Албер Камю

Чумата

Толкова смисъл има да покажем един затвор чрез друг затвор, колкото и да представим нещо, което действително съществува, чрез друго, което не съществува.

Даниел Дефо

I

Любопитните събития, съставящи сюжета на този летопис, станаха през 194… в Оран. По общо мнение мястото им съвсем не беше там, тъй като те имаха малко изключителен характер. На пръв поглед Оран изглежда наистина съвсем обикновен град и не е нищо друго освен една френска префектура на алжирския бряг.

Трябва да признаем, че самият град е грозен. Видът му е спокоен и е нужно известно време, за да може човек да забележи онова, което го отличава от толкова други търговски градове по всички географски ширини. Как да си представим например град без гълъби, без дървета и без градини, в който не се чува нито пърхане на криле, нито шумолене на листа — място, така да се каже, безлично? Смяната на годишните времена се вижда само на небето. Пролетта се познава единствено по променения въздух или по кошниците с цветя, които малките цветопродавачи донасят от покрайнините; тук пролетта се продава на пазара. През лятото слънцето нажежава сухите сгради и покрива стените им със сива пепел, тогава може да се диша само в сенчестите стаи със спуснати капаци на прозорците. През есента, напротив, настъпва истински потоп от кал. Хубави дни има само зиме.

Най-лесно се опознава един град, като се проучи как жителите му работят, как се любят и как умират. Дали се дължи на климата, не зная, но в нашия малък град всичко това става едновременно, по един и същ възторжен и малко разсеян начин. Искам да кажа, че хората се отегчават и придобиват навици. Нашите съграждани работят много, но с единствената цел да забогатеят. Интересува ги най-вече търговията и както сами твърдят, грижат се преди всичко за сделките си. Естествено стремят се и към простите човешки радости, обичат жените, киното и плажовете. Но разумно отлагат удоволствията за събота вечер и за неделя, като се стараят през останалите дни да печелят много пари. Когато напуснат вечер канторите си, те се събират в определен час по кафенетата, разхождат се по един и същи булевард или пък се настаняват по балконите си. Желанията на младите са буйни и краткотрайни, а пороците на по-възрастните не отиват по-далеч от спорта, приятелските пиршества и клубовете, където се залагат големи суми при игра на карти.

Сигурно ще възразите, че това не е някаква особеност на нашия град и че изобщо всички наши съвременници живеят така. Без съмнение днес няма нищо по-естествено от това хората да работят от сутрин до вечер и после да губят времето си в игра на карти, из кафенетата или в приказки. Но съществуват градове и страни, където хората имат от време на време идеи за нещо друго. Общо взето, това не променя живота им. Явила се е смътната идея, но и то е вече нещо. Оран, напротив, външно е град без идеи, с други думи, съвсем модерен град. Следователно не е необходимо да даваме точни пояснения как се любят хората при нас. Мъжете и жените или бързо се изчерпват в онова, което се нарича любовен акт, или и двамата придобиват навик. Често пъти между тези две крайности няма средно положение. И в това няма нищо оригинално В Оран, както и другаде, хората се обичат, без да го съзнават, защото нито имат време, нито се стремят да размишляват.

Най-оригиналното в нашия град представлява трудността, с която тук се умира. Впрочем думата „трудност“ не е най-подходящата и би било по-правилно да кажем „неудобството“. Никога не е приятно да си болен, но има градове и страни, където при болест все пак се погрижват за тебе, където можеш до известна степен да бъдеш спокоен. Всеки болен има нужда от внимание, иска да се опре на нещо, и то е съвсем естествено. Но в Оран резките промени на климата, размерът на извършваните тук сделки, бедният декор, бързото здрачаване вечер и естеството на удоволствията — всичко изисква от гражданите добро здраве. Тук болният се чувствува много самотен. Кой мисли за умиращия, затворен като в капан някъде там зад стотици напукани от жегата стени, когато в тази минута всички жители на града водят разговори по телефоните или из кафенетата за полици, товарителници и за шконто. Понятни стават неудобствата, които придружават смъртта, дори модерната смърт, когато тя се появи на такова бездушно място.

Тези кратки сведения може би дават достатъчни ясна представа за нашия град. Впрочем не бива да преувеличаваме нищо. Едно обаче трябва да подчертаем — съвсем обикновения вид на града и на живота в него. Но създаде ли си човек навици, дните минават без особени мъчнотии. И наистина, откакто нашият град започна да съдействува за създаването на навици, може да се каже, че всичко тръгна към добро. Без съмнение, погледнат от този ъгъл, животът ни не е изпълнен с много вълнения. Но поне няма безредие. И нашият открит, симпатичен и деен гражданин винаги е будил у посетителя основателно уважение. Този град, без нищо живописно, без растителност и без душа, изглежда заспал и на човек сякаш не му остава нито друго, освен да се унесе в сън. Но справедливостта ни налага да добавим, че той се откроява върху неповторим пейзаж сред голо плато, заобиколено от слънчеви хълмове пред залив със съвършена линия. За едно само може да се съжалява, че е застроен с гръб към този залив и когато човек си тръгне от града, трябва да се обръща назад, за да види морето.

Стигнал дотук, човек лесно ще си даде сметка, че нашите съграждани не са имали никакво основание да очакват станалите през пролетта на гореспоменатата година случки, представляващи, както разбрахме впоследствие, първите признаци на поредицата важни събития, които се готвим да изложим тук. Фактите ще изглеждат някому естествени, а на другиго невероятни. Но най-сетне един летописец не може да държи сметка за противоречивите мнения. Неговата задача е само да каже: „Ето така беше“, щом знае, че нещо наистина се е случило и е засегнало живота на цял един народ и че има хиляди свидетели, които в душата си ще оценят правотата на неговите думи.

Впрочем повествователят, когото ще познаем, когато му дойде времето, едва ли щеше да се залови за тая работа, ако не беше му се отдал случай да събере известен брой показания и ако обстоятелствата не бяха го намесили във всичко, което се нагърбва да разкаже. Именно това му дава право да пише като историк. То се знае, че всеки историк, дори да е любител, разполага с документи. Разказвачът на тази история също има документи: най-напред неговите собствени показания, после чужди свидетелства, тъй като естеството на работата му го принуждаваше да изслушва изповедите на всички действуващи лица от този летопис, и на последно място някои попаднали в ръцете му текстове. Той се кани да черпи от тях, когато прецени, че е уместно, и да ги използува, както намери за добре. Кани се още… Но може би е време да изоставим коментарите и предпазливостта на езика и да започнем самия разказ. Първите дни трябва да се опишат по-подробно.

Сутринта на 16 април доктор Бернар Рийо излезе от своя кабинет и се спъна в един умрял плъх, паднал насред площадката. В първия момент той ритна животното, без да се замисли, и слезе по стълбите. Но когато се озова на улицата, сети се, че на този плъх не му беше мястото там, и се върна да уведоми вратаря. Старият господин Мишел посрещна с голямо възмущение съобщението и докторът разбра, че находката му е била съвсем нередна. Присъствието на този умрял плъх за него беше само странно, докато за вратаря то представляваше истински скандал. Впрочем старият човек беше категоричен: в къщата нямаше плъхове. Напразно докторът го уверяваше, че върху площадката на първия етаж е видял един, и то вероятно мъртъв, убеждението на господин Мишел оставаше непоклатимо: в къщата няма плъхове, значи, този е донесен отвън. С една дума, някой си е направил несполучлива шега.

Същата вечер, когато Бернар Рийо стоеше в преддверието на сградата и търсеше ключовете си, преди да се изкачи у дома си, видя как от тъмния край на коридора се задава, клатушкайки се, едър плъх с мокра козина. Животното се спря, сякаш се мъчеше да запази равновесие, упъти се към доктора, отново се спря, завъртя се на едно място със слабо цвъртене и накрая се отпусна, а от полуотворената му муцуна бликна кръв. Докторът го наблюдава известно време, после се качи в апартамента си.

Не за плъха се замисли той. Тази повърната кръв пак го насочи към неговата голяма тревога. Жена му, болна вече от цяла година, се готвеше да замине на другия ден за един планински санаториум. Завари я легнала в спалнята, както беше й заръчал. Така се подготвяше за уморителното пътуване. Посрещна го усмихната.

— Чувствувам се много добре — рече тя.

Той гледаше обърнатото към него лице, осветено от нощната лампа. Макар и тридесетгодишно и с отпечатък на болестта, за Рийо нейното лице си оставаше все тъй младежко, може би поради усмивката, която заличаваше всичко останало.

— Гледай да заспиш — рече той. — Сестрата ще дойде в единадесет часа и ще ви откарам за обедния влак.

Когато я целуна, усети, че челото й е леко овлажнено. Усмивката й го съпроводи до вратата.

На другия ден, 17 април, в осем часа вратарят спря доктора на излизане и се оплака, че някакви пакостници са оставили три умрели плъха посред коридора. Вдигнал ги с машата, защото били целите в кръв. Постоял известно време на пътната врата, държейки плъховете за крачетата, дано виновните се издадат чрез някоя закачка. Но нищо подобно не станало.

— Ах, тези калпазани — ругаеше господин Мишел, — ще ги пипна аз тях накрая!

Озадачен, Рийо реши да започне обиколката на своите болни от крайните квартали, където живееха най-бедните му пациенти. Боклукчиите минаваха много по-късно и неговата кола, която се движеше по правите и прашни пътища на този квартал, закачаше кофите за смет, оставени по края на тротоара. В една само улица докторът изброи цяла дузина плъхове, хвърлени върху остатъците от зеленчук и мръсните парцали.

Завари първия си пациент, легнал в стая към улицата, която служеше едновременно за спалня и трапезария. Беше стар испанец със сурово, набръчкано лице. Пред него върху завивката имаше две тенджери, пълни с нахут. При влизането на доктора болният, полуизправен в леглото, тъкмо се облягаше назад и се опитваше да оправи пресекливото си дишане на стар астматик. Жена му донесе един леген.

— Е, докторе — рече той през време на инжекцията, — излизат, видяхте ли?

— Да — добави жената, — съседът е намерил три.

Старият потриваше ръце.

— Излизат, можеш да ги видиш във всички кофи за смет, гладът ги е подгонил.

За Рийо не беше трудно да установи по-късно, че целият квартал говори за плъховете. Щом привърши с посещенията, той се прибра у дома си.

— Има телеграма за вас, горе е — каза му господин Мишел.

Докторът го запита видял ли е пак плъхове.

— А, не отвърна вратарят, аз дебна, нали знаете. И тези мръсници не смеят.

Телеграмата уведомяваше Рийо, че майка му пристига на другия ден. Старата госпожа Рийо щеше да се грижи за домакинството на сина си, докато болната отсъствува. Когато докторът влезе вкъщи, сестрата беше вече дошла, а жена му, станала, облечена в костюм, го чакаше права, с лице, освежено от грима. Той й се усмихна.

— Добре изглеждаш, много добре.

Малко по-късно бяха вече на гарата и той я настани в спалния вагон. Тя огледа купето.

— Не е ли скъпичко за нас?

— Налага се — отвърна той.

— Каква е тая история с плъховете?

— Не зная. Изглежда странна, но ще мине.

После той набързо поиска прошка, загдето не е бдял достатъчно над нея и твърде много я е пренебрегвал. Тя клатеше глава, искаше да го накара да замълчи. Но той добави:

— Всичко ще се оправи, когато се върнеш, ще започнем живота отново.

— Да — каза тя с блеснали очи, — ще започнем отново.

После се обърна гърбом и се загледа през прозореца. По перона хората бързаха, блъскаха се. Чуваше се съскането на локомотива. Рийо повика жена си на име и когато тя се обърна, видя, че лицето й е обляно в сълзи.

— Недей — рече той нежно.

Под сълзите й се появи малко сгърчена усмивка. Жена му си пое дълбоко дъх:

— Хайде, тръгвай си. Ще ми мине.

Той я притисна до себе си и после, застанал на перона зад стъклото, виждаше само усмивката й.

— Моля ти се, пази се — каза той.

Но тя не можеше да го чуе.

На излизане от перона Рийо се сблъска със съдебния следовател господин Отон, който водеше малкия си син за ръка. Докторът го попита ще пътува ли. Дълъг и черен, господин Отон напомняше същевременно и някогашен светски човек, и гробар. Той отговори любезно, но кратко:

— Чакам госпожа Отон, която ходи да поднесе почитанията си на моите родители.

Локомотивът изсвири.

— Плъховете… — започна следователят.

Рийо понечи да тръгне към влака, но се спря и се обърна към изхода.

— Да, да — рече той, — нищо особено.

В паметта му се запечати само, че в този момент мина един човек от железопътния персонал, който носеше под мишницата си цял сандък с умрели плъхове.

Същия ден следобед, точно когато започваше прегледите в кабинета си, при него влезе млад човек, който бил го търсил вече сутринта и за когото знаеше, че е журналист. Наричаше се Ремон Рамбер. Беше нисък на ръст, широкоплещест, имаше решително лице, светли и умни очи, носеше дрехи със спортна кройка и изглеждаше, че живее охолно. Той пристъпи направо към целта на посещението си. Правеше проучвания за един голям парижки вестник върху жизнените условия на арабите и искаше сведения за тяхното здравно състояние. Рийо му каза, че здравето на арабите не е добро. Но преди да се впусне в подробности, поиска да узнае дали журналистът би могъл да изнесе цялата истина.

— Разбира се — отговори Рамбер.

— Искам да кажа, ще можете ли да порицаете напълно нередностите?

— Напълно не, признавам. Но предполагам, че такова порицание би било неоснователно.

Рийо спокойно обясни, че подобно порицание действително би било неоснователно, но поставяйки този въпрос, той искал да узнае дали Рамбер може да каже всичко без каквито и да било задръжки.

— Защото аз ценя само точните сведения. Няма да приема да тълкувате думите ми.

— Говорите с езика на Сен-Жюст — забеляза журналистът усмихнато.

Все тъй кротко Рийо отвърна, че не знае дали е така; смята само, че говори с езика на човек, отвратен от света, в който живее, но запазил обич към себеподобните си и решен за себе си да не допуска несправедливост и компромиси. Рамбер го слушаше, свил глава между раменете.

— Мисля, че ви разбирам — рече той най-сетне и стана.

Докторът го съпроводи до вратата.

— Благодаря ви, че приемате нещата така.

Рамбер изглеждаше малко нетърпелив.

— Да — повтори той, — разбирам, извинете за безпокойството.

Докторът му стисна ръката и добави, че един репортаж върху големия брой умрели плъхове в града би бил твърде занимателен, стига да има кой да го направи.

— Охо — възкликна Рамбер, — ето това ме интересува.

В седемнадесет часа, когато тръгваше да посети нови болни, докторът срещна на стълбището един човек, още млад, с тромава осанка и едро, издълбано лице, похлупено с гъсти дебели вежди. Беше го виждал няколко пъти у испанските танцьори, обитаващи най-горния етаж на къщата. Жан Тару пушеше усърдно цигара и наблюдаваше последните гърчове на един плъх, който умираше на стъпалото в краката му. Той вдигна към доктора спокойните си, малко втренчени сиви очи, каза добър ден и добави, че появяването на плъхове наистина е любопитно явление.

— Да — рече Рийо, — но започва да става досадно.

— В известен смисъл, докторе, само в известен смисъл. Работата е там, че никога не сме виждали нещо подобно. Но аз го намирам интересно, да, положително интересно.

Тару отметна с ръка косите си назад, погледна още веднъж неподвижния вече плъх и се усмихна на Рийо:

— Но в края на краищата, докторе, това си остава преди всичко работа на вратаря.

Точно него намери докторът облегнат на стената до пътната врата. Лицето на вратаря, обикновено червендалесто, носеше следи на голяма умора.

— Да, зная — рече старият Мишел, когато Рийо му съобщи за новата находка. — Намираме ги вече по два, по три наведнъж. Но така е и по другите къщи.

