesudėtinga ir paprasta; o norint suspėti visa padaryti, reikia, kad visi sodžiaus žmonės, dideli ir maži, tas tris ar keturias savaites dirbtų be atokvėpio trissyk daugiau negu paprastai, misdami gira, svogūnais ir juoda duona, kuldami ir veždami pėdus naktimis ir palikdami miegui ne daugiau kaip dvi ar tris valandas per dieną. Kiekvienais metais taip būna visoje Rusijoje.

Išgyvenęs didžiąją dalį gyvenimo sodžiuje ir turėdamas artimų santykių su liaudimi, darbymetyje Levinas visuomet jausdavo, kad užsikrečia šiuo visuotiniu liaudies pakilimu.

Iš ryto buvo nujojęs pažiūrėti pirmos rugių sėjos, avižų, kurios buvo vežamos į kūgius, grįžęs namo, kai kėlėsi žmona ir svainė, išgėrė su jomis kavos ir pėsčias išėjo į palivarką, kur turėjo būti paleista naujai įtaisyta kuliamoji sėklai kulti.

Visą šią dieną, kalbėdamasis su ūkvedžiu ir kaimiečiais ir namie su žmona, su Doli, su jos vaikais, su uošviu, Levinas galvojo apie tą vienintelį dalyką, kuris tuo metu, be jo ūkinių rūpesčių, jam rūpėjo, ir visur ieškojo ryšio su tuo savo klausimu: „Kas aš esu? Kur aš? Kam aš čia?“

Stovėdamas vėsiame naujai dengtame kluone su dar nenukritusiais, tebekvepiančiais lapais lazdyninių šatrelių, prispaustų prie šviežių, ką tik nuluptų drebulinių šiaudinio stogo grebėstų, Levinas žiūrėjo čia pro atviras duris, kur sūkuriavo ir mirgėjo sausos ir aitrios kūlimo dulkės, čia į klojimo žolę, kaitrios saulės apšviestą, ir šviežius šiaudus, ką tik išneštus iš daržinės, čia į dryžagalves, baltakakles kregždes, kurios švilpdamos įskrisdavo po stogu ir, plakdamos sparnais, sustodavo durų angoje, čia į žmones, knibždančius tamsiame ir dulkėtame klojime, ir keistos mintys sukosi jo galvoje.

„Kam visa tai daroma? – galvojo jis. – Ko čia stoviu, kam verčiu juos dirbti? Ko visi pluša ir stengiasi mano akyse parodyti savo stropumą? Ko taip plūkiasi ši senutė Matriona, mano pažįstama? (Aš gydžiau ją, kai per gaisrą ant jos užkrito sija), – galvojo jis, žiūrėdamas į liesą bobą, kuri, stumdama grėbliu grūdus, žengė juodai įdegusiomis basomis kojomis nelygiu gruoblėtu grendymu. – Tuomet ji pasveiko; bet jei ne šiandien ar rytoj, tai po dešimties metų bus užkasta, ir nieko neliks nei iš jos, nei iš šios dabišės raudona prikyšte, kuri labai vikriai ir atsargiai skiria nuo pelų varpas. Ji bus užkasta, ir šis margas ašvienis labai greitai, – galvojo Levinas, žiūrėdamas į pilvotą arklį, kuris sunkiai kilnojo šonus ir tankiai alsavo išplėstomis šnervėmis, mindžikuodamas judančiu po juo nuožulniu ratu. Ir jis bus užkastas, ir leidikas Fiodoras garbanota, pelų prisižardžiusia barzda ir perplyšusiais ant balto peties marškiniais. O jis plėšia pėdus ir kažką komanduoja, ir rėkia ant bobų, ir greitai taiso smagračio diržą. Svarbiausia – ne tik jie, bet ir aš būsiu užkastas, ir nieko neliks. Kam?“

Taip jis galvojo ir kartu žiūrėjo į laikrodį, skaičiuodamas, kiek bus iškulta per valandą. Jam reikėjo tą žinoti, nes pagal tai turėjo skirti visai dienai uždavinį.

„Veikiai jau valanda, o tik pradėta trečia guba“, – pagalvojo Levinas, priėjo prie leidiko ir, perrėkdamas ūžiančią mašiną, pasakė, kad rečiau leistų.

– Per daug užkiši, Fiodorai! Matai – springsta, dėl to ir nespartu. Išlygink!

Pajuodęs nuo limpančių prie prakaituoto veido dulkių, Fiodoras kažką sušuko, bet vis darė ne taip, kaip norėjo Levinas.

Levinas, priėjęs prie mašinos būgno, pašalino Fiodorą ir pats ėmė leisti.

Padirbęs iki kaimiečių pietų, iki kurių jau buvo likę nedaug, drauge su leidiku išėjo iš kluono, ir jie įsikalbėjo, sustoję prie geltonos, sėklinės, pjautuvu nupjautų rugių stirtos, gražiai sukrautos ant grendymo.

Leidikas buvo iš tolimo kaimo, iš to, kuriame Levinas anksčiau buvo atidavęs žemę artelės pagrindu. Dabar ji buvo išnuomota smuklininkui.

Levinas įsikalbėjo su leidiku Fiodoru apie tą žemę ir paklausė, ar kitais metais nepaimtų tos žemės Platonas, turtingas ir geras to paties kaimo gyventojas.

– Per brangu, Platonas neišsivers, Konstantinai Dmitričiau, – atsakė kaimietis, rankiodamas varpas iš prakaituoto ančio.

– O kaipgi Kirilovas išsiverčia?

– Mitiucha (taip niekinamai kaimietis pavadino smuklininką), Konstantinai Dmitričiau, kaip neišsivers! Šitas paspaus ir savo atsiims. Jis krikščionio nepagailės, o dėdė Fokanyčius (taip jis vadino senį Platoną) negi ims lupti nuo žmogaus kailį? Kur skolon, kur ir nuleis. Tai, žiūrėk, ir neišrinks. Geras žmogus.

– O kodėl jis nuleis?

– Ogi taip, vadinasi, – žmogus žmogui nelygu; vienas žmogus tik sau gyvena, kad ir Mitiucha, tik pilvą kemša, o Fokanyčius – teisingas senis. Jis dėl sielos gyvena. Dievo neužmiršta.

– Kaip tai Dievo neužmiršta? Kaip dėl sielos gyvena?! – beveik suriko Levinas.

– Žinai kaip: pagal teisybę, kaip Dievas prisakė. Juk žmogus žmogui nelygu. Va kad ir jus paimkime, taip pat nenuskriausite žmogaus...

– Taip, taip, sudie! – ištarė Levinas, dusdamas iš susijaudinimo, apsisukęs pasiėmė lazdą ir greitai nuėjo namo. Sulig tais kaimiečio žodžiais, kad Fokanyčius gyvena dėl sielos, pagal teisybę, kaip Dievas prisakė, visas spiečius neaiškių, bet reikšmingų minčių tarytum ištrūko iš kažkokios užrakintos vietos ir visos, smelkdamosi į vieną tikslą, ėmė suktis jo galvoje, akindamos šviesa.

XII

Levinas dideliais žingsniais ėjo vieškeliu, gilindamasis ne tiek į mintis (dabar negalėjo jų suvokti), kiek į sielos būseną, anksčiau niekuomet nepatirtą.

Kaimiečio pasakyti žodžiai jo sielą paveikė it elektros kibirkštis, staiga pakeitusi ir sutelkusi krūvon visą spiečių padrikų, bejėgių atskirų minčių, kurios amžinai nedavė jam ramybės. Šios mintys nedavė Levinui ramybės ir tada, kai kalbėjosi apie žemės išnuomojimą, nors pats to ir nepastebėjo.

Jis jautė sieloje kažką naujo ir pasimėgaudamas tyrinėjo šitą naują jausmą, dar nežinodamas, kas tai yra.

„Ne sau gyventi, o Dievui. Kokiam Dievui? Ir ar galima ką nors beprasmiškesnio pasakyti už tai, ką pasakė? Jis pasakė, kad nereikia gyventi sau; tai yra, kad nereikia gyventi tam, ką suprantame, kur mus traukia, ko mums norisi, o reikia gyventi dėl kažko nesuprantamo, dėl Dievo, kurio niekas nei suvokti, nei nusakyti negali. Ir ką gi? Ar nesupratau šių beprasmiškų Fiodoro žodžių? O supratęs, ar suabejojau, kad jie teisingi? Ar jie man atrodė kvaili, neaiškūs, netikslūs?

Ne, supratau jį, ir visai taip, kaip jis supranta, supratau visiškai ir aiškiau negu bet ką suprantu gyvenime, ir niekuomet kaip gyvas šiuo neabejojau ir negaliu abejoti. Ne aš vienas, o visi, visas pasaulis vien tik šitai visiškai supranta ir vien tik šituo neabejoja ir visuomet su tuo sutinka.