Изглеждаше сломен и загрижен. Разтриваше врата си някак несъзнателно. Рийо го попита как се чувствува. Не можел да каже, разбира се, че не му е добре, но нещо не е в ред. Смята, че то сигурно се дължи на лошото му настроение. Тия плъхове го ядосали; изчезнат ли — всичко ще се оправи.

Но на другия ден, 18 април, сутринта, когато докторът доведе майка си от гарата, намери господин Мишел още по-посърнал: десетина плъха красяха стълбището от избата чак до тавана. Боклукчийските кофи из съседните дворове също бяха пълни. Майката на доктора посрещна тази новина, без да се учуди.

— Случват се такива работи.

Тя беше дребна женица с посребрени коси и черни, кротки очи.

— Щастлива съм, че пак те виждам, Бернар — каза тя. — Плъховете не могат да развалят радостта ми.

Той беше съгласен с това; наистина майка му правеше нещата да изглеждат винаги лесни.

Все пак Рийо телефонира в градската служба за унищожаване на гризачите, с чийто директор се познаваше. Дали директорът беше чул за плъховете, които се появиха в големи количества и умираха на открито? Директорът Мерсие бил чул вече да се говори за тях и дори в службата му, помещаваща се недалеч от пристанището, били намерили петдесетина. Питал се обаче дали е нещо сериозно. Рийо не знаеше какво да каже, но смяташе, че службата трябва да се намеси.

— Да — рече Мерсие, — но трябва заповед. Ако мислиш, че си заслужава трудът, ще се опитам да издействувам заповед.

— Винаги си заслужава трудът — отвърна Рийо.

Неговата чистачка току-що беше му съобщила, че в завода, където работел мъжът й, събрали няколкостотин умрели плъха.

Така че горе-долу по това време нашите съграждани започнаха да се безпокоят. Защото от 18 април заводите и складовете наченаха да бълват стотици трупове на плъхове. В някои случаи ставаше нужда да доубиват ония от гризачите, чиято агония продължаваше прекалено дълго. От крайните квартали до центъра на града, по целия път на доктор Рийо, навред, където нашите съграждани се събираха, имаше купища умрели плъхове — било в кофите за смет, било един зад друг из уличните вади. Вечерните вестници още същия ден отделиха място за случая и запитаха готви ли се градският съвет да действува и какви бързи мерки предвижда, за да предпази гражданите от това гадно нашествие, Градският съвет не се готвеше и абсолютно нищо не предвиждаше, но започна да се събира на заседание, за да разисква. На службата за унищожаване на гризачите бе дадено нареждане да прибира всяка сутрин призори умрелите плъхове. След това две коли от службата трябваше веднага да ги отнасят във фабриката за изгаряне на сметта, за да бъдат превърнати в пепел.

Но през следващите дни положението се усложни. Броят на мъртвите гризачи нарастваше и всяка сутрин урожаят ставаше по-изобилен. След четвъртия ден плъховете започнаха да се появяват масово и да умират на групи. Излизаха на светло от килери, подземни етажи, мазета, заслони, движеха се в дълги нестройни редици, залитаха насам-натам, завъртваха се на едно място и умираха край хората. Техните предсмъртни цвърчения ясно се чуваха нощем из малките улички или в преддверията на сградите. А сутрин из барите в предградията ги намираха с окървавени остри муцунки — някои подути и разложени, други вцепенени, с щръкнали нагоре мустаци. Виждаха ги и из самия град на купчинки върху стълбищните площадки или из дворовете. Някои от тях идваха да умрат понякога насаме из административните зали, из училищните дворове, по терасите на кафенетата. Нашите съграждани изумени ги откриваха по най-многолюдните места на града. Замърсяваха сегиз-тогиз и Плас д’Арм, и булевардите, и Фрон-дьо-Мер, където хората си правеха разходките. На разсъмване почистваха града от тях, но през деня мъртвите животни пак се появяваха, и то все по-многобройни.

На не един нощен минувач се случваше, стъпвайки на тротоара, да усети под краката си жилавата маса на някой още топъл умрял плъх. Би могло да се каже, че самата земя, където бяха застроени нашите къщи, се освобождаваше от нечистата си кръв; сега по повърхността й избиваха циреи и гнойници, които сякаш са я разяждали отвътре. Нека си представим смайването в нашия тъй спокоен дотогава малък град. В няколко дни той беше потресен, подобно на някой напълно здрав човек, чиято кръв внезапно започва да се бунтува.

Работите отидоха толкова далеч, че агенция „Рансдок“ (сведения, документации и всякакви справки) оповести в своето предаване за безплатни информации, че само за един ден на 25 април са били събрани и изгорени шест хиляди двеста тридесет и един плъха. Тази цифра даваше ясна представа за всекидневното зрелище, което се разкриваше пред очите на гражданите, затова тя усили общото смущение. Дотогава хората бяха гледали на всичко това като на отвратителна случайност. Сега забелязаха, че явлението, на което не можеха нито да определят размера, нито да установят произхода, криеше някаква заплаха. Единствен старият испанец, астматикът, продължаваше да потрива ръце и да повтаря със старческа радост: „Излизат, излизат!“

На 28 април „Рансдок“ съобщи, че са събрани близо осем хиляди плъха и тревогата в града достигна своя връх. Гражданите настояваха за решителни мерки, обвиняваха административната власт, а някои, чиито къщи бяха до морето, говореха вече за изселване. Но на другия ден агенцията излезе със съобщение, че необикновеното явление изведнъж секнало и съответната служба събрала само незначително количество умрели гризачи. Градът си отдъхна.

Обаче точно същия ден по обед, когато спираше колата си пред своя дом, доктор Рийо забеляза, че от другия край на улицата се задава вратарят, движейки се малко разкрачен, с усилие; държеше главата си наведена, а ръцете, отдалечени от тялото, като кукла. Придържаше го един свещеник на име отец Панлу, образован и войнствуващ йезуит, твърде уважаван в нашия град, дори от хора, равнодушни към въпросите на религията. Докторът го беше срещал няколко пъти. Той ги изчака да се приближат. Очите на стария Мишел блестяха и гърдите му свиреха. Почувствувал се малко не добре и пожелал да подиша чист въздух. Но силни болки във врата, под мишниците и в слабините го принудили да се обърне за помощ към отец Панлу.

— Излязоха ми подутини. Сигурно съм се пресилил нещо.

Докторът се пресегна през вратичката на колата, Мишел се наведе и той опипа долната част на врата му; беше се образувала буца, твърда като камък.

— Легнете и премерете температурата си, ще дойда да ви видя следобед.

Вратарят си тръгна и Рийо попита отец Панлу какво мисли за всичките тия плъхове.

— О, трябва да е някаква епидемия — отвърна отецът и очите му се смееха зад кръглите очила.

След обеда Рийо тъкмо препрочиташе телеграмата, с която го уведомяваха от санаториума за пристигането на жена му, когато телефонът звънна. Обаждаше се един бивш негов пациент, чиновник в общината. Рийо го беше лекувал безплатно, защото Жозеф Гран нямаше достатъчно средства, а от дълго време страдаше от стеснение на аортата.

— Нали си спомняте за мене? — говореше той. — Но този път се отнася за другиго. Елате бързо, случи се нещо с моя съсед.

Гласът му се прекъсваше от вълнение. Рийо се сети, че трябва да види вратаря, но реши да се отбие при него после. Няколко минути по-късно той влизаше в една ниска къща на улица Федерб в един от крайните квартали. По хладното вонящо стълбище го пресрещна Жозеф Гран, чиновникът. Беше човек на около петдесет години, с жълти мустаци, висок, прегърбен, с тесни рамене и мършави крайници.

— По-добре е сега — рече той, като слезе до Рийо, — но бях се уплашил, че свършва.

Той се изсекна. На втория и последен етаж върху вратата вляво Рийо прочете написано с червен тебешир следното: „Влезте, аз се обесих.“

Влязоха. Въжето се спускаше от висящата лампа над един прекатурен стол, масата беше бутната в единия ъгъл. Но клупът на въжето беше празен.

— Откачих го навреме — разказваше Гран, който сякаш винаги търсеше думите си, макар да говореше на най-прост език. — Тъкмо излизах и чух шум. Когато видях написаното на вратата, как да ви кажа, помислих, че е шега. Но той издаде някакво особено стенание, бих казал дори, зловещо.

И като се почеса по главата, добави:

— Според мен процедурата е била доста мъчителна. Разбира се, аз влязох.

Отвориха една врата и се озоваха в светла, но бедно наредена стая. Нисък, възпълен човек лежеше върху железен креват. Дишаше учестено и ги гледаше с кървясали очи. Докторът се спря. Стори му се, че дочу в промеждутъците на това дишане мише цвъртене. Но из ъглите не мърдаше нищо. Рийо се доближи до леглото. Човекът не беше паднал от много високо, нито внезапно, затова гръбнакът му бе останал здрав. Разбира се, беше малко задушен. Налагаше се рентгенова снимка. Докторът направи камфорова инжекция и каза, че след няколко дни всичко ще му мине.

— Благодаря, докторе — рече човекът запъхтян.

Рийо запита Гран дали е предупредил полицията и чиновникът се смути.

— Не — рече той, — о, не. Помислих, че най-належащото е…

— Разбира се — прекъсна го Рийо, — аз ще се погрижа.

Но в този момент болният се размърда, надигна се и леглото и заяви, че се чувствува добре, затова няма защо да си правят труд.

— Успокойте се — каза Рийо. — Няма да има последствия, повярвайте ми, но аз съм длъжен да съобщя.

— О! — промълви болният.

Отпусна се назад и заплака, хълцайки. Гран постоя малко, поопипа мустака си, после се доближи до леглото.

— Хайде, хайде, господин Котар. Помъчете се да разберете. Могат да потърсят отговорност от доктора. Ами ако ви обземе желание да повторите опита!..

Но Котар отговори през сълзи, че няма да повтори, че го е направил в момент на обезумяване и че желае само да го оставят на мира. Рийо пишеше рецепта.

— Разбрано — рече той. Да не говорим повече, ще мина пак след два-три дни. Но не правете глупости.

На стълбището Рийо заяви на Гран, че е длъжен да съобщи в полицията, но ще помоли комисаря да направи анкетата чак след два дни.

— Трябва някой да го пази тази нощ. Има ли семейство?

— Не познавам никого от близките му. Ще го пазя аз.

И Гран добави, като клатеше глава:

— Пък и него самия, знаете, не бих могъл да кажа, че го познавам. Но хора сме, трябва да си помагаме.

В преддверието Рийо неволно огледа ъглите и попита Гран дали плъховете са изчезнали напълно от този квартал. Чиновникът нищо не знаеше. Бяха му разказали наистина тази история, но не беше отдал голямо значение на махленските приказки.

— Имам си други грижи — добави той.

Рийо протегна ръка за сбогуване. Бързаше да види вратаря, преди да пише на жена си.

Вестникопродавците на вечерната преса крещяха по улиците, че нахлуването на плъховете е спряло. Но Рийо намери своя болен да повръща жлъчка с кървави примеси, превит на две над една кофа, притиснал с едната си ръка корема, а с другата главата. След дълги напъни, едва поемайки дъх, вратарят се отпусна на възглавницата си. Температурата му беше 39,5°, жлезите по врата, под мишниците и по слабините бяха набъбнали и на хълбока му се тъмнееха две големи петна. Оплакваше се, че нещо вътре го боли.

— Пари — повтаряше той, — тая мръсна гад ме гори отвътре.

Дъвчеше думите в пресъхналата си уста и обръщаше към доктора изблещените си, просълзени от главоболието очи. Жена му гледаше с тревога Рийо, който мълчеше.

— Докторе — попита тя, — какво му е?

— Всичко може да е, но не мога да кажа още нищо положително. До довечера диета и лекарства за пречистване на кръвта. Нека да пие много течности.

И наистина вратарят изгаряше от жажда.

Когато се върна у дома си, Рийо телефонира на своя колега доктор Ришар, един от най-известните лекари в града.

— Не — каза Ришар, — не съм забелязал нищо особено.

— А треска с локални възпаления?

— Ах, да, два случая на доста възпалени жлези.

— Ненормално ли?

— Хм — измънка Ришар, — нормалното, нали знаете, е нещо…

Вечерта обаче вратарят непрекъснато бълнуваше, имаше 40° температура и се оплакваше от плъховете. Рийо опита да направи разрез на отоците. Щом терпентинът го опари, вратарят изрева: „Ах, мръсниците!“ Жлезите бяха набъбнали, корави и възлести при опипване. Жената бе загубила ума и дума.

— Не го оставяйте сам — рече й докторът — и ако стане нужда, повикайте ме.

На другия ден, 30 април, от модрото влажно небе задуха хладен морски ветрец. Той довя мирис на цветя от най-отдалечените предградия. А сутрешният уличен шум беше сякаш по-жив, по-весел, отколкото обикновено. Нашият малък град, освободен от тайния страх, с който бе живял цяла седмица, изглеждаше като възроден. Самият Рийо, успокоен от едно писмо на жена си, пъргаво слезе у вратаря с олекнало сърце. И наистина тази сутрин температурата беше спаднала на 38°, Болният се усмихваше отпаднал.

— По-добре е, нали, докторе? — попита жената.

— Да не бързаме.

Към обед обаче температурата се покачи внезапно на 40°, болният бълнуваше непрекъснато, повръщанията се подновиха. Вратните жили бяха болезнени при докосване и вратарят, изглежда, се мъчеше да държи врата си колкото може по-изпънат. Жена му седеше на леглото и леко придържаше краката му през завивката. Тя не откъсваше очи от Рийо.

— Слушайте — рече докторът, — налага се да го изолираме и да приложим специално лекуване. Ще телефонирам в болницата и ще го пренесем с линейката.

След два часа, в линейката, докторът и жената седяха надвесени над болния, от чиято обложена уста излизаха откъслечни думи. „Плъховете!“ — повтаряше той. Лицето му изглеждаше зеленикаво, устните восъчнобледи, клепачите сиви като олово; дишаше бързо и неравномерно, измъчван от набъбналите жлези, потънал в носилката, сякаш искаше тя да го похлупи, сякаш някой изпод земята непрестанно го зовеше, а невидим товар го задушаваше. Жена му плачеше.

— Няма ли никаква надежда, докторе?

— Той умря — каза Рийо.

Смъртта на вратаря отбеляза, така да се каже, края на този изпълнен с обезпокоителни признаци период и началото на друг, сравнително по-труден, когато първоначалната изненада постепенно премина в паника. Нашите съграждани — те си даваха вече сметка за това — никога не бяха допускали, че техният малък град може да се окаже някакво белязано място, където плъховете излизат да умират на слънце и вратарите загиват от чудновати болести. В това отношение те грешаха и мислите им подлежаха на преоценка. Ако работата беше спряла дотук, животът щеше да си тече както преди. Но и други наши съграждани, и не непременно портиери или бедняци, поеха пътя, по който господин Мишел тръгна пръв. И от този момент започна страхът, а заедно с него дойдоха, и размишленията.

Преди да навлезе обаче в подробностите на тези нови събития, разказвачът смята за полезно да посочи мнението и на друг свидетел на току-що описания период. Жан Тару, когото срещнахме вече в началото на този разказ, беше се установил в Оран няколко седмици преди това и оттогава живееше в един голям хотел в центъра. По всичко личеше, че има добри доходи и живее нашироко. Макар градът малко по малко да свикна с него, все пак никой не би могъл да каже откъде дойде този човек, нито защо беше тук. Виждаха го по всички обществени места. Още в началото на пролетта започна да ходи по плажовете, плуваше много и явно с удоволствие. Добродушен, винаги усмихнат, той, изглежда, обичаше всички естествени удоволствия, без много да им робува. Единственият забелязан у него навик беше, че редовно се среща с разни испански танцьори и музиканти, с каквито нашият град изобилствуваше.

Бележниците на Тару също представляват един вид летопис на този тежък период. Но летопис твърде странен, в който сякаш умишлено се омаловажават нещата. На пръв поглед би могло да се помисли, че Тару се е изхитрил да наблюдава събитията и хората през обратната страна на бинокъла. В общата обърканост той се стараеше да описва онова, в което няма нищо за описване. Бихме могли, разбира се, да съжаляваме за това негово предубеждение и да го подозираме в безсърдечност. Но няма съмнение, че за създаването на една летопис от тоя период бележниците на Тару могат да доставят цял куп второстепенни подробности, имащи все пак известно значение, а и самата им чудноватост ще ни предпази от прибързани заключения за този интересен човек.

Първите бележки на Тару датират от неговото пристигане в Оран. Те показват от самото начало необяснимото му задоволство, че е попаднал в един толкова грозен град. Той ни описва подробно двата бронзови лъва, които красят кметството, прави снизходителни забележки относно липсата на дървета, неугледните къщи и невъзможния план на града. Тару вмъква и разговори, дочути в трамвая или на улицата, без да ги коментира, освен веднъж, когато предава разговора, отнасяш, се за някой си Кам. Тару подслушал неволно двама трамвайни кондуктори.

— Познаваш Кам, нали? — казал единият.

— Кам ли? Оня дългия, с черните мустаци?

— Същият. Беше стрелочник.

— Зная го, разбира се.

— Добре де, той умря.

— А! Че кога?

— След историята с плъховете.

— Я гледай! И от какво?

— Не зная. Треска. Пък беше и слабосилен. Имал циреи под мишниците. Не издържа.

— Но той изглеждаше съвсем здрав!

— Не, гърдите му бяха слаби, а свиреше в певческото. Постоянно да надуваш корната, изтощава.

— Е, да! — заключил другият. — Когато човек е болен, не бива да свири на корна.

След като излагаше случая, Тару се питаше защо Кам е влязъл в певческото дружество, въпреки явната опасност за здравето му, и кои са бали дълбоките причини да рискува живота си заради неделните шествия.

Освен това личеше, че Тару бе останал приятно заинтригуван от една сцена, която се разиграваше често на балкона срещу неговия прозорец. Стаята му гледаше към една малка напречна уличка, където котките спяха в сянката на стените. Всеки ден следобед, в часовете, когато градът дремеше, притиснат от горещината, на отсрещния балкон се появяваше един дребен старец. Беловлас, грижливо сресан, изправен и строг в дрехите си с военна кройка, той подмамваше котките въздържано и гальовно: „Писи, писи.“ Котките вдигаха помътнелите си от съня очи, но все още не ставаха. Тогава старчето започваше да къса дребни парченца хартия и да ги пуща на улицата, а животните, примамени от падащите бели пеперуди, пристъпваха към средата на уличното платно и протягаха колебливо лапи към последните книжни късчета. Тогава дребният старец храчеше силно, стараейки се да уцели котките. Щом някоя от храчките му улучеше целта, той се смееше.

Най-сетне Тару изглеждаше решително пленен от търговския характер на града, чийто изглед, оживление, че дори и удоволствия сякаш се ръководеха от нуждите на търговията. Тази своеобразност (такъв термин е употребен в бележника) срещаше одобрението на Тару и даже едно от неговите хвалебствия завършваше с възклицанието: „Най-после!“ Това са единствените места, където пътните бележки от тази дата придобиват личен характер. Но трудно е да се прецени тяхното значение и доколко са сериозни. Така например, след като описва подробно как намирането на един умрял плъх накарало касиера на хотела да обърка сметката на един клиент, Тару добавяше с малко неясен почерк: „Въпрос: Как да постъпваме, че да не губим времето си? Отговор: Да почувствуваме неговата дължина. Начини: да прекарваме по цели дни в чакалнята на някой зъболекар върху неудобен стол; да стоим на балкона в неделя следобед; да слушаме сказка на език, който не разбираме; да си избираме най-дългия и най-неудобния маршрут с влака и естествено да пътуваме прави; да се редим на опашка пред касите за представления, без да вземаме билети, и т.н., и т.н.“ Но тутакси след тези словесни или мисловни отклонения започваха подробни описания на трамваите в нашия град, на тяхната лодковидна форма, неопределен цвят и вечна мръсотия и завършваха с едно „Това е забележително!“, което не обяснява нищо.

Ето например какво е писал Тару за историята с плъховете.

„Днес старчето отсреща е объркано. Няма ги котките. Изчезнаха нанякъде, възбудени от умрелите плъхове, които виждаме в голямо количество из улиците. Според мене изключено е котките да ядат умрели плъхове. Спомням си как моите котки се гнусяха. Но въпреки това те трябва да са плъзнали из избите и старецът е озадачен. Не е вече тъй добре сресан, нито толкова наперен. Чувствува се, че е тревожен. Постоя малко и се прибра. Но все пак плю веднъж в празното пространство.

Днес в града един трамвай спря, понеже намериха в него умрял плъх, попаднал там кой знае как. Две-три жени слязоха. Изхвърлиха плъха. Трамваят продължи.

Нощният пазач на хотела, човек, комуто може да се вярва, ми каза, че ще ни дойде нещо до главата от всичките тези плъхове. „Когато плъховете напущат кораба…" Отговорих му, че е вярно за корабите, но не е проверено дали важи за градовете. Той обаче е убеден. Попитах го какво нещастие според него можем да очакваме. Не знае, нещастията не могат да се предвиждат. Но няма да се учуди, ако стане някакво земетресение. Признах, че е възможно, а той ме попита не се ли боя.

— Единствено важен за мен е душевният покой — отговорих аз.

Той ме разбра отлично.

В ресторанта на хотела идва едно много интересно семейство. Бащата е висок, мършав човек, облечен в черно, с твърда яка. Темето му е плешиво, с два сиви кичура от двете страни. Малките, кръгли и сурови очи, тънкият нос, правата уста му придават вид на добре възпитана кукумявка. Той се появява винаги пръв на вратата, отстранява се, за да стори път на жена си, дребничка като черна мишка, и тогава влиза, сподирен от едно малко момче и от едно момиченце, облечени като дресирани кучета. При масата изчаква жена си да се настани, после сяда и двете паленца могат най-сетне да се покачат на столовете си. Говори с жена си и с децата си на „вие“, учтиво зъл със съпругата и рязък с потомците си.

— Никол, показвате се във висша степен несимпатична.

И момиченцето е готово да се разплаче. Точно така и трябва.

Тази сутрин момчето беше силно развълнувано от историята с плъховете. Пожела да каже нещо по този въпрос през време на ядене.

— Не се говори за плъхове на масата, Филип. Забранявам ви за в бъдеще да произнасяте тази дума.

— Баща ви има право — обади се черната мишка.

Двете паленца забиха нослета в попарката и кукумявката поблагодари с не особено красноречиво кимване.

Въпреки този превъзходен пример из града се говори много за плъховете. Вестникът също писа за тях. Отделът местни произшествия, обикновено твърде разнообразен, сега е изпълнен изцяло с нападки срещу градската управа: „Нашите първенци дават ли си сметка каква опасност могат да представляват разложените трупове на гризачи?“ Директорът на хотела не може вече да говори за друго. Но няма как, това го засяга. Да открият плъхове в асансьора на порядъчен хотел — главата му не го побира! За да го утеша, му казах:

— Случва се навред!

— Там е работата — отговори ми той, — че станахме като всички други.

Той пръв ми съобщи за тая чудновата треска, която почва да безпокои гражданите. Една от камериерките в хотела също заболяла.

— Но сигурно не е нещо заразително — побърза да заяви той.

Казах му, че ми е все едно.

— Аха, виждам. Господинът е като мене, господинът е фаталист.

Нищо подобно не бях намекнал, пък и не съм фаталист. Казах му го… "

Оттук нататък в бележниците на Тару се отделя място за повече подробности около тази непозната треска, разтревожила вече обществеността. След като отбелязваше, че с изчезването на плъховете котките отново се бяха върнали при старчето и то бе успяло с търпение да постигне по-добър прицел на храчките си, Тару добавяше, че вече се наброяват десетина случая на тази болест, и то повечето смъртни.

Бихме могли най-сетне за документация да възпроизведем портрета на доктор Рийо, такъв, какъвто Тару го е обрисувал. Доколкото разказвачът може да прецени, този портрет е доста верен:

„Около тридесет и пет годишен. Ръст среден. Широкоплещест. Лице почти четвъртито. Очи тъмни и открити, челюсти изпъкнали. Нос голям и правилен. Коси черни и ниско остригани. Уста извита, с пълни, почти винаги стиснати устни. Прилича малко на сицилиански селянин с изпечената си от слънцето кожа, с черната си коса, с винаги тъмните си дрехи, които обаче му стоят добре.

Ходи бързо. Слиза от тротоарите, без да променя походката си, но когато се качва на отсрещния тротоар, в повечето случаи леко подскача. Кара колата си разсеяно и често оставя стрелките за посоката вдигнати дори след като е направил завоя. Винаги е гологлав. Има вид на осведомен човек.“

Тару даваше точното число на заболелите. И доктор Рийо ги знаеше. След като прибраха трупа на починалия вратар, той телефонира на доктор Ришар и говори с него за тези ингвинални трески.

— Никак не ми е ясна тая работа — каза Ришар. Два смъртни случая — единият за четиридесет и осем часа, другият за три дни. А бях оставил една сутрин втория болен с всички изгледи за оздравяване.

— Ако ви се явят и други случаи, обадете ми — помоли Рийо.

Той позвъни още на неколцина лекари. Проверката установи, че за няколко дни е имало двадесетина подобни случая. Почти всички са завършили със смърт. Тогава поиска от Ришар, който беше председател на лекарското сдружение в Оран, да се вземат мерки за изолирането на новите болни.

— Но аз не мога да направя нищо — възрази Ришар. — Необходимо е нареждане от префектурата. Впрочем кое ви кара да се опасявате от епидемия?

— Нищо не ме кара, но симптомите са обезпокоителни.

Все пак Ришар смяташе, че „не е в негова власт“. Най-многото би могъл да говори за това на префекта.

Но докато умуваха, времето се разваляше. На другия ден след като вратарят почина, гъсти облаци покриха небето. Върху града се изляха краткотрайни проливни дъждове. След внезапните наводнения последва буреносна горещина. Морето изгуби дълбокия си син цвят; под мрачното небе то блестеше като сребро или като стомана и изморяваше очите. Влажната задуха през тази пролет ни караше да пожелаваме летните жеги. В града, застроен спираловидно върху платото и леко отворен към морето, цареше мрачно вцепенение. Човек се чувствуваше в плен на небето дори и зад дебелите измазани стени на къщата си, по улиците с прашните витрини или в трамваите, боядисани в мръсножълт цвят. Само болният старец, пациентът на Рийо, усещаше облекчение на астмата си и се радваше на времето.

— Пече — повтаряше той, — хубаво е за бронхите.

Нещо наистина се печеше, но то беше треската. Целият град боледуваше от треска, поне такова впечатление имаше доктор Рийо по пътя до улица Федерб, когато отиваше сутринта да присъствува на следствието по повод опита за самоубийство на Котар. Но това впечатление му се струваше безразсъдно. Отдаваше го на нервната преумора и на налегналите го напоследък грижи, затова реши, че е крайно време да сложи мислите си в ред.

Когато пристигна, комисарят още го нямаше. Гран чакаше на площадката и те решиха да се отбият най-напред у него, като оставят вратата отворена. Общинският чиновник обитаваше две оскъдно мебелирани стаи. Имаше само една дървена полица, боядисана в бяло, с два-три речника по нея и една черна дъска, върху която още се четяха полуизтритите думи „разцъфтели алеи“. Гран мислеше, че Котар е прекарал нощта добре. Но сутринта се събудил с главоболие и съвсем отпаднал. Самият Гран изглеждаше уморен и нервен, разхождаше се из стаята и ту отваряше, ту затваряше една голяма папка на масата, пълна с изписани на ръка листове.

Разказа все пак на доктора, че познава Котар не особено добре, но предполага, че той притежава малък влог в банката. Котар бил особен човек. Дълго време отношенията им се ограничавали с някой и друг поздрав по стълбите.

— С него съм говорил всичко на всичко два пъти. Преди няколко дни носех една кутия с червени и сини тебешири и я изтървах на стълбището. В този момент Котар се показа на площадката и ми помогна да ги събера. Попита ме за какво служат тези разноцветни тебешири.

Тогава Гран му обяснил, че се опитва да си възстанови малко латинския. Познанията му от лицея поизбледнели.

— Да рече той на доктора, — увериха ме, че е полезно, ако искам да вникна по-добре в смисъла на френските думи.

И тъй той пишел латински думи върху черната дъска. Изписвал със син тебешир частта, изменяема според наклонението и спрежението, а с червен — неизменяемата част.

— Не зная дали Котар разбра добре, но изглеждаше заинтересуван и ми поиска един червен тебешир. Аз бях малко изненадан, но какво пък… не можех да предположа, разбира се, че с това ще улесня намеренията му.

Рийо попита за какво са говорили втория път. В този момент обаче пристигна комисарят със своя писар и поиска да изслуша най-напред показанията на Гран. На доктора направи впечатление, че говорейки за Котар, Гран винаги го наричаше „отчаяния“. По едно време дори си послужи с израза „фатално решение“. Обсъждаха подбудите за самоубийството и Гран прояви дребнавост при подбора на думите. Спряха се най-сетне на термина „лични неприятности“. Комисарят запита дали нещо в поведението на Котар не е подсказало онова, което той наричаше „неговото решение“.

— Вчера той почука на моята врата и ми поиска кибрит — отговори Гран. Дадох му кутията си. Той се извини и каза, че между съседи… После ме увери, че ще ми върне кутията. Казах му да я задържи.

Комисарят запита чиновника дали не е забелязал нещо особено у Котар.

— Видя ми се чудно, че сякаш искаше да завърже разговор. Но аз тъкмо работех.

И като се обърна към Рийо, Гран добави със стеснение:

— Мои лични занимания.

Комисарят обаче искаше да види болния. Но Рийо смяташе, че е по-добре да подготвят Котар за това посещение. Влезе в стаята му и го завари, че се е надигнал в леглото и с израз на мъчително безпокойство гледа към вратата. Беше само по сива фланела.

— Полицията ли?

— Да — отвърна Рийо, — но вие не се вълнувайте. Две-три формалности и ще ви оставят на мира.

Котар каза, че от всичко това няма полза и че той не обича полицията. Рийо заяви нетърпеливо:

— Аз също не я обичам. Трябва само да отговаряте бързо и точно на техните въпроси, за да приключите с тая работа веднъж завинаги.

Котар замълча и докторът се запъти към вратата. Но дребничкият мъж го повика и го улови за ръцете, когато той се приближи до леглото:

— Не могат да посегнат на един болен, на човек, който се е бесил, нали, докторе?

Рийо го изгледа продължително и после го увери, че никога не беше ставало въпрос за такова нещо, а пък нали и той самият е тук, за да пази своя болен. Котар, изглежда, се поуспокои и Рийо въведе комисаря.

Прочетоха на Котар показанията на Гран и го попитаха може ли да обясни своята постъпка. Той отговори само, и то без да гледа комисаря, че „лични неприятности“ е много добре казано. Комисарят настоя да узнае има ли желание да поднови опита. Котар се развълнува и заяви, че няма и че иска само едно да го оставят на спокойствие.

— Обръщам ви внимание — започна комисарят раздразнен, — че в настоящия момент не друг, а вие нарушавате спокойствието на другите.

Но Рийо му направи знак и той не продължи.

— Знаете ли на какъв огън се печем, откакто се заговори за тази треска… — въздъхна комисарят на тръгване и попита доктора сериозна ли е тази работа. Рийо отговори, че нищо не може да каже.

— Това е от времето — заключи комисарят.