Fiodoras sako, jog Kirilovas, smuklininkas, gyvena pilvui. Tai suprantama ir išmintinga. Mes visi, būdami protingos būtybės, negalime kitaip gyventi, kaip tik pilvui. Staiga tas pats Fiodoras sako, kad gyventi ir vien pilvu rūpintis yra bloga, o reikia gyventi dėl teisybės, dėl Dievo, ir aš iš pusės žodžio suprantu jį! Ir aš, ir milijonai žmonių, gyvenusių prieš amžius ir gyvenančių dabar, kaimiečiai, dvasios neturtėliai ir išminčiai, galvoję ir rašę apie tai, neaiškia kalba sakantys tą pat, – visi sutinkame dėl vieno: kam reikia gyventi ir kas yra gera. Aš kartu su visais žmonėmis tvirtai, neabejojamai ir aiškiai žinau tik viena, ir šio žinojimo negali išaiškinti protas: jis yra nepasiekiamas protui ir neturi jokių priežasčių ir negali turėti jokių padarinių.

Jei gėris turi priežastį, jis jau nebe gėris; jei turi padarinį – atpildą, jis taip pat nebe gėris. Vadinasi, gėris nepriklauso nuo priežasčių ir padarinių grandinės.

Aš jį pažįstu, ir visi pažįstame.

Ieškojau stebuklų, gailėjausi, kad nemačiau stebuklo, kuris mane įtikintų. O štai stebuklas, kuris tik vienas įmanomas, nuolat esantis, iš visų pusių supantis mane, o aš nepastebėdavau jo!

Argi gali būti stebuklas, didesnis už šitą?

„Nejaugi radau visa ko sprendimą, nejaugi pasibaigė dabar mano kentėjimai?“ – galvojo Levinas, žingsniuodamas dulkėtu keliu, nepastebėdamas nei kaitros, nei nuovargio ir jausdamas, kad atslūgo ilgi kentėjimai. Šis jausmas buvo toks džiaugsmingas, jog atrodė neįtikimas. Levinas duso iš susijaudinimo ir, nepajėgdamas eiti toliau, pasuko nuo kelio į girią ir atsisėdo drebulių pavėsyje ant nenupjautos žolės. Jis nusiėmė nuo prakaituotos galvos skrybėlę ir atsigulė, pasirėmęs alkūne, ant sultingos plačialapės miško žolės.

„Taip, reikia atsipeikėti ir apsvarstyti, – galvojo įsmeigęs akis į nesumaigytą žolę, kuri augo prieš jį, ir sekdamas, kaip juda žalias vabalėlis, kuris lipo aukštyn varpučio stiebu ir kurį sulaikė garšvos lapas. – Viskas iš pradžios, – kalbėjo sau, pastūmęs garšvos lapą, kad šis nekliudytų vabalėliui, ir prilenkdamas kitą žolę, kad vabalėlis perliptų. – Kas džiugina mane? Ką atradau?

Pirma sakiau, kad mano kūne, šitos žolės ir šio vabalėlio kūne (mat jis nepanoro lipti ant tos žolės, išskleidė sparnelius ir nuskrido) pagal fizikos, chemijos, fiziologijos dėsnius vyksta medžiagų apykaita. O visuose mumyse, kartu su drebulėmis, ir su debesimis, ir rūkų dėmėmis, vyksta tam tikra raida. Kokia raida? Koks jos tikslas? Begalinė raida ir kova?.. Tarytum gali būti kokia nors kryptis ir kova begalybėje! Aš stebėjausi, kad, nepaisant didžiausio minties įtempimo šia kryptimi, man vis dėlto neatsiskleidžia gyvenimo prasmė, mano polinkių ir siekimų prasmė. O mano paties polinkių prasmė tokia aiški, jog nuolat gyvenu vadovaudamasis ja, ir nustebau, ir nudžiugau, kai kaimietis man tai pasakė: „Gyventi dėl Dievo, dėl sielos.“

Aš nieko neatradau. Tik sužinojau tai, ką žinau. Supratau tą galią, kuri ne vien tik praeityje davė man gyvybę, bet ir dabar duoda man gyvybę. Išsivadavau iš apgaulės, sužinojau, kas yra šeimininkas.“

Ir jis trumpai pakartojo sau visą savo minčių eigą per tuos pastaruosius dvejus metus, kurios pradžia buvo aiški, akivaizdi mintis apie mirtį, kai jis matė mylimą, beviltiškai sergantį brolį.

Pirmą kartą tuomet aiškiai supratęs, kad nei jam, nei kuriam kitam žmogui ateityje nieko kito nėra, o tiktai kentėjimas, mirtis ir amžina užmirštis, jis buvo nutaręs, jog taip negalima gyventi, jog reikia arba išsiaiškinti savo gyvenimą taip, kad šis neatrodytų kažkokio šėtono piktas pasityčiojimas, arba nusišauti.

Levinas nepadarė nei vieno, nei antro, o ir toliau gyveno, galvojo ir jautė ir tuo pačiu metu net vedė ir patyrė daug džiaugsmų ir būdavo laimingas, kai negalvodavo apie gyvenimo prasmę.

Ką tai reiškia? Tai reiškia, kad gyvena gerai, bet galvoja blogai.

Jis gyveno (nesąmoningai) tomis dvasinėmis tiesomis, kurias buvo įžindęs su pienu, o galvojo ne tik nepripažindamas šių tiesų, bet rūpestingai aplenkdamas jas.

Dabar jam buvo aišku, kad galėjo gyventi tik dėl to tikėjimo, kuriame buvo išauklėtas.

„Kas būčiau ir kaip būčiau gyvenęs, jeigu nebūčiau turėjęs to tikėjimo, jeigu nebūčiau žinojęs, kad reikia gyventi dėl Dievo, o ne dėl savo reikalų? Būčiau plėšikavęs, melavęs, žudęs. Nieko iš to, kas sudaro didžiausius mano gyvenimo džiaugsmus, neegzistuotų man.“ Levinas kiek įmanydamas stengėsi, bet vis dėlto negalėjo įsivaizduoti tos žvėriškos būtybės, kuria būtų pavirtęs pats, jeigu nebūtų žinojęs to, kam gyvena.

„Ieškojau atsakymo į klausimą. O atsakymo į mano klausimą mintis negalėjo duoti, – ji nėra bendramatė su klausimu. Atsakymą davė pats gyvenimas, mano žinojimas, kas yra gera ir kas bloga. O šio žinojimo niekuo neįsigijau, bet jis man duotas drauge su visais, duotas dėl to, kad iš niekur jo negalėjau paimti.

Iš kur paėmiau tai? Ar protu, ar kaip priėjau tai, kad reikia mylėti artimą ir nesmaugti jo? Man buvo pasakyta tai, kai dar buvau vaikas, ir džiaugdamasis patikėjau, nes man buvo pasakyta tai, kas glūdi mano sieloje. O kas atskleidė tai? Ne protas. Protas rado kovos dėl būvio dėsnį ir dėsnį, reikalaujantį smaugti visus, kurie man kliudo patenkinti mano norus. Tai proto išvada. O kad reikia mylėti kitą, to negalėjo atskleisti protas, nes tai neprotinga.“

„Taip, išdidumas, – tarė sau, versdamasis kniūbsčias ir imdamas mazgioti žolių stiebelius, stengdamasis nesulaužyti. – Ne tik proto išdidumas, o proto kvailumas. O svarbiausia – proto suktumas, kaip tik proto suktumas. Kaip tik proto apgavystė“, – pakartojo.

XIII

Levinas prisiminė, kas neseniai atsitiko Doli su vaikais. Vaikai, likę vieni, ėmė kepti ant žvakių avietes ir lieti čiurkšlėmis pieną vienas kitam į burną. Motina, užtikusi juos šitaip bedarant, ėmė Levino akyse jiems aiškinti, kiek suaugusieji įdeda darbo į tai, ką jie naikina, ir kad tai daroma jiems, ir jeigu jie daužys puodukus, tai neturės iš ko gerti arbatos, o jeigu laistys pieną, tai neturės ko valgyti ir mirs badu.

Levinas stebėjosi, matydamas, su kokiu niūriu ir ramiu nepasitikėjimu vaikai klausėsi šitų motinos žodžių. Jie tik buvo nusiminę, kad nutrūko įdomus žaidimas, ir netikėjo nė vienu žodžiu iš to, ką sakė motina. Jie ir negalėjo tikėti, nes negalėjo kaip reikiant įsivaizduoti viso to, kuo naudojosi, todėl negalėjo įsivaizduoti, kad naikina kaip tik tai, kas palaiko jų gyvybę.

„Visa tai atsiranda savaime, – galvojo jie, – ir nieko įdomaus ir svarbaus čia nėra, nes tai visuomet buvo ir bus. Visuomet vis tas pats. Apie tai mums nėra ko galvoti, tas jau yra padaryta; o mes norime sugalvoti ką nors savo ir naujo. Tai mes ir sugalvojome įdėti į puoduką aviečių ir kepti jas ant žvakės, o pieną čiurkšlėmis lieti kits kitam tiesiog į burną. Šitai linksma ir nauja ir nė kiek ne blogiau kaip gerti iš puoduko.“

„Argi ne tą pat darome ir mes, dariau aš, protu ieškodamas gamtos jėgos reikšmės ir žmogaus gyvenimo prasmės?“ – galvojo Levinas toliau.