Нямаше съмнение, че беше от времето. Колкото повече денят напредваше, ръцете лепнеха и Рийо чувствуваше как при всяко посещение у болен страхът в душата му расте. Същия ден вечерта в предградието един съсед на стария астматик се държеше за слабините, бълнуваше и повръщаше. Жлезите му бяха още по-набъбнали, отколкото при вратаря. Едната вече гноеше и след малко се разпука като изгнил плод. Щом се върна у дома си, Рийо телефонира в аптечния склад на префектурата. В професионалния му бележник на тази дата е записано само следното: „Отговорът отрицателен.“ Но вече го викаха другаде за подобни случаи. Ставаше очевидно, че абсцесите трябваше да се отварят. Два разреза на кръст с хирургическото ножче и от жлезите бликваше гнойна каша, примесена с кръв. Болните лежаха разкрачени и раните им кървяха. По корема и бедрата се появяваха черни петна, жлезата преставаше да бере, след това пак се подуваше. Най-често болните умираха в страхотна воня. Вестниците, тъй словоохотливи при историята с плъховете, сега мълчаха. То е, защото плъховете мрат по улицата, а хората в стаите си. А вестниците се занимават изключително с улицата. Префектурата и общината обаче започваха да се тревожат. Докато всеки лекар не се бе сблъскал с повече от два-три случая, никой не си беше мръднал пръста. Но достатъчно беше някой да се сети да направи сметка. Тази сметка се оказа изумителна. Само за няколко дни смъртните случаи бяха се умножили и за онези, които се занимаваха с тази чудновата болест, стана очевидно, че имат работа с истинска епидемия. Тогава именно доктор Кастел, много по-възрастен лекар от Рийо, дойде да поговори с него.

— Разбира се — рече той, — вие знаете какво е, нали, Рийо?

— Чакам резултата от анализите.

— Аз пък зная. И нямам нужда от анализи. Работих известно време като лекар в Китай, а преди двадесетина години видях и няколко случая в Париж. Само че тогава не посмяха да я назоват с името й. Общественото мнение е нещо свято: да не плашим хората, преди всичко да не ги плашим. Освен това, както се изрази един колега: „Невъзможно е, цял свят знае, че тя е изчезнала на Запад.“ Да, цял свят го знае, само които умират, не знаят. Хайде, хайде, Рийо, разбирате не по-зле от мене каква е тая болест.

Рийо се замисли. От прозореца на кабинета си виждаше скалата, която надвесваше снага над морето и стягаше своя обръч далеч около залива. Небето беше синьо, но с някакъв помътен блясък и колкото повече следобедът напредваше, толкова повече този блясък гаснеше.

— Да, Кастел — промълви той, — просто невероятно. Но изглежда, че е чума.

Старият лекар стана и се упъти към вратата.

— Знаете ли какво ще ни отговорят — рече той — „Тя е изчезнала от страните с умерен климат още преди години.“

— Какво значи това „изчезнала“! — вдигна рамене Рийо.

— Точно така е. И не забравяйте: в Париж още преди около двадесет години.

— Добре. Да се надяваме, че сега няма да е по-сериозно, отколкото тогава. Но наистина е невероятно.

Сега думата „чума“ бе произнесена за пръв път. На това място от разказа, като оставя Бернар Рийо до прозореца, разказвачът ще си позволи да оправдае несигурността и изненадата му, защото, макар и с известни задръжки, той реагира като повечето от нашите съграждани. Бедствията са наистина нещо общо, но човек мъчно вярва в тях, когато му се стоварят на главата. По света е имало толкова чума, колкото и войни. И все пак както чумата, така и войната заварват хората винаги неподготвени. Доктор Рийо, както и нашите съграждани, беше неподготвен, затова трябва да разберем неговите колебания. Трябва да разберем, че той се раздвояваше между тревогата и самоуспокоението. Когато избухне война, хората казват: „Няма да трае дълго, това е безсмислица.“ Знаем, че всяка война е безсмислица, но това не й пречи да продължава. Човешката глупост е упорита и ако не мислехме винаги само за себе си, щяхме да го забележим. В това отношение нашите съграждани приличаха на всички други — мислеха за себе си или, с други думи, бяха хуманисти: не вярваха в бедствията. Бедствието надхвърля въображението ни и затова ние си казваме, че то е недействително, кошмар, който ще мине. Но то невинаги минава, а самите хора минават от кошмар към кошмар, и то най-напред хуманистите, защото не са били предвидливи. Нашите съграждани бяха толкова виновни, колкото и всички други, забравяха чисто и просто да проявят скромност и мислеха, че за тях всичко е възможно, което пък означаваше, че бедствията са невъзможни. Продължаваха да сключват сделки, подготвяха пътешествия, защищаваха убежденията си. Как би им дошло наум за чумата, която с един замах унищожава бъдещето, прекратява всякакви спорове и пътувания? Те се смятаха свободни, но никой никога не ще бъде свободен, докато съществуват бедствия.

Дори след като доктор Рийо призна пред своя приятел, че малък брой болни, пръснати из града, бяха умрели наскоро от чума, без да бъде уведомен който и да било, опасността си оставаше за него недействителна. Само че лекарят има повече въображение, защото познава болестта. Като гледаше през прозореца своя с нищо непроменен град, докторът почувствува, че малко му се повдига при мисълта за бъдещето, състояние, което се нарича безпокойство. Опита се да си припомни всичко, което знаеше за тази болест. Цифрите изплуваха в паметта му и той пресметна, че тридесетината големи чумни епидемии, познати в историята, са взели около сто милиона жертви. Но какво са сто милиона жертви? Когато си бил на война, загубил си вече представа за смъртта. И понеже един мъртвец става реалност едва когато го видим с очите си, стоте милиона трупове, разпилени в историята, не са нищо освен дим в нашето въображение. Докторът си припомни чумата в Цариград, която според Прокоп е отнемала по десет хиляди жертви дневно. Десет хиляди мъртъвци — това прави пет пъти публиката на един голям киносалон. Ето какво би трябвало да се направи: събират хората при излизането им от пет кина, отвеждат ги на градския площад и ги избиват наведнъж, за да получат приблизителна представа за количеството. Биха могли да сложат в тая безименна купчина и познати лица. Но, разбира се, такова нещо е неосъществимо, пък и кой познава десет хиляди човешки образа? Впрочем хора като Прокоп не са знаели да броят, това е известно. Преди седемдесет години в Кантон чумата изморила четиридесет хиляди плъха, преди да почне да коси хората. Обаче в 1871 година не са имали начин да преброяват плъховете. Правели са изчисленията приблизително, на едро, с очевидни изгледи за неточност. И все пак, ако един плъх е дълъг тридесет сантиметра, четиридесет хиляди плъха, наредени един до друг, биха направили…

Но докторът нервничеше. Поддаваше се на уплаха, а не биваше. Няколко случая не са още епидемия и достатъчно е да се вземат навреме мерки. Трябва да се задоволи с онова, което знае — вцепеняване и крайна отпадналост, зачервени очи, обложена уста, главоболие, гнойни жлези, ужасна жажда, бълнуване, петна по тялото, усещане за вътрешно разпъване и накрая… И накрая в паметта на доктор Рийо изпъкваше една фраза, фразата, с която завършваше изброяването на симптомите в медицинския му наръчник: „Пулсът става едва доловим и смъртта може да настъпи при най-малкото движение.“ Да, накрая животът виси на косъм и три четвърти от болните, това е точният процент, загубват търпение и правят това неуловимо движение, което ускорява смъртта им.

Докторът продължаваше да гледа през прозореца. Отвъд стъклото — свежо пролетно небе, а отсам — думата, която още кънтеше в стаята: чума. Тази дума не съдържаше само онова, което науката влага в нея, но и дълга редица необикновени картини, неприлягащи към този жълто-сив, по-скоро бръмчащ, отколкото шумен град, умерено оживен в този час на деня, щастлив, с една дума, ако е възможно да бъде едновременно щастлив и мрачен. И това спокойствие, тъй мирно и тъй равнодушно, опровергаваше почти без усилие старите описания за бедствието: опустошената от чума и напусната от птиците Атина, китайските градове, пълни с безмълвни умиращи, марсилските каторжници, които пълнят дълбоки трапове с разкапващи се тела, строежа на голямата стена в Прованс, за да бъде спрян бесният вятър на чумата, Яфа и нейните отвратителни просяци, влажните и изгнили легла върху пръстения под в цариградската болница, болните, издърпвани с куки, карнавала на маскираните лекари през време на черната чума, съвкупленията между оцелелите в миланските гробища, каруците с мъртъвци из ужасения Лондон и нощите и дните, през които ечи непрестанно навред нескончаемият вопъл на хората. Не, всичко това все още не беше достатъчно силно, за да унищожи покоя на този ден. Зад стъклото внезапно звънна невидим трамвай и за миг отрече жестокостта и страданието. Единствено морето, някъде там зад сивата мозайка на покривите, свидетелствуваше за неспокойното и вечно бурното в този свят. И загледан в залива, доктор Рийо мислеше за кладите, описани от Лукреций, които нападнатите от болестта атиняни са издигали край морето. Донасяли мъртъвците там през нощта, но мястото не стигало и се биели с факли, за да наместят скъпите си покойници, встъпвайки в кървави схватки, за да не изоставят труповете им. Той си представяше червенеещите се клади пред спокойната тъмна вода, битките с факли в мрака, пращящ от искри и гъсти отровни изпарения, възлизащи към зоркото небе. Той се боеше…

Но разумът надделяваше над това шеметно видение. Вярно е, че думата „чума“ беше вече произнесена, вярно е, че в същата тази минута бедствието застигаше и поваляше на земята една или две жертви. Но нищо, това можеше да бъде спряно. Нужно беше едно — да се види ясно това, което трябваше да се види, да се прогонят ненужните страхове и да се вземат подходящите мерки. Сетне чумата ще бъде спряна, защото чумата не се измисля или пък хората си я представят погрешно. Ако бъде спряна предварително, което е най-вероятно, толкова по-добре. В противен случай ще знаят какво представлява тя и дали не е било възможно най-напред да се сплотят, за да я победят след това.

Докторът отвори прозореца и градският шум веднага изпълни стаята. От съседната работилница долетя късото и повтарящо се съскане на механичен трион. Рийо раздвижи снага. Ето къде е опората — във всекидневния труд. Останалото се крепи на косъм и зависи от незначителни движения, не можеш да се опреш на него. Основното е всеки да изпълнява добре задълженията си.

Доктор Рийо беше стигнал дотук в своите размишления, когато му известиха за пристигането на Жозеф Гран. Като чиновник в кметството, макар че имаше най-разнообразни задължения, от време на време го използуваха в статистиката и в отдела за гражданско състояние. Така че той беше принуден да води сметка за смъртните случаи. И понеже беше услужлив по природа, сам се нагърби да отнася на Рийо препис от данните.

Гран влезе заедно със своя съсед Котар и размаха един лист.

— Цифрите растат, докторе, единадесет смъртни случая за четиридесет и осем часа.

Рийо се ръкува с Котар и го запита как се чувствува. Гран обясни, че Котар поискал лично да поблагодари на доктора и да му се извини за причинените безпокойства. Но Рийо разглеждаше статистическите данни.

— И тъй — промълви той, — трябва може би да се решим най-сетне да назовем тази болест с името й. Досега тъпчехме на едно място. Елате с мене, аз трябва да отида в лабораторията.

— Така, така — повтаряше Гран, слизайки по стълбите след доктора. — Нещата трябва да се назовават с техните имена. Но как е името на тая болест?

— Не мога да ви го кажа, пък и каква полза, ако го знаете.

— Виждате ли — усмихна се чиновникът. — Не е толкова лесно.

Тръгнаха към Плас д’Арм. Котар продължаваше да мълчи. Улиците започваха да се пълнят с народ. Краткотрайният вечерен здрач в нашия край отстъпваше вече пред мрака и върху още ясния хоризонт се появиха първите звезди. Миг по-късно уличните лампи светнаха и небето потъмня, а човешките гласове сякаш се повишиха с един тон.

— Прощавайте — рече Гран на ъгъла на Плас д’Арм, — но аз ще трябва да взема моя трамвай. Вечерите ми са неприкосновени. Както казват по нашия край: „Не оставяй днешната работа за утре…"

Рийо беше вече забелязал тая мания у Гран да си служи с поговорки от своя роден край Монтелимар и после да добавя банални изрази от рода на „време за мечти“ или „феерично осветление“.

— Да! — обади се Котар. — Това е вярно. Не можеш да го измъкнеш от къщи след вечеря.

Рийо попита Гран нещо служебно ли работи. Гран отговори, че работи нещо свое.

— Аха — рече Рийо, колкото да каже нещо, — и върви ли?

— Ще не ще, щом работя от години. Макар че, ако погледнем иначе, не съм напреднал много.

— Всъщност в какво се състои работата ви? — каза докторът и се спря.

Гран нахлупи шапка над големите си уши и измънка нещо. И Рийо подразбра смътно, че се отнася до развоя на личността. Но чиновникът вече се отдалечаваше със ситни, забързани крачки покрай фикусите по стръмния булевард дьо ла Мари. Като се сбогуваше пред вратата на лабораторията, Котар каза, че би желал да поговори с доктора и да му поиска съвет. Мачкайки в джоба си листа със статистическите данни, Рийо го покани в приемния си час, после се отметна и каза, че на другия ден и без това ще ходи в неговия квартал, та надвечер ще се отбие да го види.

Когато се раздели с Котар, докторът се улови, че мисли за Гран. Представяше си го как ще изглежда във време на чума, но не при сегашната, която вероятно няма да бъде страшна, а при някоя от големите чумни епидемии в историята. „Той е от ония, които оцеляват и такива случаи.“ Беше чел някъде, че чумата щади слабите и поразява предимно силните организми. И продължавайки да мисли за това, докторът реши, че общинският чиновник е малко загадъчна личност.

На пръв поглед наистина Жозеф Гран не беше нищо повече от един дребен общински чиновник, както се и държеше. Дълъг и слаб, той се губеше в дрехите, винаги много широки за него, понеже си въобразяваше, че така ще ги носи по-дълго. Повечето зъби на долната му челюст стояха, но в замяна на това горните липсваха. При усмивка горната му устна се вдигаше, така че устата му заприличваше на тъмна дупка. Ако към този портрет прибавим походката на семинарист, изкуството да се движи покрай самите стени и да се шмугва във вратите, миризмата на изба и на пушек, както и незначителната външност, ще признаем, че не бихме могли да си представим този човек другаде освен пред бюро, зает да проверява старателно ценоразписите на градските бани-душове или да сглобява за някой неопитен редактор частите на доклад относно новата такса за смет. Дори за един непредубеден ум той изглеждаше дошъл на света, за да изпълнява скромните, но необходими функции на дребен общински служащ на нещатна длъжност със заплата шестдесет и два франка и тридесет сантима на ден.

И всъщност той именно това вписваше в служебните формуляри в графата „квалификация“.

Когато двадесет и две години по-рано приел тази служба, тъй като не можел да се дипломира поради липса на средства, обещали му, както той казваше, че в скоро време ще го направят щатен. Нужно било само в продължение на известно време да даде доказателства за своята осведоменост по щекотливите въпроси, поставени пред нашата градска администрация. Уверили го, че по-късно непременно ще заеме поста редактор, което ще му позволи да живее нашироко. Разбира се, не амбиция ръководела Жозеф Гран, твърдеше той с тъжна усмивка. Блазнели го все пак изгледите за един материално осигурен с почтени средства живот, а оттам пък и възможността да се отдава спокойно на любимите си занимания. Приел направеното му предложение, движен от достойни за уважение подбуди, и ако може така да се каже, от вярност към един идеал.

Но това временно положение продължаваше вече години, животът беше поскъпнал неимоверно, а заплатата на Гран, въпреки някои общи увеличения, си оставаше все така смешно ниска. Оплакал се беше на Рийо, но изглежда, че никой не се сещаше за това. Тук именно се криеше оригиналността на Гран или поне една от нейните прояви. Действително той би могъл да напомни ако не за правата си, в които сам не беше сигурен, то поне за дадените му някога уверения. Но на първо място началникът, който го назначи, отдавна беше покойник, а освен това Гран не си спомняше точните изрази на направеното му обещание. Най-сетне, и то беше най-главното, Гран не намираше подходящите думи.

Рийо забеляза, че точно тази особеност характеризираше най-добре нашия съгражданин Грам. Тя бе му попречила да напише замисленото възражение или да направи належащите за момента постъпки. Твърдеше, че се затруднявал особено много да употреби думата „право“, в която не бил сигурен, както и думата „обещания“, която пък щяла да означава, че си иска дължимото и следователно би звучала дръзко и не би отговаряла на скромната му служба. От друга страна, не искал да използува думите „благоволение“, „ходатайствувам“, „признателност“ като несъвместими с неговото лично достойнство. Така че по липса на точната дума нашият съгражданин продължил да упражнява своята невзрачна длъжност чак до напреднала възраст. Впрочем, както сам заявяваше пред Рийо, с течение на времето установил, че материалните му изисквания се задоволяват напълно, тъй като в последна сметка оказало се достатъчно да нагоди нуждите си към своите доходи. И той признаваше за съвсем точна една от любимите фрази на кмета, едър индустриалец от нашия град, който непрекъснато твърдеше, че в края на краищата (и той наблягаше на тая дума, върху която падаше ударението на неговото разсъждение), в края на краищата никога не са видели някой да умре от глад. Полуаскетичният живот, който Жозеф Гран водеше, действително го беше освободил в края на краищата от всякакви грижи от тоя род. И той продължаваше да търси своите думи.

Можем наистина да кажем, че в известен смисъл животът му беше примерен. Той беше от ония редки хора, които винаги имат смелост да изявят добрите си чувства. Колкото и малко да го показваше, личеше, че в него има доброта и привързаност, каквито не всеки смее да прояви в наши дни. Не се стесняваше да признае, че обича племенниците и сестра си, единствената му останала роднина, която всеки две години навестяваше във Франция. Не криеше, че споменът за неговите родители, починали, когато бил още млад, го натъжаваше. Не отричаше, че обича най-много да слуша звъна на една камбана от кварталната църква, която биеше тихичко към пет часа следобед. Обаче да намери и най-малката думичка, за да изрази тия тъй прости чувства, ето кое му струваше безброй усилия. Накрая тази трудност беше се превърнала в най-голямата му грижа. „Ах, докторе — казваше той, — колко бих желал да се науча да се изразявам добре!“ Говореше за това винаги, когато срещнеше Рийо.

Като го гледаше тази вечер да се отдалечава нагоре по улицата, докторът внезапно разбра какво би искал да каже Гран: сигурно пишеше книга или нещо подобно. Тази мисъл успокояваше Рийо по целия път до лабораторията. Знаеше, че е глупаво, но не можеше да повярва, че чумата би могла да пусне здраво корен в град, където се намират такива безобидни чиновници с достойни за уважение мания. По-точно, не виждаше мястото на тия мании сред чумата и смяташе, че фактически тя не може да преуспее сред нашите съграждани.

На другия ден в префектурата се събра една санитарна комисия, свикана по настояване на Рийо, макар че някои смятаха неговата настойчивост за неуместна.

— Вярно е, населението се вълнува — призна Ришар. — Пък и слуховете преувеличават. Префектът ми каза: „Да действуваме бързо, щом искате, само че тихомълком.“ Впрочем той е убеден, че тревогата е неоснователна.

На път за префектурата Бернар Рийо взе доктор Кастел в колата си.

— Знаете ли — каза Кастел, — че в департамента нямат серум?

— Зная. Телефонирах в склада. Директорът сякаш е паднал от небето. Трябва да докарат от Париж.

— Надявам се, че няма да закъснее.

— Телеграфирах вече — отвърна Рийо.

Префектът беше любезен, но нервен.

— Да започнем, господа — предложи той. — Трябва ли да изложа накратко положението?

Ришар намери, че е излишно. Лекарите познаваха положението. Въпросът беше само да изяснят какви мерки следва да се вземат.

— Въпросът е — заяви грубо старият Кастел — да се изясни дали болестта е чума, или не.

Двама-трима лекари възкликнаха възмутено. Останалите се колебаеха. Колкото до префекта, той трепна и машинално се обърна към вратата, сякаш за да провери дали е добре затворена, за да не се чуе тая страшна дума в коридора.

Ришар поясни, че според него не бива да се изпада в паника: налице е треска с ингвинални усложнения, това е всичко, което може да се каже, а предположенията в науката, както и в живота, винаги са опасни. Старият Кастел, дъвчейки невъзмутимо пожълтелия си мустак, вдигна светлите си очи към Рийо, после погледна благодушно присъствуващите и заяви, че много добре знае каква е тази треска — това е чума, но да се признае официално, ще значи да се вземат безмилостни мерки. Разбираше, че именно това плаши неговите колеги и е готов заради тяхното спокойствие да приеме, че болестта не е чума. Префектът се размърда на стола си и каза, че във всички случаи разсъждението му е неправилно.

— Важното възрази Кастел — не е да бъде правилно, а да ни накара да се замислим.

Тъй като Рийо мълчеше, помолиха го да се изкаже.

— Треската има тифоиден характер, но е съпроводена с отоци на жлезите и с повръщане. Опитах разрязване на отоците. По такъв начин успяхме да направим анализи и в лабораторията смятат, че са открили късия широк бацил на чумата. И за да изчерпя въпроса, трябва да кажа все пак, че някои специфични изменения на микроба не съвпадат с класическото му описание.

Ришар подчерта, че това обстоятелство оправдава колебанията и че се налага поне да изчакат резултата от анализите, започнати преди няколко дни.

— Когато един микроб — каза Рийо след кратко мълчание — е в състояние за три дни да увеличи четири пъти обема на далака, да докара перитониалните жлези до големината на портокал и да ги изпълни с гной, колебанията не могат да бъдат оправдани. Инфекциозните огнища се увеличават застрашително. Болестта напредва тъй бързо, че ако не бъде спряна, заплашва за по-малко от два месеца да измори половината град. Следователно малко важи дали ще я наречете чума или зарасна треска. Важното е да й попречите да унищожи половината град.

Ришар намираше, че не бива да бъдат толкова черногледи — всъщност заразителността не е доказана, тъй като близките на неговите болни бяха още незасегнати.

— Но други умряха — възрази Рийо. — Пък и заразителността никога не е абсолютна, иначе би нараствала математически до безкрайност и би докарала светкавично обезлюдяване. Не е въпрос за черногледство, а за предпазни мерки.

Ришар обаче реши да изложи накратко положението и припомни, че за да се тури край на болестта, ако тя сама не спре, трябва да се приложат предвидените в закона строги профилактични мерки; но в такъв случай необходимо е официално да признаят, че болестта е чума, и тъй като не са напълно сигурни, налага се да обмислят.

— Въпросът — настоя Рийо — не е да преценим дали предвидените от закона мерки са строги, а дали са необходими, за да не измре половината град. Останалото е работа на административните власти и точно за уреждането на тези въпроси нашите институции са предвидили префект.

— Без съмнение — каза префектът, — но аз се нуждая от вашето официално потвърждение, че имаме работа с чумна епидемия.

— Дори да не го обявим — рече Рийо, — тя заплашва да измори половината град.

Ришар се намеси малко нервно:

— Наистина колегата вярва, че е чума. Неговото описание на синдрома го доказва.

Рийо отговори, че не е правил описание на синдрома, описал е, каквото е видял. А е видял отоци, петна, треска с бълнуване, смърт след четиридесет и осем часа. Поема ли господин Ришар отговорността да заяви, че епидемията ще спре без решителни профилактични мерки?

В очите на Ришар се появи колебание.

— Кажете откровено, сигурен ли сте, че е чума?

— Неправилно поставяте въпроса. Не е въпрос да уточняваме термина, а да не губим време.

— Значи, вашата мисъл е — обади се префектът, — че дори и да не е чума, налага се профилактика като при чума.

— Ако трябва непременно да изкажа мисълта си, то аз действително мисля така.

Лекарите се посъветваха и накрая Ришар заяви:

— И така, ние трябва да поемем отговорността да действуваме като при чума.

Тази формулировка се одобри горещо от всички.

— И вие сте на същото мнение, нали, драги колега? — запита Ришар.

— Формулировката ми е безразлична — отвърна Рийо. — Достатъчно е да кажем, че не бива да си затваряме очите пред смъртната заплаха, на която е изложен половината град, защото в противен случай тя ще стане реалност.

И сред общото възбуждение Рийо си тръгна. Малко по-късно в предградието, където миришеше на пържено и на урина, една жена с окървавени слабини пищеше в смъртен ужас и обръщаше очи към него.

На другия ден след конференцията треската направи още един малък скок. Тя се промъкна и във вестниците, но под безобидна форма, защото те се задоволиха само с намеци. Впрочем след още един ден Рийо прочете малки бели обявления, разлепени набързо от префектурата из най-забутаните места на града. Трудно можеше от тези обяви да се извади заключение, че властите виждат ясно положението. Предвидените мерки не бяха строги, изглежда, че беше платен голям данък на стремежа да не се разтревожи общественото мнение. В увода наистина се казваше, че в района на град Оран са се появили няколко случая на опасна треска, която още не можеше да се определи като заразителна. Случаите не били достатъчно характерни, за да вдъхнат основателни опасения, и без съмнение населението сигурно ще съумее да запази хладнокръвие. Все пак от благоразумие, което всеки ще разбере, префектът вземал някои предохранителни мерки. Разбрани и приложени както трябва, тези мерки щели да премахнат окончателно всяка заплаха от епидемия. Следователно префектът не се съмнявал нито за миг, че гражданите с най-голяма готовност ще сътрудничат на неговите лични усилия.

После обявата изброяваше редица мерки, между които унищожението на гризачите, извършено научно чрез вкарване на отровен газ във водосточните тръби, и строг контрол върху водоснабдяването. Препоръчваше на гражданите да спазват извънредна чистота и накрая призоваваше носителите на паразити да се явят в градските диспансери. Освен това семействата се задължаваха да заявяват диагностицираните от лекар случаи и да не се противопоставят на изолирането на болните си в специалните болнични помещения. Тези помещения били така уредени, че давали за минимум време максимум възможности за оздравяване. В няколко подточки се говореше за задължително обеззаразяване на стаята, където е лежал болният, и на превозното средство. За всичко останало обявата се ограничаваше с препоръки към близките да се подчинят на санитарния контрол.

Доктор Рийо се извърна рязко от обявата и продължи пътя към кабинета си. Жозеф Гран го очакваше и щом го видя, пак вдигна ръце.

— Да — рече Рийо, — зная, цифрите се покачват.

През последното денонощие бяха умрели десет души. Докторът каза на Гран, че тази вечер може би ще отиде у него, тъй като е обещал да посети Котар.

— Прав сте — отвърна Гран, — добре ще сторите, защото аз го намирам променен.

— В какво отношение?

— Станал е учтив.

— А по-рано не беше ли?

Гран се подвоуми. Не можеше да каже, че Котар е бил неучтив, изразът щеше да бъде неточен. По-скоро човек затворен и мълчалив, приличен малко нещо на глиган. Целият му живот протичал в стаята му, в една скромна гостилничка и в някакви твърде загадъчни излизания. Официално бил представител на вина и ликьори. Сегиз-тогиз го посещавали двама-трима души, сигурно негови клиенти. Понякога вечер отивал в отсрещното кино. Гран дори беше обърнал внимание, че Котар предпочита гангстерските филми. При всички случаи обаче представителят на вина и ликьори си оставал самотен и недоверчив.

Но според Гран всичко това много се променило.

— Не зная как да кажа, но, виждате ли, имам впечатлението, че той търси да се сдобри с хората, иска да живее с всички. Често говори с мене, предлага да излизаме заедно и аз невинаги мога да му откажа. Всъщност той ме интересува, пък и най-сетне нали аз му спасих живота.

След опита за самоубийство никой не идвал вече у Котар. И по улиците, и при доставчиците той търсел навред да печели симпатии. Никога не бил говорил толкова кротко с бакалите, никога по-рано не изслушвал с такъв интерес търговката на цигари.

— Тая същата търговка е истинска усойница — разказваше Гран. — Казах го на Котар, но той отговори, че се лъжа; имала своите добри страни, които човек трябвало да съумее да открие.

Освен това Котар завел два-три пъти Гран в луксозните ресторанти и кафенета на града. Бил започнал често да ги посещава.

— Там човек се чувствува добре — казвал той, — посетителите са отбрани.

Гран забелязал с какво специално внимание се ползува този човек от страна на персонала в тия заведения, а като го видял колко големи бакшиши оставя, разбрал причината. Личало, че Котар е много чувствителен към любезностите, с които келнерите му се отплащали. Един ден, когато управителят го изпратил до вратата и му помогнал да облече палтото си, Котар рекъл на Гран:

— Добро момче. Може да свидетелствува.

— Да свидетелствува ли? За какво?

Котар се поколебал:

— Ех, че не съм лош човек.

Впрочем у него се забелязвали скокове в настроението. Един ден, когато бакалинът се показал не особено любезен към него, Котар се върнал вкъщи извънредно ядосан.

— Тоя мръсник се присъединява към другите — повтарял той.

— Кои другите?

— Всички други.

Гран дори присъствувал на една любопитна сцена при търговката на цигари. Разговаряли нещо оживено н жената споменала за едно неотдавнашно арестуване, което вдигнало голям шум в Алжир. Отнасяло се за някакъв млад търговски служещ, който убил на плажа един арабин.

— Да натикат цялата тая сган в затвора, та да си отдъхнат честните хора — рекла търговката.

Но неочаквано Котар силно се развълнувал и тъй бързо изскочил от дюкянчето, без да се извини, че тя си пресякла думите. И Гран, и жената останали със зяпнали уста.

Впоследствие Гран предупредил Рийо и за други промени в характера на Котар, който преди това се отличавал с твърде либералните си разбирания и любимата му фраза: „Големите винаги изяждат малките“ ясно доказвала това. Но от известно време купувал само правителствения орански вестник и като че ли нарочно го четял на публични места — такова поне впечатление оставял у хората. Също така няколко дни след като се вдигнал от леглото, дал на тръгналия за пощата Гран сто франка и го помолил да ги изпрати на някаква негова сестра, на която пращал пари всеки месец. Но когато Гран вече излизал, Котар го спрял.

— Изпратете й — рекъл — двеста франка, ще се изненада приятно. Тя все смята, че не мисля за нея. Но всъщност аз я обичам много.

Напоследък между двамата се състоял интересен разговор. Гран трябвало да отговаря на въпросите на Котар с какво се занимава всяка вечер.

— Ясно — казал Котар, — вие пишете книга.

— Не отричам, но е нещо още по-сложно.

— Ах! — възкликнал Котар. — Колко бих желал да съм като вас!

Гран се учудил и Котар измънкал нещо, че ако бил човек на изкуството, това щяло да му оправи работата.

— Защо? — попитал Гран.

— Ех, защото един човек на изкуството има повече права от всеки друг, това се знае. Прощават му се много работи.

— Хайде, хайде — отвърна Рийо (то беше същата сутрин, когато префектурата разлепи обявите), — историята с плъховете му е объркала главата, както и на мнозина други, това е всичко. Или пък се страхува от треската.

Гран не беше съгласен.

— Не вярвам, докторе, и ако искате да знаете моето мнение…

Колата на службата за унищожение на гризачите мина под прозореца, като пращеше силно. Рийо замълча, докато шумът утихна, и разсеяно попита какво е неговото мнение. Гран го погледна някак сериозно:

— Този човек има нещо на съвестта си.

Докторът сви рамене. Както беше се изразил комисарят, той се печеше на много по-голям огън от този.

Същия следобед Рийо се консултира с Кастел. Серумите все още не идваха.