„Ir ar ne tą pat daro visos filosofinės teorijos, keista, žmogui neįprasta minties eiga atskleisdamos žmogui žinojimą to, ką seniai žino ir taip tikrai žino, jog be to nė gyventi negalėtų? Argi iš kiekvieno filosofo teorijos raidos aiškiai nematyti, kad jis iš anksto, lygiai taip pat neabejodamas kaip ir kaimietis Fiodoras ir nė kiek ne aiškiau kaip jis žino, kokia yra svarbiausia gyvenimo prasmė ir tiktai abejotinu samprotavimų keliu nori grįžti į tai, kas visiems žinoma?

Na, jeigu leistume vaikams, kad vieni patys įsigytų, pasidarytų indus, pasimelžtų pieno ir t. t., ar išdykautų? Jie badu mirtų. Nagi, palikite mus su mūsų aistromis, mintimis, atėmę vieno Dievo ir Kūrėjo sąvoką! Arba atėmę supratimą to, kas yra gėris, nepaaiškinę moralinio blogio!

Nagi, sukurkite ką nors be šitų sąvokų!

Mes tik griauname, nes dvasiškai sotūs. Tikri vaikai!

Iš kurgi tas mano džiaugsmas, toks pat kaip kaimiečio, iš kur žinojimas, kuris tik vienas man teikia sielos ramybę? Iš ko gavau jį?

Aš, išauklėtas krikščioniškai, Dievo supratimo dvasia, pripildęs visą savo gyvenimą tų dvasinių gėrybių, kurių man suteikė krikščionybė, visas kupinas tų gėrybių ir gyvenąs jomis, aš kaip vaikai, nesuprasdamas jų, naikinu, tai yra noriu sunaikinti tai, kuo esu gyvas. O kai tik ateina svarbus gyvenimo momentas, kaip vaikai, kai jiems šalta ir jie alkani, einu pas jį ir dar mažiau negu vaikai, kuriuos motina bara už vaikiškus išdykavimus, jaučiu, kad mano vaikiški mėginimai dūkti iš gero buvimo nebus man įskaityti.

Taip, tai, ką žinau, žinau ne protu, tai duota man, apreikšta man, ir žinau tai širdimi, tikėjimu į tai, kas yra visų svarbiausia, ko moko Bažnyčia.

„Bažnyčia? Bažnyčia!“ – pakartojo Levinas, atsigulė ant kito šono ir, pasirėmęs alkūne, ėmė žiūrėti į tolį, į kaimenę, kuri anoje pusėje leidosi prie upės.

„Bet ar galiu tikėti viskuo, ko moko Bažnyčia? – galvojo mėgindamas save ir sugalvodamas visa tai, kas galėtų sudrumsti jo dabartinę ramybę. Jis tyčia stengėsi prisiminti tas dogmas, kurios visuomet atrodė keisčiausios ir kėlė abejonių. – Kas įkūrė pasaulį? O aš kaip aiškinau būtį? Būtimi? Niekuo? – Šėtonas ir nuodėmė? – O kuo aiškinu blogį?.. Atpirkėjas?.. Nieko, nieko nežinau ir negaliu žinoti, kaip tik tai, kas pasakyta man ir visiems kitiems.“

Ir jam dabar atrodė, kad nėra nė vienos bažnytinės tiesos, kuri ardytų tai, kas visų svarbiausia, – tikėjimą Dievą, į gėrį, kaip vienintelę žmogaus paskirtį.

Po kiekvienu Bažnyčios dėsniu galima buvo parašyti dėsnį, kad reikia tarnauti tiesai, o ne savo reikalams. Ir kiekvienas dėsnis ne tik neardė šito, bet buvo būtinas tam, kad vyktų tas svarbiausias, nuolat pasirodantis žemėje stebuklas, kurio esmė yra ta, kad kiekvienas žmogus drauge su milijonais įvairiausių žmonių, išminčių ir silpnapročių, vaikų ir senių – su visais, su kaimiečiu, su Lvovu, su Kiti, su elgetomis ir karaliais, neabejotinai galėtų suprasti tą pat ir kurti tą sielos gyvenimą, dėl kurio vieno verta gyventi ir kurį vieną branginame.

Gulėdamas aukštielninkas, jis žiūrėjo dabar į aukštą giedrą dangų. „Argi nežinau, kad tai begalinė erdvė ir kad ji nėra apvalus skliautas? Galiu kiek noriu prisimerkti ir įtempti akis, vis tiek negaliu jo matyti kitokio, o tik apvalų ir ribotą, ir, nors žinau, kad erdvė neturi ribų, vis dėlto neabejotinai mano tiesa, kai matau tvirtą žydrą skliautą, didesnė tiesa negu tada, kai stengiuosi matyti toliau už jo.“

Levinas jau negalvojo ir tik tarytum klausėsi paslaptingų balsų, kurie džiaugsmingai ir lyg kuo susirūpinę kalbėjo apie kažką tarp savęs.

„Nejaugi tai tikėjimas? – pagalvojo bijodamas tikėti laime. – Dieve mano, dėkoju tau!“ – tarė stengdamasis neraudoti ir abiem rankomis šluostydamasis ašaras, kurių buvo pilnos jo akys.

XIV

Levinas žiūrėjo priešais save ir matė kaimenę, paskui pamatė vežimėlį, pakinkytą Juodžiu, ir vežėją, kuris, privažiavęs prie kaimenės, pasikalbėjo apie kažką su kerdžiumi; paskui jau arti pasigirdo ratų dardėjimas, suprunkštė sotus arklys; bet Levinas taip buvo paskendęs mintyse, jog nė nepagalvojo, ko čia važiuoja pas jį vežėjas.

Jam tai dingtelėjo tik tada, kai vežėjas, jau visai privažiavęs prie šeimininko, pašaukė.

– Ponia atsiuntė. Atvažiavo broliukas ir dar kažkoks ponas.

Levinas įlipo į vežimėlį ir paėmė vadeles.

Tarytum pabudęs iš miego, ilgai negalėjo atsipeikėti. Jis žiūrėjo į sotų arklį putotomis tarpšlaunėmis ir sprandu, kur trynė vadelės, žiūrėjo į vežėją Ivaną, sėdintį šalia jo, ir atsiminė, kad laukė brolio, kad žmona turbūt nerimsta, ilgai nesulaukdama, ir stengėsi įspėti, kas tas svečias, atvažiavęs su broliu. Ir brolį, ir žmoną, ir nežinomąjį svečią jis vaizdavosi dabar kitaip negu pirma. Jam atrodė, kad dabar jo santykiai su visais žmonėmis jau bus kitokie.

„Su broliu dabar jau nebūsime tokie svetimi, kaip buvome iki šiol, – nebesiginčysime daugiau; su Kiti niekuomet nesipyksime, svečiui, kad ir kas jis būtų, būsiu meilus ir geras, su žmonėmis, su Ivanu – viskas bus kitaip.“

Įtemptomis vadelėmis prilaikydamas įšertą arklį, prunkščiantį iš nekantrumo ir norintį, kad leistų jam greičiau bėgti, Levinas, ieškodamas dingsties pradėti kalbą, žvilgčiojo į vežėją Ivaną, kuris sėdėjo šalia, nežinodamas, ką daryti su rankomis, likusiomis be darbo, ir be paliovos spausdamas prie kūno marškinius. Jis norėjo pasakyti Ivanui, kad šis be reikalo taip aukštai užtraukė pakeitę, tačiau tai būtų buvę panašu į priekaištą, o jam norėjosi maloniai pasikalbėti. Daugiau nieko jam neatėjo į galvą.

– Teikitės pasukti į dešinę, nes čia kelmas, – tarė vežėjas, pataisydamas Levinui vadelę.

– Prašau, neliesk ir nemokyk manęs! – sušuko Levinas, supykęs, kad vežėjas kišasi, kur nereikia. Lygiai taip pat kaip ir visuomet, kai kas nors įsikišdavo, Levinas pajuto apmaudą ir tučtuojau su širdgėla pamatė, kaip klydo, manydamas, jog sielos nusiteikimas beregint gali pakeisti santykius su tikrove.

Neprivažiavus ketvirčio varsto iki namų, Levinas pamatė Grišą ir Tanią, kurie bėgo jo pasitikti.

– Dėde Kostia! Ir mama eina, ir senelis, ir Sergejus Ivanyčius, ir dar kažkas, – kalbėjo tie lipdami į vežimėlį.

– Kas?

– Ai, koks baisus! O rankomis tai vis šitaip daro, – pasakė Tania, pasistojusi vežimėlyje ir pamėgdžiodama Katavasovą.

– Bet senas ar jaunas? – juokdamasis klausinėjo Levinas, kuriam Tanios vaizdavimas priminė kažką.

„Ak, kad tik nebūtų koks nemalonus žmogus!“ – pagalvojo Levinas.