— Кой знае дали ще има полза от тях? — рече Рийо. — Бацилът е особен.

— О — отвърна Кастел, — не съм на вашето мнение. Тези гадинки винаги имат нещо особено. Но в основата си са все същите.

— Така поне вие мислите. Всъщност не се знае нищо.

— Разбира се, че тъй мисля. Но това е общото убеждение.

През целия ден, колкото пъти си помисляше за чумата, доктор Рийо усещаше леко виене на свят. Най-накрая си призна, че изпитва страх. На два пъти влиза в препълнени с народ кафенета. И той като Котар чувствуваше нужда от човешка топлина. Намираше това глупаво, но то го подсети, че беше обещал да отиде надвечер у представителя на ликьори и вина.

Намери го пред масата в трапезарията. Пред него лежеше разтворен полицейски роман. Но вечерта беше доста напреднала и той сигурно с мъка четеше в падащия здрач. Вероятно минута преди това е седял и е размишлявал в полумрака. Рийо го попита как се чувствува. Котар седна пак, като измърмори, че е добре и ще бъде още по-добре, ако е сигурен, че никой не се занимава с него. Рийо подхвърли, че човек не може постоянно да живее сам.

— О, не става дума за това. Говоря за ония, които се мъчат да причинят неприятности на хората.

Рийо замълча.

— Трябва да знаете, че не се отнася за мене. Но чета тоя роман. Разказва се за един нещастник, когото внезапно арестували една сутрин. Занимавали са се с него, без той да знае. Говорели за него в канцелариите си, писали името му в разни досиета. Намирате ли, че е справедливо? Намирате ли, че имат право да постъпват така с един човек?

— Зависи — каза Рийо. — В известен смисъл действително никога нямат право. Но тия неща са от второстепенно значение. Не бива да стоите много дълго затворен в стаята. Трябва да излизате.

Изглежда, Котар се ядоса, каза, че именно това прави и ако е необходимо, целият квартал може да поръчителствува за него. Дори вън от квартала имал много връзки.

— Познавате ли господин Риго, архитекта? Той е един от моите приятели.

Мракът в стаята се сгъстяваше. Навън оживлението растеше и когато уличните лампи светнаха, разнесе се глухо възклицание на облекчение. Рийо излезе на балкона и Котар го последва. Както става всяка вечер в нашия град, морският ветрец довя от околните квартали човешки говор, миризма на печено месо и онзи весел и волен глъч, който изпълва постепенно улицата ведно с нахлуването на шумната младеж. Спускането на нощта с пронизителните сирени на невидимите кораби, с ропота на морето и на човешкия поток, този тъй добре познат и обичан някога от Рийо час, сега му изглеждаше тягостен поради всичко, което знаеше.

— Можем ли да запалим лампата? — попита той Котар.

Когато светлината отново изпълни стаята, човекът запремига.

— Кажете ми, докторе, бихте ли ме взели в болницата, ако се разболея?

— Защо не?

Тогава Котар попита случвало ли се е да арестуват някого, постъпил на лечение в клиника или в болница. Рийо отговори, че е имало такива случаи, но всичко зависи от състоянието на болния.

— Аз — подчерта Котар — имам доверие във вас.

После попита доктора дали би го отвел с колата си в града. В центъра движението по улиците беше вече намаляло и някои от лампите бяха угасени. Пред вратите още играеха деца. Котар помоли Рийо да спре пред една група деца. Те играеха на дама и крещяха. Но едно от тях, с мръсно лице и черни прилепнали коси, сресани грижливо на път, загледа втренчено доктора със светлите си прями очи. Докторът отмести поглед. Котар застана на тротоара и се сбогува с него, като му стисна ръката. Представителят на ликьори и вина говореше дрезгаво и с усилие. На два-три пъти се озърна.

— Хората говорят за епидемия. Има ли нещо вярно, докторе?

— Хората винаги говорят, нищо чудно в това — рече Рийо.

— Прав сте. Като че ли, ако умрат десетина души, ще настъпи краят на света. Не от това имаме нужда.

Моторът бръмчеше, Рийо държеше лоста за скоростите. Той пак обърна поглед към детето, което го гледаше все така сериозно и спокойно. И изведнъж, съвсем ненадейно, детето се усмихна широко и зъбите му блеснаха.

— От какво тогава имаме нужда? — попита докторът, усмихвайки се на детето.

Котар внезапно улови вратичката на колата и преди да се отдалечи, изкрещя с глас, задавен от гняв и сълзи:

— От земетресение! Истинско!

Никакво земетресение не стана и следващият ден мина за Рийо в дълги обиколки по четирите краища на града, в преговори с близките на болните и в спорове със самите болни. Никога неговата професия не беше му изглеждала така тежка. Дотогава болните сами улесняваха задачата му, оставяха се в ръцете му. За първи път докторът ги чувствуваше затворени, търсещи убежище в болестта си, изпълнени с недоверчиво учудване. С тази борба той още не беше привикнал. И когато към десет часа вечерта спря колата си пред къщата на стария астматик, когото бе оставил за най-накрая, едва можа да се вдигне от седалката. Позабави се да погледа тъмната улица и звездите, които ту се появяваха, ту изчезваха върху черното небе.

Старият астматик седеше полуизправен в леглото си. Дишаше по-леко и се занимаваше да отброява нахута от едната тенджера и да го прехвърля в другата. Посрещна доктора развеселен.

— Е, докторе, това, значи, е холера, а?

— Откъде го измислихте?

— Вестникът пише, пък и радиото го каза.

— Не, не е холера.

— Я ги гледай тия тъпаци — каза старецът много възбуден, — колко са се изсилили!

— Не им вярвайте — рече докторът.

Беше вече прегледал стария и сега седеше сред сиромашката трапезария. Да, страх го беше. Знаеше, че само в това предградие десетина болни, сгърчени, с отекли жлези, ще го чакат утре сутринта. Разрязването на отоците бе довело до подобрение само в два-три случая. Но по-голямата част от болните щяха да отидат в болница, а знаеше как бедните хора гледат на болницата. „Не искам да си правят опити с него“ — беше му заявила жената на един болен. Но работата бе там, че той нямаше да послужи и за опити, а щеше да умре. Оповестените мерки се оказаха недостатъчни — това беше съвсем ясно. Колкото до „специално обзаведените помещения“ известно му беше какво представляват те: два освободени набързо от предишните болни павилиона, които оградиха със санитарен кордон, след като запушиха пролуките на всичките им прозорци. Ако епидемията не спреше от само себе си, мерките, измислени от администрацията, нямаше да я победят.

Вечерта обаче официалните комюникета бяха по-оптимистични. На другия ден агенция „Рансдок“ оповести, че мерките на префектурата се посрещат със спокойствие и че са зарегистрирани около тридесет болни. Кастел се обади по телефона на Рийо:

— С колко легла разполагат павилионите?

— С осемдесет.

— Сигурно има повече от тридесет болни в града?

— Някои се боят да постъпят в болницата, а други — и те са повече — не успяват.

— Има ли контрол над погребенията?

— Не. Телефонирах на Ришар, че са необходими цялостни мерки, не само празни приказки, и че срещу епидемията трябва или да вдигнем истинска преграда, или да скръстим ръце.

— Е, и?

— Отговори, че не е в негова власт. Според мене броят ще се покачи.

И наистина за три дни двата павилиона се напълниха. Ришар се надяваше да дезинфекцират едно училище и да открият там клон на болницата. Рийо чакаше ваксината и режеше отоци. Кастел пак се зарови из старите книги и прекарваше дълго време в библиотеката.

— Плъховете са умрели от чума или от болест, много прилична на чума — беше неговото заключение. — Те оставиха десетки хиляди бълхи, които ще плъзнат и ще разпространят заразата в геометрична прогресия, ако не я спрем навреме.

Рийо мълчеше.

През ония дни времето се задържа. Слънцето смучеше локвите, останали от последните дъждове. Всичко предразполагаше към спокойствие — и лазурните чисти небеса, препълнени със златиста светлина, и бръмченето на самолети в засилващата се горещина. Въпреки това в продължение на четири дни треската направи четири изненадващи скока: шестнадесет, двадесет и четири, двадесет и осем и тридесет и два смъртни случая. На четвъртия ден съобщиха за откриването на болничния клон в сградата на една детска забавачница. Нашите съграждани, които до този момент прикриваха безпокойството си зад разни шеги, се движеха из улиците все по-потиснати и по-мълчаливи.

Рийо реши да се обади по телефона на префекта:

— Мерките са недостатъчни.

— Цифрите ми са известни — каза префектът. — Наистина са обезпокоителни.

— Повече от обезпокоителни, ясни са.

— Ще поискам нареждания от губернаторството.

Разговорът се водеше в присъствието на Кастел. Рийо затвори телефона.

— Нареждания! Нужно е преди всичко въображение.

— Какво става със серумите? — попита Кастел.

— Пристигат след една седмица.

Префектът поиска чрез Ришар доклад от Рийо, за да го изпрати в колониалната столица и да принуди губернаторството да издаде нареждане. Рийо направи клиническо описание и даде цифрите. Същия ден бяха изброени четиридесет смъртни случая. Префектът се нагърби, както сам се изрази, още на другия ден да засили предписаните мерки: задължителното деклариране и изолиране на болните оставаха в сила; домовете на болните трябваше да бъдат затваряни и дезинфекцирани, близките подлагани на карантина: погребенията да се организират от градската служба при условия, които ще се определят по-късно. След един ден със самолет пристигнаха и серумите. Щяха да стигнат за наличните болни, но ако болестта се разпространеше, нямаше да бъдат достатъчни. На телеграмата на Рийо се получи отговор, че наличните запаси са изчерпани и е започнато ново производство.

Междувременно пролетта започна настъпление от всички околни предградия към пазарите. В кошниците на цветопродавачите, наредени по тротоарите, вехнеха хиляди рози и тяхната сладостна миризма се носеше из целия град. На пръв поглед нищо не беше се променило. Трамваите, все така пълни в началото и в края на работното време, през останалите часове на деня пътуваха празни и мръсни. Тару наблюдаваше старчето, а старчето храчеше върху котките. Гран всяка вечер се прибираше рано заради своята тайнствена работа. Котар обикаляше насам-натам, а господин Отон, съдия-следователят, все така водеше менажерията си. Старият астматик прехвърляше нахута от едната тенджера в другата, а журналистът Рамбер се мяркаше из града спокоен и наблюдателен. Вечер улиците все така се изпълваха с гъсти тълпи народ, а опашките пред кината растяха. Впрочем епидемията като че ли отстъпи — за няколко дни взе само десетина жертви. После изведнъж стремително се разрасна. Същия ден, когато числото на умрелите отново се покачи на тридесет, Бернар Рийо прочете официалната телеграма, която префектът му подаде с думите: „Уплашили са се.“ Телеграмата гласеше: „Обявете положение на чума. Затворете града.“

II

Бихме могли да кажем, че от този момент чумата стана обща грижа за всички ни. Дотогава въпреки изненадата и безпокойството от тези странни събития всеки от нашите съграждани бе продължил своята всекидневна работа на обичайното си място, както бе могъл. И сигурно така щеше да върви. Но щом вратите на града се затвориха, всички, в това число и самият разказвач, се увериха, че са изпаднали в обща беда и че трябва да се оправят някак си. Така например едно съвсем лично изживяване, каквото е раздялата с любим човек, изведнъж още в първите седмици се превръща в обща неволя и наред със страха става главното страдание през това нескончаемо време на изгнаничеството.

Важна последица от затварянето на града беше именно тази внезапна разлъка между същества, неподготвени за нея.

Майки и деца, съпрузи и любовници, които бяха се целунали на перона на нашата гара с две-три заръки и мислеха, че се разделят временно, защото, изпълнени с глупаво човешко доверие и малко разсеяни заради изоставената си за момент работа, бяха сигурни, че ще се видят след няколко дни или седмици, в миг се озоваха далеч едни от други, безпомощни пред непреодолимото препятствие да се съберат или да установят връзка помежду си. Защото затварянето стана няколко часа пречи заповедта на префекта да бе публикувана и естествено нямаше възможност да се вземат под внимание частните случаи. Може да се каже, че грубото нашествие на болестта принуди нашите съграждани да забранят личните си чувства. В първите часове на деня, когато заповедта влезе в сила, префектурата бе нападната от тълпа просители, които излагаха било по телефона, било пред чиновниците своите просби — еднакво важни, но и еднакво невъзможни за разглеждане. Трябваше да минат няколко дни, докато си дадем сметка, че се намираме в положение без компромиси и че думите „преговаряне“, „благоволение“, „изключение“ нямат вече смисъл.

Отказано ни беше дори слабото задоволство от писането на писма. И действително, от една страна, градът не беше вече свързан с останалата част на страната чрез обичайните съобщителни средства, а от друга — нова заповед запрещаваше размяната на всякаква кореспонденция, за да не би писмата да станат проводници на зараза. В началото неколцина щастливци успяха да се свържат с охраната при градските врати, която се съгласи да пропусне писма вън от града. Това обаче беше още в началото на епидемията, когато пазачите смятаха за естествено да се поддадат на състраданието. Но след известно време същите пазачи се убедиха в сериозността на положението и отказаха да поемат отговорност, размерите на която не можеха да предвидят. Междуградските разговори, разрешени в началото, предизвикаха такова задръстване в обществените телефонни кабини и по линиите, че ги забраниха изцяло за няколко дни, после ги ограничиха строго само за спешни случаи, като смърт, раждане, женитба. Единственото ни средство за общуване тогава останаха телеграмите. Проявите на предишното общуване между същества, свързани чрез ума, сърцето или плътта, бяха сведени до главните букви на една телеграма от десет думи. И тъй като формулите в телеграмата се изчерпват бързо, дългият съвместен живот или мъчителната страст се ограничаваха до периодична размяна на общоприети изрази, като: „Добре съм. Мисля за тебе. Целувки.“

Имаше такива измежду нас обаче, които упорствуваха да пишат писма и не се отчайваха да измислят начини за връзка с останалия свят, за съжаление винаги неосъществими. Някои от тия наши планове все пак успяваха, но ние не знаехме това, защото не получавахме отговор. В продължение на цели седмици непрекъснато започвахме все същото писмо, съобщавахме все същите новини, отправяхме все същите молби, тъй че след време думите, които в началото пишехме с кръвта на сърцето си, бързо се опразваха от смисъл. Преписвахме ги тогава машинално, опитвайки се чрез мъртвите фрази да предадем картината на нашия тежък живот. И най-накрая изтърканият тон на една телеграма ни се струваше за предпочитане пред никому ненужния и упорит монолог, пред безплодния ни разговор със стената.

Впрочем, когато не след дълго стана явно, че никой няма да може да излезе от града, някои се сетиха да попитат дали ще се разреши на заминалите преди епидемията да се завърнат. След няколкодневно обмисляне префектурата отговори утвърдително, но добави, че който веднъж се завърне, не ще може в никакъв случай пак да излезе от града, сиреч, че се дава свобода за влизане, но не и за излизане. Тогава някои семейства, впрочем малко на брой, погледнаха леко на положението и поставяйки своето желание да видят близките си над всякакво благоразумие, поканиха ги да се възползуват от случая. Но много скоро нашите чумни пленници разбраха на каква опасност излагат обичните си същества и се примириха с раздялата. В най-тежката фаза на болестта бяхме свидетели само на един случай, когато човешките чувства надмогнаха страха от мъчителната смърт. И това не бяха, както би могло, да се очаква, двама влюбени, тласкани един към друг от любовта и надмогнали страданието. Случаят се отнасяше до стария доктор Кастел и жена му, женени от дълги години. Няколко дни преди да избухне епидемията, госпожа Кастел бе отишла в един съседен град. Техният брак дори не беше от ония, които могат да се посочат като пример на съпружеско щастие, и разказвачът се осмелява да заяви, че по всяка вероятност дотогава тези съпрузи не са били сигурни дали са доволни от брака си. Но внезапната продължителна раздяла бе ги накарала да разберат, че не могат един без друг и пред тази неочаквано блеснала истина чумата бе им се видяла дреболия.