Tik pasukęs į kelio vingį ir pamatęs einančius priešais, Levinas pažino Katavasovą šiaudine skrybėle, kuris ėjo lygiai taip mostaguodamas rankomis, kaip vaizdavo Tania.

Katavasovas labai mėgo kalbėti apie filosofiją, turėdamas apie ją tokį supratimą, kokį turi gamtininkai, niekuomet nestudijavę filosofijos; ir Maskvoje Levinas pastaruoju metu daug ginčijosi su juo.

Ir vieną iš tokių pokalbių, kuriame Katavasovas, matyti, tarėsi paėmęs viršų, dabar visų pirmiausia ir atsiminė Levinas, jį pažinęs.

„Ne, jau dabar jokiu būdu nesiginčysiu ir lengvabūdiškai nereikšiu savo minčių“, – pagalvojo Levinas.

Išlipęs iš vežimėlio ir pasisveikinęs su broliu ir Katavasovu, Levinas paklausė apie žmoną.

– Ji nunešė Mitią į Koloką (tai buvo miškas prie namų). Norėjo įtaisyti jį ten, nes namuose labai karšta, – tarė Doli.

Levinas visuomet atkalbinėdavo Kiti, kad neneštų kūdikio į mišką, manydamas, kad tai pavojinga, ir šita žinia jam buvo nemaloni.

– Laksto su juo iš vienos vietos į kitą, – šypsodamasis kalbėjo kunigaikštis. – Aš jai patariau, kad pamėgintų nunešti į ledainę.

– Ji norėjo eiti į bityną. Manė, kad tu ten. Mes tenai einame, – dėstė Doli.

– Na, ką tu veiki? – paklausė Sergejus Ivanovičius, atsilikęs nuo kitų ir eidamas prie brolio.

– Nieko ypatingo. Kaip visuomet, ūkiu rūpinuosi, – atsakė Levinas. – O tu kaip, ilgam? Mes taip seniai laukėme.

– Kokiom dviem savaitėm. Labai daug darbo Maskvoje.

Sulig tais žodžiais brolių akys susitiko, ir Levinas, nors visuomet, o dabar ypač norėjo, kad jo santykiai su broliu būtų draugiški, o svarbiausia, paprasti, pajuto, kad jam nejauku žiūrėti į brolį. Jis nuleido akis ir nežinojo, ką sakyti.

Ieškodamas tokios pokalbio temos, kuri būtų maloni Sergejui Ivanovičiui ir nukreiptų jį nuo kalbos apie serbų karą ir slavų klausimą, apie kurį jis užsiminė, kalbėdamas apie darbus Maskvoje, Levinas paklausė Sergejų Ivanovičių apie jo knygą.

– Tai ką, ar buvo tavo knygos recenzijų? – paklausė.

Sergejus Ivanovičius nusišypsojo, supratęs, kad tas klausimas yra sugalvotas.

– Niekam tas nerūpi, o man visų mažiausia, – atsakė jis. – Pažiūrėkite, Darja Aleksandrovna, bus lietučio, – pridūrė skėčiu rodydamas į baltus debesėlius, iškilusius viršum drebulių.

Ir pakako šių žodžių, kad tarp brolių vėl rastųsi gal ir ne priešiški, bet šalti santykiai, kurių Levinas taip norėjo išvengti.

Jis priėjo prie Katavasovo.

– Kaip puiku, kad sumanėte atvažiuoti, – pasakė Levinas jam.

– Seniai ruošiausi. Dabar pasišnekėsime, pažiūrėsime. Spenserį perskaitėte?

– Ne, nebaigiau skaityti, – patikino Levinas. – Beje, jio man nereikia dabar.

– Kaipgi? Juk įdomu. Kodėl?

– Matote, galutinai įsitikinau, kad tų klausimų, kurie man rūpi, neišspręs man nei jis, nei panašūs į jį... Dabar...

Ramus ir linksmas Katavasovo veidas staiga nustebino jį, ir jam pasidarė taip gaila savo nuotaikos, kurią anas aiškiai trikdė savo kalba, kad Levinas, atsiminęs pasiryžimą, nutilo.

– Na, paskui pakalbėsime, – pridūrė. – Jeigu į bityną, tai šičia, šituo takeliu, – kreipėsi į visus.

Siauru takeliu priėję nepjautą aikštelę, iš vienos pusės apaugusią tankiais skaisčiaspalviais kūpoliais, tarp kurių buvo tankiai sukeroję tamsiai žali aukšti čemerių krūmai, Levinas nusivedė svečius į tankią vėsią jaunų drebulaičių paunksnę ir susodino juos ant suolelio ir rąstagalių, tyčia padėtų bityno lankytojams, bijantiems bičių, o pats nuėjo į aptvarą atnešti vaikams ir suaugusiesiems duonos, agurkų ir šviežio medaus.

Stengdamasis daryti kiek galint mažiau staigių judesių ir klausydamasis bičių, kurios vis dažniau ir dažniau skrido pro jį, Levinas takeliu priėjo prie pirkios. Prie pat priemenės viena bitė suzvimbė, įsipainiojusi jam į barzdą, bet jis atsargiai išėmė ją. Įėjęs į apytamsę priemenę, Levinas nusiėmė nuo gembės tinklelį ir, užsidėjęs jį, susibrukęs rankas į kišenes, įėjo į aptvertą bityną, kur nupjautoje aikštėje taisyklingomis eilėmis, karnelėmis pririšti prie kuolų, buvo sustatyti visi pažįstami jam seni aviliai, kiekvienas turįs istoriją, o palei pinučius jauni, įleisti šiais metais. Prie avilių landų akyse mirgėjo bitės ir tranai, kurie sukosi ir grūdosi vienoje vietoje, o tarp jų, vis viena kryptimi, tenai į mišką, į žydinčią liepą ir atgal, į avilius, siute siuvo bitės darbininkės – nešė medų ir lėkė medaus.

Ausyse be perstogės skambėjo įvairūs garsai: čia greitai zvimbė pro šalį užsiėmusi darbu bitė darbininkė, čia trimitavo dykinėjantis tranas, čia neramiai dūzgė saugančios nuo priešo savo turtą, pasiruošusios gelti bitės sargybinės. Anapus tvoros senis drožė lanką ir nematė Levino. Levinas, nešaukdamas jo, sustojo bityno viduryje.

Jis džiaugėsi, turėdamas progos pabūti vienas ir atsipeikėti nuo tikrovės, kuri jau spėjo taip numušti jam nuotaiką.

Atsiminė, kad jau spėjo supykti ant Ivano, parodyti šaltumą broliui ir lengvapėdiškai pasikalbėti su Katavasovu.

„Nejaugi tai buvo tiktai akimirkos nuotaika, ir ji praeis, nepalikusi pėdsako?“ – pagalvojo Levinas.

Bet tą patį akimirksnį atgavęs buvusią nuotaiką, džiaugdamasis pajuto, jog kažkas naujo ir svarbaus įvyko jam. Tikrovė tik laikinai buvo užtemdžiusi tą sielos rimtį, kurią rado; bet ji išliko nepaliesta.

Lygiai kaip bitės, kurios dabar sukosi aplink jį, grasindamos ir blaškydamos mintis, nedavė jam tikros fizinės ramybės, vertė gūžtis, lenktis jų, – lygiai taip pat rūpesčiai, apspitę jį nuo tos valandėlės, kai įsisėdo į vežimą, atėmė jam sielos laisvę; bet tai truko tik iki tol, kol buvo tarp jų. Kaip jo kūno jėga, nors aplinkui dūzgė bitės, visa buvo sveika, taip pat buvo sveika jo dvasios jėga, kurią iš naujo pajuto.

XV

– Žinai, Kostia, su kuo Sergejus Ivanovičius važiavo? – paklausė Doli, apdalijusi vaikus agurkais ir medumi. – Su Vronskiu! Jis važiuoja į Serbiją.

– Ir dar ne vienas, o eskadroną vedasi savo lėšomis! – stebėjosi Katavasovas.

– Tas jam tinka, – patikino Levinas. – O argi vis dar važiuoja savanoriai? – pridūrė pažvelgęs į Sergejų Ivanovičių.

Sergejus Ivanovičius, nieko neatsakydamas, atsargiai stungiu ėmė iš lėkštės, kurioje kampu gulėjo baltas medaus korys, dar gyvą bitę, įklimpusią skystame meduje.

– Ir dar kaip! Būtumėte matę, kas darėsi vakar stotyje, – tarė Katavasovas, skambiai perkąsdamas agurką.

– Na, bet kaip tą suprasti? Dėl Dievo, išaiškinkite man, Sergejau Ivanovičiau, kur vyksta visi tie savanoriai, su kuo jie kariauja? – paklausė senasis kunigaikštis, matyti tęsdamas pokalbį, prasidėjusį dar be Levino.

– Su turkais, – ramiai šypsodamasis, atsakė Sergejus Ivanovičius, išgriebęs pajuodusią nuo medaus bitę, bejėgiškai judinančią kojytes, ir laipindamas ją nuo peilio ant tvirto drebulės lapelio.

– Bet kas paskelbė turkams karą? Ivanas Ivanyčius Ragozovas ir grafienė Lidija Ivanovna su madam Štal?

– Niekas nepaskelbė karo, bet žmonės užjaučia artimųjų kentėjimus ir nori jiems padėti, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius.

– Bet kunigaikštis kalba ne apie pagalbą, – aiškino Levinas, užsistodamas uošvį, – o apie karą. Kunigaikštis sako, kad privatūs asmenys negali dalyvauti kare be vyriausybės leidimo.

– Kostia, žiūrėk, čia bitė! Iš tikrųjų mus sugels! – sušuko Doli, mojuodama ranka ir baidydama širšę.

– Bet čia ne bitė, čia širšė, – patikino Levinas.

– Na, na, kokia jūsų teorija? – šypsodamasis pasiteiravo Katavasovas Levino, aiškiai provokuodamas jį pasiginčyti. – Kodėl privatūs asmenys neturi teisės?

– O mano teorija tokia: karas, visų pirma, yra toks gyvuliškas, žiaurus ir baisus dalykas, jog nė vienas žmogus, jau nesakau „krikščionis“, negali pats imtis atsakomybės už karo pradžią, o gali tiktai vyriausybė, kuri tam pašaukta ir neišvengiamai įtraukiama į karą. Antra vertus, ir mokslas, ir sveika nuovoka sako, kad valstybiniais reikalais, ypač karo reikalu, piliečiai išsižada asmeninės valios.

Sergejus Ivanovičius ir Katavasovas prašneko abudu iš karto, jau iš anksto pasiruošę atsikirsti Levinui.

– Tas ir yra, brangusis mano, jog gali būti atsitikimų, kai vyriausybė nevykdo piliečių valios, ir tuomet visuomenė pareiškia savo valią, – tarė Katavasovas.

Sergejus Ivanovičius, matyti, nepritarė tokiam atsakymui. Jis paniuro, išgirdęs Katavasovo žodžius, ir pasakė ką kita.

– Be reikalo šitaip keli klausimą. Čia nėra karo paskelbimo, o reiškiamas žmogiškas, krikščioniškas jausmas. Žudomi broliai, to paties kraujo, to paties tikėjimo broliai. Na, sakykime, net ne broliai, ne bendratikiai, o tiesiog vaikai, moterys, seniai; širdis pasipiktina, ir rusai skuba padėti, kad tam siaubui būtų padarytas galas. Įsivaizduok, kad eini gatve ir pamatai girtus žmones mušant moterį arba kūdikį; manau, nesiteirautum, paskelbtas ar nepaskelbtas karas tam žmogui, o šoktum ant jo ir apgintum skriaudžiamąjį.

– Bet neužmuščiau, – tarė Levinas.

– Ne, užmuštum.

– Nežinau. Jeigu aš pats pamatyčiau, tai daryčiau taip, kaip man lieptų tiesioginis jausmas; bet iš anksto pasakyti negaliu. O tokio tiesioginio jausmo engiamiems slavams nėra ir negali būti.

– Gal tau jo trūksta. Bet kitiems ne, – nepatenkintas ir raukydamasis dėstė Sergejus Ivanovičius. – Liaudyje gyvi padavimai apie stačiatikius, kenčiančius „nelabųjų agarėnų“ jungą. Liaudis išgirdo apie savo brolių kančias ir prabilo.

– Galbūt, – tarė Levinas nesiginčydamas, – bet aš nematau; aš pats – liaudis, bet nejaučiu to.

– Aš irgi, – kalbėjo kunigaikštis. – Aš gyvenau užsienyje, skaitydavau laikraščius ir, prisipažįstu, dar prieš siaubingus įvykius Bulgarijoje niekaip nesupratau, kodėl visi rusai taip staiga pamilo brolius slavus, o aš jokios meilės jiems nejaučiu? Man labai buvo liūdna, maniau, gal aš apsigimėlis koks ar Karlsbadas mane taip veikia. Bet, parvažiavęs čia, nurimau: matau, kad ir be manęs yra žmonių, kurie domisi tiktai Rusija, o ne broliais slavais. Štai ir Konstantinas.

– Atskirų žmonių nuomonės nieko nereiškia, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius, – nesvarbu atskirų žmonių nuomonės, kai visa Rusija – visa liaudis pareiškė savo valią.

– Bet atleiskite man. Aš to nematau. Liaudis nė žinoti nieko nežino, – tarė kunigaikštis.

– Ne, tėte... Kaipgi nežino? O sekmadienį cerkvėje? – prabilo Doli, pasiklausiusi kalbos. – Duok, meldžiamasis, rankšluostį, – pasakė ji senukui, kuris šypsodamasis žiūrėjo į vaikus. – Negi gali būti, kad visi...

– O kas sekmadienį cerkvėje? Šventikui buvo liepta perskaityti. Jis perskaitė. Žmonės nieko nesuprato, dūsavo kaip per kiekvieną pamokslą, – kalbėjo kunigaikštis. – Paskui jiems pasakė, jog dabar cerkvėje bus rinkliava išganingam reikalui, na, jie išėmė po kapeiką ir davė, o kam – patys nežino.

– Liaudis negali nežinoti; liaudis visuomet turi savo likimo jausmą, ir tokiais momentais kaip dabartinis tas jausmas jai išryškėja, – įsitikinęs aiškino Sergejus Ivanovičius, žiūrėdamas į senuką bitininką.

Gražus senis juoda žilsva barzda ir tankiais sidabriniais plaukais nejudėdamas stovėjo, laikydamas medaus dubenį, meiliai ir ramiai iš ūgio aukštumos žiūrėdamas į ponus, matyti, nieko nesuprasdamas ir nenorėdamas suprasti.

– Šitai tikrai taip, – reikšmingai linguodamas galvą, atsakė jis į Sergejaus Ivanovičiaus žodžius.

– Bet imkite ir paklauskite jį. Jis nieko nežino ir negalvoja, – tarė Levinas. – Tu girdėjai, Michailyčiau, apie karą? – paklausė senuką. – Apie kurį cerkvėje popas skaitė? Ką galvoji? Reikia mums kariauti už krikščionis?

– Ką mums galvoti? Aleksandras Nikolajevičius, imperatorius, už mus pagalvojo, jis už mus ir visais reikalais pagalvos. Jis geriau žino. Gal duonutės dar atnešti? Vaikinukui dar duoti? – kreipėsi jis į Darją Aleksandrovną, rodydamas į Grišą, kuris baigė valgyti plutą.

– Man nereikia klausinėti, – tarė Sergejus Ivanovičius, – matėme ir matome šimtus žmonių, kurie meta viską, norėdami patarnauti teisiajam reikalui, plaukia iš visų Rusijos kraštų ir tiesiai, aiškiai reiškia savo mintį bei tikslą. Jie neša savo skatikus arba patys eina ir sako ko. Ką tai reiškia?

– Mano nuomone, tai reiškia, – tūžo pradėjęs karščiuotis Levinas, – kad aštuonių dešimčių milijonų tautoje visuomet atsiras ne šimtai kaip dabar, o dešimtys tūkstančių žmonių, neturinčių vietos visuomenėje, pašėlusių žmonių, kurie visuomet pasiruošę – į Pugačiovo gaują, į Chivą, į Serbiją...

– Aš tau sakau, kad ne šimtai ir ne pašėlę žmonės, o geriausi tautos atstovai! – sušuko Sergejus Ivanovičius, taip susierzinęs, tarytum gintų savo paskutinį turtą. – O piniginės aukos? Čia jau visa liaudis reiškia savo valią.

– Tas žodis „liaudis“ toks neaiškus, – kalbėjo Levinas. – Valsčiaus raštininkai, mokytojai ir vienas iš tūkstančio kaimiečių galbūt žino, koks čia reikalas. O likusieji aštuoniasdešimt milijonų, kaip Michailyčius, ne tik nereiškia valios, bet neturi nė mažiausios nuovokos, dėl ko reikėtų reikšti valią. Kokią turime teisę sakyti, kad tai tautos valia?

XVI

Prityręs dialektikoje Sergejus Ivanovičius neprieštaraudamas tuojau perkėlė kalbą į kitą sritį.

– Taip, jeigu norėsi aritmetiniu būdu sužinoti tautos dvasią, tai, be abejo, bus labai sunku. Ir balsavimas neįvestas pas mus ir negali būti įvestas, nes neparodo liaudies valios; bet tam yra kitų būdų. Šitai jaučiama ore, jaučiama širdimi. Nekalbu jau apie tas povandenines sroves, kurios sujudo ramioje liaudies jūroje ir kurios aiškios kiekvienam, iš anksto prieš tai nenusistačiusiam žmogui; pažvelk į visuomenę siaura prasme. Visos įvairių įvairiausios partijos tarp inteligentų, kurios anksčiau buvo tokios priešingos viena kitai, visos susiliejo išvien. Bet kuri nesantaika baigta, visi visuomenės organai kalba vieningai, visi pajuto gaivališką jėgą, kuri pagavo juos ir neša viena kryptimi.