Но завръщането на госпожа Кастел беше изключение. В повечето случаи стана очевидно, че раздялата трябва да продължи до края на епидемията. Чувството, което даваше съдържание на нашия живот и което мислехме, че познаваме добре (както вече отбелязахме, оранците имат прости страсти), сега се показа пред нас в нова светлина. Съпрузи и влюбени, живели дотогава в пълно доверие един към друг, започнаха ла се разкриват като ревнивци. Мъже, смятани за лекомислени в любовта, проявяваха постоянство. Синове, живели край майките си, без да ги забелязват особено много, сега страдаха и тъгуваха за някоя бръчица по техните лица, която не им излизаше от ума. Тази жестока, тежка раздяла, простряла се пред нас неизвестно докога, ни обърка, направи ни неспособни да се борим срещу всевластния спомен за присъствието на любимото същество, доскоро така близко и вече така далечно. В действителност ние страдахме двойно — от нашето собствено страдание и от онова, което си представяхме, че изживяват отсъствуващите — син, съпруга или любима.

При други обстоятелства нашите съграждани биха намерили изход в един по-външен, по-активен живот. Но чумата ги правеше бездейни, не им позволяваше нищо друго, освен да обикалят из тъжния град и да се отдават ден след ден на отчайващата игра със спомените. Защото безцелните разходки ги отвеждаха все по едни и същи улици, а в град, малък като нашия, точно по тия улици те бяха минавали някога с отсъствуващия.

Така че първото зло, което чумата донесе на нашите съграждани, беше изгнанието. И разказвачът е убеден, че описвайки тогавашните си преживявания, би могъл да говори от името на всички, понеже е изпитал същото, каквото и мнозина негови съграждани. Защото празнотата, която носехме постоянно в себе си, остро усещаното вълнение, неразумното желание да се върнем назад или по-точно да ускорим хода на времето, огнените стрели на възпоминанието — именно това беше чувството за изгнание. Макар че понякога давахме воля на въображението си и ни се нравеше да чакаме да чуем звънеца или познатите стъпки по стълбището, макар и да бяхме готови да забравим, че влаковете са спрени, и да нареждахме работите си така, че да си бъдем вкъщи в часа, когато един пътник би могъл да се върне с вечерния експрес, разбира се, тези игри не можеха да ни залъгват дълго. Винаги настъпваше един момент, когато съзнавахме, че влаковете не пристигат вече. Тогава разбирахме, че ни е съдено нашата раздяла да трае дълго и че трябваше да се опитаме с течение на времето да се приспособим към нея. От този момент ние пак се превръщахме в затворници, заживявахме с миналото и дори тези от нас, които се изкушаваха да мечтаят за бъдещето, бързо се отказваха и изживяваха оная болка, която всички, поддали се на своето въображение, в края на краищата понасят.

Нашите съграждани много бързо се освободиха от придобития навик да говорят помежду си и да пресмятат колко ще трае раздялата. Защо стана така? Затова, че когато и най-песимистично настроените я бяха изчислили например до шест месеца и бяха изпили предварително цялата горчилка на тези предстоящи месеци, когато с големи усилия смелостта им бе достигнала равнището на това изпитание, след като бяха напрегнали сетни сили, за да не падат духом и да издържат дългото страдание, случваше се тогава да срещнат някой приятел, да прочетат нечие мнение във вестника, да им се мерне някое съмнение или внезапно прозрение, което да ги насочи към мисълта, че няма причини болестта да не продължи повече от шест месеца, тя може да трае година, а и по-дълго.

При такъв момент тяхната смелост, тяхната воля, тяхното търпение внезапно рухваха и им се струваше, че не ще се измъкнат никога от бездната. Ето защо мъчеха се изобщо да не мислят кога ще дойде освобождението, да не се обръщат към бъдещето и да стоят, така да се каже, с наведени очи. Но, разбира се, това благоразумие, това хитруване със страданието — да свалим оръжието, за да предотвратим битката — не се възнаграждаваше. Стараейки се да избягнат на всяка цена сгромолясването, те в същото време се лишаваха и от ония твърде чести мигове, когато можеха да мечтаят за предстоящото си събиране със скъпото за тях същество и да забравят чумата. И затова, заседнали насред пътя между върха и бездната, те по-скоро се люшкаха, а не живееха, жертва на безцелни дни и на безплодни спомени, блуждаещи сенки, които черпят сили само като смучат сокове от недрата на своята мъка.

Така те изпитваха дълбоката горест на всички пленници и изгнаници, обречени да живеят с безполезните си спомени. Непрекъснато размишляваха за миналото, но то имаше горчивия вкус на съжалението. Биха искали наистина да прибавят към това минало всичко неизживяно, всичко, за което се упрекваха, че не са го направили, когато са имали още възможност да го направят с очаквания или очакваната, така че при всички, дори при относително щастливите обстоятелства на моя затворнически живот, те намесваха и отсъствуващия, затова сегашното им съществуване не можеше да ги задоволи. Нетърпеливи спрямо настоящето си, враждебни спрямо миналото си и лишени от бъдеще, ние действително много приличахме на ония, които правосъдието или човешката омраза поставя зад решетките. Накрая ще кажа, че от това непоносимо безделие ни спасяваше единствено въображението — то караше влаковете отново да пътуват и изпълваше часовете ни с честия звън на звънеца, който в действителност упорито мълчеше.

Но ако това беше изгнание, то поне в повечето случаи беше изгнание в собствения дом. И макар че разказвачът изживя само този вид изгнание, той не бива да забравя, че имаше и такива, като журналиста Рамбер например или някои други пришълци, които, изненадани от чумата и задържани в града, се озоваха далеч както от любимото същество, така и от своя роден край, затова мъката им от раздялата беше още по-голяма. В общото изгнание тяхното изгнание беше двойно, защото те зависеха не само от времето, което пораждаше у тях, както у всички, присъщата на чакането тревога, но и от пространството, и се блъскаха непрестанно в стените, издигнати между чумното им убежище и тяхното загубено отечество. Сигурно тях виждахме да скитат по всеки час на деня из прашния град, копнеещи мълчаливо за вечерите и сутрините в родината, чиято прелест само те познаваха. Мъката им се подхранваше от някой малък, едва уловим знак или от неясно възпоминание, като например прелитането на лястовички, вечерната роса или ония особени лъчи, които слънцето понякога плъзга по пустите улици. Затваряха очи за външния свят, който може винаги да ни спаси от всяка мъка, и упорито продължаваха да лелеят своите хубави, неосъществими мечти, да възкресяват с всички сили спомена за една земя, където особената светлина, два-три хълма, обичното дърво и някои женски лица съставляваха незаменим за тях климат.

Но нека поговорим нарочно за влюбените; те са най-интересните и спрямо тях разказвачът ще прояви може би най-голямо разбиране; те имаха и други терзания, между които трябва да изтъкнем и угризенията на съвестта. Това положение наистина им позволяваше да наблюдават чувството си с трескава обективност. И рядко се случваше да не видят ясно своите грешки. Преди всичко, защото им беше много трудно да си представят точно постъпките и жестовете на отсъствуващия. Горчиво съжаляваха тогава, че не знаят с какво е запълнено времето му; самообвиняваха се, че са се отнасяли лекомислено към този въпрос и едва сега разбираха, че да следиш ежедневието на любимия — там е изворът на всичките радости. Съзнали това, беше им вече лесно да проследят цялата си любов и да видят несъвършенствата й. В нормално време всички разбирахме повече или по-малко ясно, че няма любов, която да не може да надмине себе си, и все пак приемахме повече или по-малко спокойно нашата любов да остане посредствена. Но когато си спомняме, сме по-взискателни. Това нещастие, което дойде отвън и се стовари върху града, не представляваше само възмутителна несправедливост. С някаква голяма последователност то ни подтикваше към самоизтезание и по този начин ни заставяше да приемем бедствието. Това беше една последица от болестта — да отклонява вниманието ни и да обърква картите.

Така че всеки, ще не ще, трябваше да живее ден за ден, и то сам под небето. Тази обща безизходица, която с течение на времето би могла да кали характерите, всъщност ги направи нищожни. Някои от нашите съграждани тогава например попаднаха в друго робство — в плен на слънцето и дъжда. Човек би помислил, че за пръв път пряко възприемат времето. Лицето им светваше, щом се прокраднеше един златен лъч, докато дъждовните дни спускаха плътно було над лицата и мислите им. Няколко седмици по-рано не биха се поддали на такава слабост и на такова безразсъдно заробване, защото не се чувствуваха сами срещу света и защото обичното същество, което живееше с тях, закриваше до известна степен вселената за тях. Но от оня миг насетне те явно бяха предоставени на капризите на небето, с една реч, страдаха и се надяваха без основание.

При такава крайна самотност никой не можеше да разчита на помощ от съседите и живееше сам с грижите си. Опиташе ли се някой от нас случайно да се довери някому или да продума нещо за своите изживявания, какъвто и отговор да получеше, все оставаше наскърбен. Виждаше, че събеседникът му и той не говорят за същото. Искаше да изрази онова, което дни наред бе изживявал и страдал, да говори за образа, тъй дълго сгряван с огъня на копнежа и страстта. Другият обаче си представяше някакво най-обикновено чувство, мъка, която се среща на всяка крачка, изтъркана печал. Благосклонен или неприязнен, отговорът винаги беше не на място и трябваше да се откажем от него. Или в краен случай тези, за които мълчанието беше непоносимо, се примиряваха да си служат с делничния език, да говорят, както е общоприето, с езика на обикновеното общуване, на произшествията, на ежедневната хроника, тъй като другите не можеха да намерят верния език на сърцето. Така че най-големите си болки свикнахме да изразяваме с общоприети формули. Само на тази цена пленниците на чумата можеха да заслужат съчувствието на своя вратар или интереса на някой слушател.

Все пак, и това беше най-важното, колкото и болезнени да бяха тези терзания, колкото и тежко да се носеше едно всъщност празно сърце, можем да твърдим, че в първия период на чумата тези изгнаници бяха в благоприятно положение. Защото, когато населението на града започна да обезумява от страх, тяхната мисъл бе изцяло погълната от човека, когото чакаха. В общата злочестина себичността на тяхната любов ги пазеше и за чумата мислеха дотолкова, доколкото се бояха да не направи раздялата им вечна. Така в разгара на епидемията те се спасяваха чрез едно отвличане на мисълта — нещо, което другите лесно вземаха за хладнокръвие. Тяхното собствено отчаяние ги предпазваше от паника, тяхното нещастие им беше от полза. Дори да се случеше болестта да отнесе някого от тях, то ставаше почти винаги, без той да е имал време да вземе предпазни мерки.

Докато нашите съграждани се опитваха да се приспособят към това внезапно изгнание, чумата поставяше стражи пред градските врати и отбиваше корабите на път за Оран. Ни едно превозно средство не беше влизало в града след затварянето. От този ден автомобилите сякаш се въртяха в кръг. Погледнато отгоре, от булевардите, пристанището също представляваше странна гледка. Обичайното оживление, което го правеше едно от първите пристанища на крайбрежието, внезапно стихна. Виждаха се само няколко кораба, задържани под карантина. Големи кранове в бездействие, обърнати на една страна вагонетки, купчини бурета и чували свидетелствуваха, че търговията също е умряла от чума.

Въпреки тези необичайни зрелища нашите съграждани мъчно разбираха какво беше ги сполетяло. Изживяваха чувства, общи за всички, каквито са раздялата или страхът, но все още продължаваха да поставят на пръв план личните си грижи. Никой още не беше приел истински болестта. Повечето бяха чувствителни най-вече към онова, което нарушаваше навиците им или засягаше техните интереси. Това ги дразнеше и ядосваше, а не такива чувства можеш да противопоставиш на чумата. Първата реакция например беше да обвинят административните власти. Отговорът на префекта, отправен към критиките, на които пресата пригласяше („Не биха ли могли да се посмекчат предвидените мерки?“), беше доста неочакван. Дотогава нито вестниците, пито агенция „Рансдок“ получаваха официално съобщение за движението на болестта. А префектът започна да изпраща данните всеки ден на агенцията с молба да се оповестяват ежеседмично.

И все още не се получаваше незабавна реакция от страна на публиката. Съобщението, че през третата седмица чумата е взела триста и две жертви, не говореше нищо на въображението. От една страна, може би не всички бяха умрели от чума. А, от друга, никой в града не знаеше колко души умират обикновено в една седмица. Градът наброяваше двеста хиляди жители. Не се знаеше дали този процент смъртност не беше нормален. За такива неща никой не се замисля, макар че те са твърде интересни. На обществеността липсваха, така да се каже, показатели за сравнение. Едва по-късно, когато се установи, че смъртността се увеличава, обществото си даде сметка за истината. Петата седмица действително взе триста двадесет и една жертви, а шестата — триста четиридесет и пет. Увеличението говореше красноречиво. Но не беше достатъчно силно, за да заличи у нашите съграждани впечатлението при тая тревога, че явлението е неприятно, но все пак временно.

И те продължаваха да кръстосват улиците и да седят по терасите на кафенетата. Общо взето, не бяха страхливи, разменяха си повече шеги, отколкото оплаквания и даваха вид, че посрещат с добро настроение явно преходни несгоди. Привидно всичко беше в ред. Към края на месеца обаче, приблизително по време на молитвената седмица, за която ще говорим по-нататък, нашият град твърде много се промени външно. Най-напред префектът издаде нареждания относно движението на превозните средства и снабдяването. Продоволствието беше ограничено, а течното гориво разпределено на дневни дажби. Наредиха дори да се пести електричеството. Отвън се внасяха по суша и по въздух само продукти от първа необходимост. Така че движението бързо намаля и почти изчезна, магазините за луксозни стоки се затвориха в кратък срок, други поставяха на витрините си обяви за липсата на тая или оная стока, а в това време пред вратите им се редяха опашки.

Оран придоби странен вид. Броят на пешеходците се увеличи и дори в работните часове мнозина, принудени да бездействуват поради затварянето на някои магазини или кантори, пълнеха улиците и кафенетата. В момента те още не се смятаха за безработни, бяха само в отпуска. И към три часа следобед например в хубав слънчев ден Оран оставяше измамното впечатление на празнуващ град, където са преустановили движението и затворили магазините поради манифестацията, а жителите са изпълнили улиците, за да участвуват в тържествата.

Разбира се, кината използуваха тази всеобща отпуска и трупаха печалби. Но филмите не можеха да обикалят вече из департамента. След две седмици кинопредприятията се принудиха да разменят програмите си, а като мина още известно време, кината започнаха да представят все един и същ филм. Приходите им обаче не намаляваха.

Пивниците също можеха да задоволяват своите клиенти благодарение на значителните си запаси, защото в нашия град търговията с вина и алкохолни напитки държи първо място. Да си признаем, хората пиеха много. Откакто една пивница сложи следния надпис: „Числото вино убива микроба“, разпространената вече мисъл, че алкохолът предпазва от заразни болести, се затвърди у всички. Всяка нощ към два часа внушителен брой пияни хора, изгонени от кръчмите, изпълваха улиците и продължаваха оптимистичните си разговори.

Но всичките тези промени бяха в известен смисъл тъй необикновени и се извършваха толкова бързо, че не беше лесно да ги смятаме за естествени и трайни, в резултат на което ние продължавахме да поставяме на преден план нашите лични чувства.

Два дни след затварянето на града доктор Рийо срещна на излизане от болницата Котар, който вдигна към него грейналото си от доволство лице. Рийо го поздрави за добрия му вид.

— Да, всичко е наред — рече Котар. — Кажете ми, докторе, тая проклета чума става като че ли наистина сериозна?

Докторът призна, че е така, а Котар допълни весело:

— И няма причини да се спре сега, нали? Всичко ще се обърне с главата надолу.