– Taip tik laikraščiai kalba, – tarė kunigaikštis. – Tas tiesa. Bet čia jau vis tiek, lyg varlės prieš audrą. Per juos nė negirdėti nieko.

– Varlės ar ne varlės, – aš nesu laikraščių leidėjas ir ginti jų nenoriu; bet kalbu apie vieningumą tarp inteligentų, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius, kreipdamasis į brolį.

Levinas norėjo atsakyti, bet senasis kunigaikštis perkirto jį.

– Na, apie tą vieningumą dar ką kita galima pasakyti, – dėstė kunigaikštis. – Štai turiu žentelį, Stepaną Arkadjičių, jūs pažįstate. Jis dabar gauna kažkokios komisijos kažkokio komiteto nario vietą, neatsimenu. Tiktai veikti tenai nėra ko – ką gi, Doli, tai ne paslaptis! – o aštuoni tūkstančiai algos. Mėginkite paklausti jį, ar naudinga jo tarnyba, – jis jums įrodys, kad pati reikalingiausia. Ir jis teisingas žmogus, bet negalima netikėti aštuonių tūkstančių nauda.

– Taip, jis mane prašė pasakyti Darjai Aleksandrovnai, kad gavo tą vietą, – nepatenkintas tarė Sergejus Ivanovičius, manydamas, kad kunigaikštis ne vietoje apie tai kalba.

– Šitaip atrodo ir laikraščių vieningumas. Man šitaip kažkas išaiškino: kai tik karas, tai jiems dvigubai pelno. Kaipgi jie kitaip gali galvoti, kad liaudis ir slavų likimas... ir visa kita?

– Daugelis laikraščių man nepatinka, bet tai neteisinga, – prašneko Sergejus Ivanovičius.

– Aš tik vieną sąlygą iškelčiau, – kalbėjo toliau kunigaikštis, – Alfonsas Karas puikiai apie tai rašė prieš karą su Prūsija. „Jūs manote, jog karas būtinas? Puiku. Kas propaguoja karą, – tuos į priešakinį, ypatingą legioną, ir į šturmą, į ataką, visų priešakyje!“

– Gražiai atrodytų redaktoriai, – garsiai susijuokęs, tarė Katavasovas, įsivaizdavęs šitame rinktiniame legione jam pažįstamus redaktorius.

– Bet ką, jie pabėgtų, – įsikišo Doli, – tiktai sukliudytų.

– O jeigu bėgtų, tai iš užpakalio karteče arba kazokus su rimbais pastatyti, – tarė kunigaikštis.

– Bet jūs juokaujate ir negerai juokaujate, atleiskite man, kunigaikšti, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius.

– Man neatrodo, kad tai būtų juokai, nes... – buvo bepradedąs Levinas, bet Sergejus Ivanovičius pertraukė jį.

– Kiekvienam visuomenės nariui skirta dirbti jam tinkamą darbą, – dėstė jis. – Ir minties žmonės atlieka savo darbą, reikšdami viešąją nuomonę. Ir vieningas tikslus viešosios nuomonės išreiškimas yra spaudos nuopelnas, o kartu ir džiaugsmingas reiškinys. Prieš dvidešimt metų būtume tylėję, o dabar girdėti balsas rusų tautos, kuri pasiryžusi stoti kaip vienas žmogus ir pasiryžusi aukotis dėl engiamų brolių; tai didis žingsnis ir didžios galios ženklas.

– Bet čia juk ne tiktai pasiaukojimas, bet ir turkų žudymas, – nedrąsiai prabilo Levinas. – Liaudis aukoja ir pasiruošusi aukoti dėl sielos labo, o ne žudyti, – pridūrė nejučiom susiedamas šį pokalbį su tomis mintimis, kurios jam atrodė tokios svarbios.

– Kaip tat dėl sielos? Čia, žinote, gamtininkui labai keblus posakis. Kas yra siela? – šypsodamasis klausė Katavasovas.

– Ak, jūs žinote!

– Ne, dievaži, nieko apie tai neišmanau! – garsiai juokdamasis, tarė Katavasovas.

– „Aš ne taiką, aš kalaviją atnešiau“, sako Kristus, – iš savo pusės atkirto Sergejus Ivanovičius, paprastai, lyg visų suprantamiausią dalyką, cituodamas tą pačią Evangelijos vietą, kuri visuomet daugiausia sukeldavo abejonių Levinui.

– Tai jau tikrai taip, – vėl pakartojo senis, kuris stovėjo šalia jų, atsakydamas į žvilgsnį, atsitiktinai nukreiptą į jį.

– Ne, gerbiamasis, sukirto, sukirto, visiškai jus sukirto! – linksmai sušuko Katavasovas.

Levinas paraudo iš apmaudo ne dėl to, kad jį sukirto, o dėl to, kad nesusilaikė ir ėmė ginčytis.

„Ne, man negalima su jais ginčytis, – pagalvojo, – jie apsidengę nepažeidžiamais šarvais, o aš nuogas.“

Jis matė, kad brolio ir Katavasovo įtikinti negalima, ir dar geriau matė, kad pats jokiu būdu negali sutarti su jais. Juk jie kaip tik ir skelbė tą patį proto išdidumą, kuris vos nepražudė jo. Levinas negalėjo sutikti su tuo, kad dešimtys žmonių, tarp jų ir jo brolis, turėtų teisę, remdamiesi tuo, ką jiems pasakojo šimtai plepių savanorių, atėjusių į sostinę, tvirtinti, kad jie ir laikraščiai reiškia tautos valią ir mintį, ir dar tokią mintį, kad reikia keršyti ir žudyti. Jis negalėjo sutikti su tuo, nes, visų pirma, nematė, kad taip galvotų ta liaudis, kurioje gyvena, o antra – šios mintys buvo svetimos ir jam (o jis negalėjo savęs laikyti kuo kitu kaip vienu iš žmonių, sudarančių rusų tautą), ir, svarbiausia, dėl to, kad jis drauge su liaudimi nežinojo, negalėjo žinoti to, kas yra bendrasis labas, bet tvirtai žinojo, kad šį bendrąjį labą galima pasiekti tik griežtai vykdant tą gėrio dėsnį, kuris atskleistas kiekvienam žmogui, ir todėl negalėjo norėti karo ir jo propaguoti dėl bendrų tikslų, kad ir kokie jie būtų. Drauge su Michailyčiumi ir liaudimi, kurios idėją išreiškia padavimas apie variagų kvietimą, jis sakė: „Tvarkykite mus ir valdykite. Mes su džiaugsmu pasižadame būti visiškai klusnūs. Mes pakelsime bet kurį darbą, bet kurį pažeminimą, bet kurias aukas; bet svarstome ir sprendžiame ne mes.“ O dabar liaudis, anot Sergejaus Ivanovičiaus, išsižada šios tokia brangia kaina įgytos teisės.

Jis norėjo dar pasakyti, kad jei viešoji nuomonė yra neklaidingas teisėjas, tai kodėl revoliucija, komuna nėra tokios pat teisėtos kaip ir sąjūdis slavų naudai? Bet visa tai buvo mintys, kurios nieko negalėjo nuspręsti. Vienai dalykas buvo aiškiai matyti – būtent, kad šią valandėlę ginčas erzina Sergejų Ivanovičių ir todėl ginčytis nereikia; ir Levinas nutilo ir atkreipė svečių dėmesį, kad susirinko debesėliai ir kad nuo lietaus geriau eiti namo.

XVII

Kunigaikštis ir Sergejus Ivanyčius įsėdo į vežimėlį ir nuvažiavo važiuoti; visi kiti, paspartinę žingsnį, pėsti nuėjo namo.

Bet debesis, čia baldamas, čia juosdamas, taip greitai slinko, jog reikėjo dar sparčiau eiti, norint prieš lietų suspėti namo. Priešakiniai debesėliai, žemi ir juodi nelyginant dūmai su suodžiais, nepaprastai greitai bėgo dangumi. Iki namų buvo dar kokie du šimtai žingsnių, o jau pakilo vėjas, ir kiekvieną akimirką galima buvo laukti liūties.

Vaikai, baimingai ir linksmai spiegdami, bėgo priešakyje. Darja Aleksandrovna, sunkiai kovodama su sijonais, aplipusiais jos kojas, jau nebe ėjo, o bėgo, neišleisdama iš akių vaikų. Vyrai, prilaikydami skrybėles, žengė dideliais žingsniais. Jie buvo jau ties pat priebučiu, kai didelis lašas krito ant skardinio latako krašto ir ištiško. Vaikai, o paskui juos ir suaugusieji, linksmai klegėdami, įbėgo po pastoge.

– Katerina Aleksandrovna? – paklausė Levinas Agafją Michailovną, kuri su skaromis ir pledais sutiko juos priemenėje.

– Mes manėme, kad su jumis, – tarė ji.

– O Mitia?

– Koloke turbūt, ir auklė su jais.

Levinas pagriebė pledus ir bėgte nubėgo į Koloką.

Per tą trumpą laiką debesis jau tiek užstojo viduriu saulę, jog pasidarė tamsu kaip per užtemimą. Vėjas atkakliai, tartum pasiryžęs nenusileisti, stabdė Leviną ir, plėšdamas nuo liepų lapus bei žiedus ir negražiai, keistai apnuogindamas baltas beržų šakas, lenkė viską į vieną pusę: akacijas, gėles, varnalėšas, žolę ir medžių viršūnes. Merginos, kurios dirbo sode, klykdamos nubėgo po šeimyninės stogu. Balta liūties uždanga jau buvo užgriebusi visą tolimą girią ir pusę artimo lauko ir greitai slinko į Koloką. Smulkiais purslais tyškančio lietaus drėgmė buvo jaučiama ore.

Lenkdamas į priekį galvą ir kovodamas su vėju, kuris plėšte plėšė iš jo skaras, Levinas jau buvo pribėgęs prie Koloko ir jau matė kažką boluojant už ąžuolo, kai netikėtai viskas sutvisko, užsidegė visa žemė, o viršum galvos tartum plyšo dangaus skliautas. Atmerkęs apakintas akis, Levinas pro tirštą lietaus uždangą, skiriančią jį dabar nuo Koloko, visų pirma baisėdamasis pamatė, kaip keistai pakeitė savo padėtį žalia jam pažįstamo ąžuolo viršūnė girios viduryje. „Nejaugi nutrenkė?“ – vos suspėjo pagalvoti Levinas, kai ąžuolo viršūnė, vis greičiau ir greičiau linkdama, dingo už kitų medžių, ir jis išgirdo, kaip traška didelis medis, krisdamas ant kitų medžių.

Žaibo šviesa, griaustinio trenksmas ir šaltis, staiga perėjęs per kūną, susiliejo Levinui į ištisinį siaubą.

– Dieve mano! Dieve mano, kad tik ne ant jų! – šaukė vyras.

Nors jis tuojau pagalvojo, kaip beprasmiška prašyti, kad jų neužmuštų ąžuolas, kuris jau buvo dabar nuvirtęs, Levinas vėl to maldavo, žinodamas, kad nieko geresnio už šią beprasmišką maldą negali padaryti.

Nubėgęs į tą vietą, kur jie paprastai būdavo, nieko nerado.

Jie buvo kitame miško gale, po sena liepa, ir šaukė jį. Dvi žmogystos tamsiomis suknelėmis (anksčiau šviesiomis) stovėjo pasilenkusios ties kažkuo. Tai buvo Kiti ir auklė. Lietus jau nuščiuvo, ir ėmė šviesėti, kai Levinas pribėgo prie jų. Auklės suknelės apačia buvo sausa, bet Kiti suknelė buvo kiaurai peršlapusi ir aplipusi visą jos kūną. Nors jau nebelijo, bet jos vis dar stovėjo, kaip buvo stovėjusios audros metu: abi pasilenkusios prie vežimėlio su žaliu skėčiu.

– Gyvi? Sveiki? Ačiū Dievui! – džiaugėsi Levinas, bėgdamas prie jų, klypstančiu, pilnu vandens pusbačiu šlepsėdamas per nesusigėrusį vandenį.

Išraudęs ir šlapias Kiti veidas buvo atsuktas į jį ir nedrąsiai šypsojosi iš po skrybėlės, pakeitusios formą.

– Kaip tau ne gėda! Aš nesuprantu, kaip galima būti tokiai neatsargiai! – apmaudžiai šoko jis ant žmonos.

– Aš, dievaži, nekalta. Jau norėjau eiti namo, bet čia jam ir atsitiko. Reikėjo jam pakeisti. Mes ką tik... – ėmė teisintis Kiti.

Mitia buvo sveikas, sausas ir nė nepabudo.

– Na, ačiū Dievui! Nežinau, ką kalbu!

Buvo surinkti šlapi vystyklai; auklė išsiėmė kūdikį ir nešė nešte. Levinas ėjo greta žmonos, jausdamasis kaltas dėl apmaudo, auklei nematant spausdamas jai ranką.

XVIII

Per visą dieną, kuri praėjo besikalbant apie įvairiausius dalykus, Levinas dalyvavo kalboje tarytum tik išorine savo proto puse ir, nors buvo nusivylęs ta permaina, kuri turėjo įvykti jo sieloje, džiaugsmingai tebejautė, kokia sklidina jo širdis.

Po lietaus buvo taip šlapia, jog negalima buvo eiti pasivaikščioti; be to, ir audros debesys nenyko iš horizonto ir čia vienur, čia kitur slinko dangaus kraštais, dundėdami ir juoduodami. Visa draugija likusią dienos dalį išbuvo namie.

Niekas daugiau nebesiginčijo – priešingai, po pietų visi buvo geriausiai nusiteikę.

Katavasovas iš pradžių juokino damas originaliais pokštais, kurie visuomet labai patikdavo tik susipažinus su juo, o paskui, Sergejaus Ivanovičiaus išprovokuotas, papasakojo labai įdomių stebėjimų apie kambarines muses, koks skirtingas patelių ir patinų būdas ir net fizionomijos, ir apie jų gyvenimą. Sergejus Ivanovičius taip pat buvo labai linksmas ir, geriant arbatą, brolio išprovokuotas, išdėstė pažiūrą į Rytų klausimo ateitį, ir taip paprastai ir gražiai, jog visi atsidėję klausėsi.

Tik viena Kiti negalėjo iki galo klausyti: ją pašaukė maudyti Mitios.

Išėjus Kiti, po kelių minučių ir Levinas buvo pašauktas pas ją į vaikų kambarį.

Palikęs arbatą ir taip pat gailėdamasis, kad negali dalyvauti įdomiame pokalbyje, ir kartu nerimaudamas, ko šaukiamas, nes taip atsitikdavo tik svarbiais atvejais, vyras nuėjo į vaikų kambarį.

Nors nebaigtas klausyti Sergejaus Ivanovičiaus planas apie tai, kad išvaduotas keturių dešimčių milijonų slavų pasaulis turi drauge su Rusija pradėti naują epochą istorijoje, labai sudomino jį, kaip kažkas jam visiškai naujo, nors ir smalsumas, ir susirūpinimas, ko šaukiamas, kėlė nerimą, – vis dėlto, išėjęs iš svetainės ir palikęs vienas, Levinas tučtuojau atsiminė šio ryto mintis. Visi tie samprotavimai apie slavų elemento reikšmę pasaulinėje istorijoje pasirodė jam tokie menki, palyginti su tuo, kas vyko jo sieloje, kad Levinas kaip mat visa tai užmiršo ir nusiteikė lygiai taip, kaip buvo nusiteikęs rytą.

Jis neatsiminė dabar, kaip būdavo anksčiau, visos minties eigos (tai buvo nebūtina). Jį tučtuojau pagavo tas jausmas, kuris turėjo tapti jo gyvenimo kelrodžiu ir kuris buvo susijęs su tomis mintimis, ir Levinas pajuto, kad šis jausmas jo sieloje dar stipresnis ir aiškesnis negu buvo anksčiau. Dabar jam taip neatsitiko, kaip atsitikdavo anksčiau, kai stengdavosi galvote sugalvoti būdą nusiraminti, kai reikėdavo atstatyti visą minties eigą, norint aptikti šitą jausmą. Dabar, priešingai, džiaugsmą ir nurimimą jautė gyviau negu pirma, o mintis nesuspėjo sekti paskui jausmą.

Jis ėjo per terasą ir žiūrėjo į dvi pasirodžiusias žvaigždes jau patamsėjusiame danguje ir staiga prisiminė: „Taip, žiūrėdamas į dangų, galvojau apie tai, kad skliautas, kurį matau, nėra netiesa, ir nebaigiau tos minties, kažką paslėpiau nuo savęs, – pagalvojo. – Bet, šiaip ar taip, prieštaravimo negali būti. Reikia tik pagalvoti, ir viskas išsispręs!“

Jau žengdamas į vaikų kambarį, vyras atsiminė, ką buvo paslėpęs pats nuo savęs. Tai buvo štai kas: jeigu svarbiausias dievybės įrodymas yra jos apreiškimas, kas yra gėris, tai kodėl šis apreiškimas apima tik vieną Krikščionių bažnyčią? Koks santykis yra tarp šito apreiškimo ir budistų, mahometonų tikėjimo, kurie taip pat tiki ir daro gera?

Jam atrodė, kad turi atsakymą į šitą klausimą; bet, dar nespėjęs pats sau išreikšti jo, Levinas įėjo į vaikų kambarį.

Kiti, atsiraitojusi rankoves, stovėjo pasilenkusi prie vonios, kur pliuškinosi kūdikis, ir, išgirdusi vyro žingsnius, pasuko į jį veidą ir šypsena kvietė prieiti. Viena ranka motina prilaikė galvą putniam kūdikiui, kuris aukštielninkas gulėjo vandenyje ir žargstėsi, antrąja, tolygiai įtempdama raumenį, gręžė ant jo kempinę.

– Na, tik tu pažiūrėk, pažiūrėk! – džiaugėsi Kiti, kai vyras priėjo. – Agafja Michailovna sako tiesą. Pažįsta.

Buvo kalbama apie tai, kad Mitia nuo šios dienos jau be jokios abejonės pažįsta visus savuosius.

Kai tik Levinas priėjo prie vonios, jam buvo parodytas bandymas, ir jis visiškai pavyko. Virėja, tyčia tam pašaukta, pasilenkė prie kūdikio. Šis susiraukė ir ėmė purtyti galvą. Kiti pasilenkė prie jo, – vaikutis nušvito šypsena, rankutėmis įsirėmė į kempinę ir suprunkštė lūpomis, tardamas tokį keistą pasitenkinimo garsą, jog ne tik Kiti ir auklė, bet ir Levinas ėmė tuo netikėtai žavėtis.

Šaižiai spiegiantis kūdikis viena ranka buvo išimtas iš vonios, apipiltas vandeniu, suvyniotas į maršką, nušluostytas ir paduotas motinai.

– Na, džiaugiuosi, kad jau pradedi mylėti jį, – kalbėjo Kiti vyrui, su kūdikiu prie krūties ramiai atsisėdusi įprastinėje vietoje. – Labai džiaugiuosi. Mat jau ėmiau dėl to sielotis. Sakei, kad nieko jam nejauti.

– Ne, argi sakiau, kad nejaučiu? Tik sakiau, kad buvau nusivylęs.

– Kaip, nusivylęs juo?

– Ne tiek nusivylęs juo, bet savo jausmu, aš daugiau tikėjausi. Tikėjausi, kad man it kokia staigmena išsiskleis naujas malonus jausmas. Ir staiga vietoje to – koktumas, gailesys...

Kiti atidžiai klausėsi jo, pasilenkusi per kūdikį, maudamasi ant laibų pirštų žiedus, kuriuos buvo nusimovusi, prieš maudydama Mitią.

– O svarbiausia, kad daug daugiau baimės ir gailesio negu malonumo. Šiandien po tos baimės audros metu supratau, kaip myliu jį.

Kiti veidą nušvietė šypsena.

– O tu smarkiai buvai nusigandęs? – pasiteiravo ji. – Aš taip pat, bet man baisiau dabar, kai jau viskas praėjo. Eisiu pažiūrėti to ąžuolo. O koks mielas Katavasovas! Ir šiaip visą dieną buvo taip malonu. Ir tu Sergejui Ivanovičiui toks geras, kai nori... Na, eik pas juos. Po vonios čia visuomet karšta ir pilna garų...

XIX

Kai Levinas, išėjęs iš vaikų kambario, liko vienas, jam tučtuojau vėl dingtelėjo ta mintis, kuri turėjo kažko neaiškaus.

Užuot ėjęs į svetainę, kur buvo girdėti balsai, sustojo terasoje ir, pasirėmęs alkūnėmis į turėklus, ėmė žiūrėti į dangų.

Jau visiškai sutemo, ir pietuose, kur žiūrėjo, nebuvo debesų. Debesys slinko iš priešingos pusės. Ten tvyksčiojo žaibai ir dundėjo tolimas griaustinis. Levinas klausėsi, kaip sode tolygiai varva nuo liepų lašai, ir žiūrėjo į pažįstamą jam žvaigždžių trikampį, pro kurio vidurį traukėsi Paukščių Takas ir jo atšaka. Kiekvieną kartą tvykstelėjus žaibui, ne tik Paukščių Takas, bet ir ryškiosios žvaigždės išnykdavo, tačiau kai tik žaibas užgesdavo, vėl, tarytum pažertos kažkieno taiklios rankos, atsirasdavo tose pačiose vietose.

„Na, bet kas kelia man nerimą?“ – klausė savęs Levinas, iš anksto jausdamas, kad sieloje jau paruoštas abejonių išsprendimas, nors pats dar nežino, koks jis.

„Taip, vienas akivaizdus, neabejotinas dievybės pasireiškimas – tai gėrio dėsniai, kurie apreiškimo paskelbti pasauliui, kuriuos jaučiu savyje ir kuriuos pripažindamas ne tik jungiuosi, bet noromis nenoromis esu sujungtas drauge su kitais žmonėmis į vieną tikinčiųjų bendruomenę, kuri vadinama bažnyčia. Na, o žydai, mahometonai, konfucininkai, budistai – kas jie? – iškėlė sau tą patį klausimą, kuris ir atrodė pavojingas. – Nejaugi tie šimtai milijonų žmonių neturi tos didžiausios gėrybės, be kurios gyvenimas yra beprasmis? – Levinas susimąstė, bet tuojau pasitaisė. – Bet ko aš klausiu? – tarė sau. – Aš klausiu, kaip žiūri į dievybę visi įvairiausi visos žmonijos tikėjimai. Aš klausiu apie bendrą Dievo apsireiškimą visam pasauliui su visomis šitomis rūko dėmėmis. Ką darau? Man pačiam, mano širdžiai aiškiai atskleistas žinojimas, protu nepasiekiamas, o aš užsispyręs noriu protu ir žodžiais išreikšti šitą žinojimą.

Argi nežinau, kad žvaigždės nejuda? – paklausė žiūrėdamas į ryškią planetą, jau pakeitusią padėtį ties aukščiausia beržo šaka. – Bet aš, žiūrėdamas į žvaigždžių kelią, negaliu įsivaizduoti, kad žemė sukasi, ir neklystu, sakydamas, kad žvaigždės juda.

Argi astronomai galėtų suprasti ir apskaičiuoti ką nors, jeigu atsižvelgtų į visus sudėtingus ir įvairius žemės judėjimus? Visos jų nuostabios išvados apie dangaus kūnų nuotolius, svorį, judėjimus ir sutrikimus paremtos vien tik regimu dangaus kūnų sukimusi aplink nejudamą žemę, tuo pačiu sukimusi, kuris dabar prieš mano akis ir kuris buvo toks pat milijonams žmonių amžių būvyje ir visuomet buvo ir bus vienodas ir visuomet gali būti patikrintas. Ir lygiai taip, kaip tuščios ir netvirtos būtų astronomų išvados, nepagrįstos regimojo dangaus stebėjimais vieno meridiano ir vieno horizonto atžvilgiu, taip tuščios ir netvirtos būtų mano išvados, neparemtos tuo gėrio supratimu, kuris visiems visuomet buvo ir bus vienodas ir kuris man atskleistas krikščionybės ir mano sieloje visuomet gali būti patikrintas. O kitų tikėjimų ir jų santykių su dievybe klausimo neturiu teisės ir negaliu spręsti.“

– A, tu nenuėjai? – staiga pasigirdo Kiti balsas, kuri tuo pačiu keliu ėjo į svetainę. – Ar tau kas neuždavė širdies? – teiravosi ji, žvaigždžių šviesoje atidžiai žiūrėdama vyrui į veidą.

Žmona vis dėlto nebūtų įžiūrėjusi jo veido, jeigu vėl žaibas, paslėpęs žvaigždes, nebūtų nušvietęs. Žaibo šviesoje Kiti įžiūrėjo visą vyro veidą ir, pamačiusi, kad jis ramus ir džiaugsmingas, nusišypsojo jam.

„Ji supranta, – galvojo Levinas, – žino, apie ką galvoju. Pasakyti jai ar ne? Taip, pasakysiu.“ Bet tą akimirksnį, kai norėjo pradėti kalbą, Kiti vėl prabilo.

– Štai ką, Kostia! Būk geras, – pradėjo moteris, – nueik į kampinį kambarį ir pažiūrėk, kaip Sergejui Ivanovičiui viskas sutvarkyta. Man nepatogu. Ar pastatytas naujasis praustuvas?

– Gerai, būtinai nueisiu, – atsakė Levinas, atsistodamas ir bučiuodamas ją.

„Ne, nereikia sakyti, – pagalvojo eidamas paskui ją. – Tai paslaptis, man vienam reikšminga, svarbi ir žodžiais neišreiškiama.

Šis naujas jausmas nepakeitė manęs, nesuteikė laimės, nenušvietė staiga, kaip svajojau, – lygiai taip, kaip ir jausmas sūnui. Jokios staigmenos taip pat nebuvo. Ar čia tikėjimas, ar ne tikėjimas, – nežinau, kas čia yra, – bet šis jausmas taip pat nejučiom įėjo per kančias į mano sielą ir tvirtai įsigyveno viduje.

Vis taip pat pyksiu ant vežėjo Ivano, vis taip pat ginčysiuosi, ne vietoje reikšiu mintis, vis taip pat bus siena tarp mano sielos šventovės ir kitų žmonių, net mano žmonos, vis taip pat kaltinsiu ją dėl savo baimės ir paskui gailėsiuosi šito, vis taip pat neišmanysiu protu, kam meldžiuosi, ir melsiuosi. Visgi dabar mano gyvenimas, visas mano gyvenimas, kad ir kas man atsitiktų, kiekviena jo minutė ne tik nėra beprasmiška, kaip buvo anksčiau, bet turi neabejojamą gėrio prasmę, kurią galiu jam suteikti!“

Content

Толстой Лев Николаевич Ana Karenina. II knyga