Повървяха малко заедно, Котар разказа как някакъв бакалин от техния квартал, търговец на едро, натрупал запаси от хранителни стоки, за да ги продава на високи цени, и когато дошли да го вземат за болницата, открили консервените кутии под леглото му, „Умря. Чумата не прощава.“ Котар беше пълен с разни истории за чумата — някои истински, други измислени. Говорело се например как една сутрин в центъра на града някакъв заболял от чума изскочил в бълнуването си навън, хвърлил се върху първата срещната жена и я сграбчил, като викал, че е чумав.

— Да — забеляза Котар с любезен тон, несъответствуващ на думите му, — всички ще полудеем, непременно.

Пак същия ден следобед Жозеф Гран направи най-сетне личната си изповед пред доктор Рийо. Бе видял снимката на госпожа Рийо върху бюрото на доктора и го погледна въпросително. Рийо отговори, че жена му е на лечение извън града.

— В известно отношение — забеляза Гран — това е късмет.

Докторът отвърна, че наистина е късмет, стига само жена му да оздравее.

— Да — рече Гран, — разбирам.

И за пръв път, откакто Рийо го познаваше, той се разбъбри. Макар че пак търсеше думите си, успяваше почти винаги да ги намери, сякаш дълго бе мислил върху онова, което казваше.

Оженил се съвсем млад за една бедна девойка, негова съседка. Дори заради женитбата прекъснал следването си и постъпил на работа. Нито той, нито Жан излизали вън от квартала. Той ходел да я види у тях, а родителите й се присмивали малко на мълчаливия и несръчен кандидат. Баща й бил железничар. Когато не ходел на работа, сядал в един ъгъл до прозореца, поставял огромните си ръце върху коленете и се заглеждал мълчаливо в уличното движение. Майката все шетала, а Жан й помагала. Девойката била толкова дребничка, че Гран винаги се тревожел, като я гледал да пресича улицата. В такъв момент колите му изглеждали грамадни. Един ден Жан се захласнала в една коледна витрина, обърнала се към него и възкликнала: „Колко е хубаво!“ Той стиснал китката на ръката й. Така женитбата им била решена.

По-нататък историята, по думите на Гран, била съвсем проста. Така става с всички: женят се, обичат се още известно време, работят. Работят толкова много, че забравят да се обичат. Жан също работела, тъй като началникът на службата не изпълнил обещанието си. Тук вече трябваше малко въображение, за да разбере човек какво иска да каже Гран. На всичко отгоре прибавила се и умората, той оставил работите на самотек, все повече и повече мълчал и не поддържал у младата си жена мисълта, че е обичана. Мъж, зает с работа, беднотия, бъдеще, което полека-лека се затваря, мълчаливи вечери около масата — в такъв един свят няма място за страсти. Жан вероятно е страдала. Все пак останала; понякога човек страда дълго, без да го съзнава. Минали години. По-късно тя си отишла. Разбира се, не тръгнала сама. „Обичах те много, сега се уморих. Не тръгвам щастлива, но не е нужно да си щастлив, за да се опиташ да почнеш отначало.“ Така приблизително му писала.

И Жозеф Гран на свой ред страдал. Той също би могъл да започне отначало, както му каза Рийо, но, видите ли, нямал вяра.

Той постоянно мислел за нея. Искал да й напише едно писмо, за да се оправдае.

— Но много е трудно — каза той. — От дълго време го мисля. Докато се обичахме, разбирахме се без думи. Но любовта не трае вечно. В определен момент трябваше да намеря думите, които щяха да я задържат, но не можах.

Гран се изсекна в някаква кърпа на квадрати. После си изтри мустаците. Рийо го гледаше.

— Извинете ме, докторе, но как да ви кажа? Имам доверие във вас. Пред вас мога да говоря. А това ме вълнува.

По всичко личеше, че Гран се намира на хиляди километри далеч от чумата.

Същата вечер Рийо телеграфира на жена си, че градът е затворен, че той се чувствува добре и мисли за нея, но тя трябва да продължи лечението си.

Три седмици след затварянето на градските врати докторът завари на входа на болницата един млад човек, който го чакаше.

— Надявам се, че ще ме познаете — рече човекът.

Рийо виждаше познато лице, но не можеше да си припомни кой е.

— Идвах при вас, преди да настъпят събитията, за да ви искам сведения за жизнените условия на арабите. Името ми е Ремон Рамбер.

— Ах, да — сети се Рийо. — Е, сега имате хубава тема за репортаж, нали?

Рамбер изглеждаше малко нервен. Каза, че не за това е дошъл, а да помоли доктора за една услуга.

— Моля за извинение — добави той, — но не познавам никого в града, а кореспондентът на нашия вестник е истински глупак.

Рийо предложи на Рамбер да го придружи до диспансера в центъра на града, където трябваше да даде някои нареждания. Слязоха по уличките на негърския квартал. Вечерта се спущаше, но градът, тъй шумен някога в тоя час, сега изглеждаше много тих. Само към позлатеното от залеза небе се понесоха тръбни звуци, с което военните искаха да дадат вид, че изпълняват службата си. Докато изкачваха стръмните улици между мавританските къщи, боядисани в синьо, охра и виолетово, Рамбер възбудено говореше. Оставил жена си в Париж. Те наистина не били женени, но било все същото. Телеграфирал й още при затварянето на града. Мислел най-напред, че тази мярка е временна, затова се помъчил да установи писмена връзка с нея. Оранските му колеги казали, че не могат да му помогнат с нищо, от пощата го върнали, а една секретарка в префектурата му се изсмяла в очите. Най-сетне след двучасово чакане на опашка успял да подаде телеграма със следното съдържание: „Всичко е наред. До скоро виждане.“

Но на другата сутрин, като станал от леглото, изведнъж му дошло наум, че в края на краищата не знае колко време ще трае това положение. Решил да замине. И понеже имал препоръка (в неговия занаят това става лесно), могъл да се добере до секретаря на префекта и да му каже, че не е от Оран и няма защо да стои тук, че случайно е попаднал в града, затова справедливостта налага да му разрешат да си отиде, дори ако трябва да го подложат на карантина навън. Началникът заявил, че разбира много добре, но няма възможност да направи изключение; ще се опита, обаче положението е сериозно и нищо не може да се направи.

— Но, тъй или иначе, аз съм чужд на този град — настоял Рамбер.

— Несъмнено, но да се надяваме, че епидемията няма да трае дълго.

Накрая се опитал да утеши Рамбер, обръщайки му внимание, че би могъл да намери в Оран материал за един интересен репортаж и че всяко събитие, разгледано внимателно, си има и добрите страни. Разказвайки това, Рамбер вдигаше рамене. Стигнаха до центъра на града.

— Глупаво е, докторе, нали разбирате. Не съм създаден, за да правя репортажи. Може би съм създаден, за да живея с една жена. Това не е ли в реда на нещата?

Рийо отговори, че всичко му се струва напълно разумно.

По централните булеварди нямаше обичайната навалица. Неколцина минувачи бързаха към отдалечените си домове. Никой не се усмихваше. Рийо помисли, че това е резултат от днешното съобщение на „Рансдок“. В следващите двадесет и четири часа надеждата отново щеше да обземе нашите съграждани. Но този ден цифрите бяха още премного пресни в съзнанието им.

— Там е работата — заяви Рамбер направо, — че тя и аз се познаваме отскоро и много добре се разбираме.

Рийо мълчеше.

— Но аз ви отегчавам — поде Рамбер. — Исках само да ви попитам дали не можете да ми издадете удостоверение, че не съм болен от тая дяволска болест. Мисля, че ще ми послужи.

Рийо кимна с разбиране, но в този момент едно малко момченце се блъсна в краката му, той го хвана и полека го изправи. Продължиха да вървят до Плас д’Арм. Клоните на фикусите и палмите висяха посивели от прах край мръсната, потънала в пепел статуя на Републиката. Спряха под паметника. Рийо си отърси краката, покрити с белезникав слой мазилка. После погледна Рамбер. Както беше небръснат, с килната назад шапка и с разкопчана под вратовръзката яка, журналистът имаше сърдит и твърдоглав вид.

— Бъдете сигурен, че ви разбирам — рече най-сетне Рийо, — но разсъжденията ви не са правилни. Не мога да ви издам такова удостоверение, тъй като всъщност не зная заразен ли сте от чума, или не, а дори и да не сте, не мога да удостоверя, че от момента, когато излезете от моя кабинет, до момента, когато влезете в префектурата, няма да се заразите. И после дори…

— И после дори, какво? — попита Рамбер.

— И после, дори да ви издам такова удостоверение, то не ще ви послужи.

— Защо?

— Защото в града има хиляди хора във вашето положение и никого не пущат да излезе.

— Но щом самите те не са чумави?

— Не е достатъчно основание. Цялата работа е глупава, зная, но засяга всички ни. Трябва да се примирим.

— Но аз не съм тукашен!

— Уви, отсега нататък вие сте тукашен като всички.

Рамбер се разтревожи:

— Но това е въпрос на човещина, уверявам ви. Може би вие не си давате сметка какво значи една раздяла за двама души, които се разбират добре.

Рийо не отговори веднага. После каза, че мисли, че си дава сметка. От все сърце би желал Рамбер да замине при жена си и всички, които се обичат, да се съберат, но има разпоредби и закони, има и чума, а неговата задача е да върши каквото трябва.

— Не — каза Рамбер с горчивина. — Не можете да разберете. Вие говорите с езика на разума, мислите абстрактно.

Докторът погледна към статуята на Републиката и възрази, че не знае дали говори с езика на разума, но говори с езика на очевидността, а това не е непременно едно и също. Журналистът намести вратовръзката си.

— Тогава трябва да търся други начини да се оправям, нали? Но — добави той някак предизвикателно — аз ще изляза от този град.

Докторът отвърна, че и това разбира, но то не го засяга.

— Напротив, засяга ви — избухна Рамбер. — Аз дойдох при вас, защото ми казаха, че имате голям дял във взетите решения. Помислих, че в един случай поне ще нарушите установеното. Но на вас ви е безразлично. Не сте помислили за никого. Не сте държали сметка за разделените.

Рийо призна, че до известна степен това е вярно, не е искал да държи сметка.

— Да — отвърна Рамбер, — имали сте пред вид общия интерес. Но общественото благо се състои от щастието на всеки отделен индивид.

— Хайде, хайде — рече докторът, който сякаш се опомни от своята разсеяност, — това е така, но има и нещо друго. Не бива да съдим прибързано. Няма защо да се сърдите. Аз ще бъда извънредно доволен, ако успеете да се измъкнете. Само че има неща, които службата ми забранява.

Другият поклати глава нетърпеливо.

— Да, няма защо да се сърдя. А и ви отнех много време.

Рийо го помоли да го държи в течение на своите работи и да не бъде злопаметен. Между тях сигурно има общи допирни точки и те ще се разберат. Рамбер изведнъж се смути.

— Вярвам — рече той след кратко мълчание, — да, вярвам го мимо желанието си и въпреки всичко, което казахте.

Поколеба се и добави:

— Но не мога да се съглася с вас.

И като нахлупи шапката си, бързо се отдалечи. Рийо го видя, че влезе в хотела, където живееше Жан Тару.

Докторът постоя, после поклати глава. Журналистът беше прав в своето нетърпение да бъде щастлив. Но беше ли прав да го обвинява? „Вие мислите абстрактно.“ Абстракция ли бяха дните, прекарани в болницата, където чумата беше разтворила жадно паст, гълтайки средно по петстотин жертви на седмица? Вярно е, в нещастието имаше частица отвлеченост и нереалност. Но когато отвлечеността започне да ни унищожава, трябва по неволя да се заемем с нея. Рийо обаче знаеше, че това не е тъй лесно. Не беше лесно например да се управлява тази допълнителна болница (открити бяха вече три), с която бе натоварен. По негово нареждане подредиха една стая до залата за консултация и я направиха приемна за болните. Издълбаха в земята басейн и го напълниха с дезинфекционен разтвор, а в средата издигнаха малко островче от тухли. Отнасяха болния на островчето, разсъбличаха го бързо и пущаха дрехите му във водата. Умит, избърсан, облечен в груба болнична нощница, той минаваше в ръцете на Рийо, после го отнасяха в една от болничните стаи. Принудили се бяха да използуват коридорите на едно училище, в което сместиха петстотин легла, почти винаги заети. След сутрешното приемане на болните, което ръководеше сам, след ваксинациите и отварянето на абсцесите Рийо проверяваше статистическите сведения и после подновяваше следобедните си прегледи. Вечер обикаляше болни и чак късно през нощта се прибираше вкъщи. Предната нощ, когато му подаваше една телеграма от госпожа Рийо, младата, майка му забеляза, че ръцете му треперят.

— Да — отвърна той, — но с повече постоянство ще обуздая нервите.

Беше силен и издръжлив. И в действителност не чувствуваше още умора. Но прегледите по домовете например му ставаха непоносими. Установяването на епидемичната треска се свеждаше до това — бързо да се откара болният в болницата. Тогава именно започваше абстракцията и истинските трудности, защото семейството на чумавия знаеше, че ще види отново своя близък или оздравял, или мъртъв. „Милост, докторе!“ — умоляваше го госпожа Лоре, майка на камериерката от хотела на Тару. Какво значеше това? Разбира се, той беше милостив, но това не помагаше никому. Трябваше да телефонира. И скоро на улицата се разнасяше звънът на болничната кола. В началото съседите отваряха прозорци и гледаха. По-късно бързаха да ги затворят. Тогава почваше съпротивата, сълзите, увещанията, с една дума — абстракцията. В пренагретите от треската и тревогата апартаменти се разиграваха влудяващи сцени. Но болният биваше отведен. Рийо можеше да си тръгне.

При започването на епидемията той се задоволяваше да телефонира и да тича от болен на болен, без да дочаква линейката. Но тогава роднините заключваха вратата, предпочитайки разговор насаме с чумата пред такава една раздяла, чийто изход вече знаеха. Крясъци, настоявания, намеса на полицията, а по-късно и на войници, докато най-сетне болният биваше отнасян насила. През първите седмици Рийо се принуждаваше да стои до идването на линейката. После, когато с всеки лекар започна да идва и по един инспектор доброволец, Рийо можеше да бърза при други болни. Но в началото напред го посрещаха, както бе го посрещнала една вечер госпожа Лоре в малкия си апартамент, украсен с ветрила и изкуствени цветя, и бе казала с принудена усмивка:

— Надявам се, че не е треската, за която всички говорят.

А той, повдигнал завивката и нощницата, мълчаливо разглеждаше червените петна по корема и бедрата на болната, набъбналите жлези. Майката, втренчила очи в корема на дъщеря си, пищеше, без да може да се овладее. Всяка вечер майки крещяха така в забрава пред белязани със знака на смъртта тела, всяка вечер ръце се вкопчваха в неговите, мълвяха се безполезни слова, лееха се сълзи и обещания, всяка вечер звънът на болничната кола предизвикваше кризи, безсмислени като всяко страдание. И след тази дълга поредица от едни и същи вечерни посещения по домовете Рийо не можеше да очаква нищо друго освен също такава дълга поредица от еднакви сцени, повтарящи се безкрайно. Да, чумата, както абстракцията, беше еднообразна. Едно нещо може би само се променяше — това беше самият Рийо. Той почувствува това тази вечер при паметника на Републиката, когато гледаше вратата на хотела, където влезе Рамбер; тогава си даде сметка за мъчителното безразличие, което започваше да го обзема.

След тези дълги изтощителни седмици, след всичките тези вечери, когато плисналата по улиците вълна от хора започваше всекидневната си обиколка, Рийо разбра, че борбата му със състраданието е свършена. Състраданието уморява, когато е безполезно. Намираше облекчение от изморителните дни само когато усещаше, че сърцето му бавно се затваря в себе си. Знаеше, че това ще улесни задачата му, затова се радваше. Когато майка му го посрещаше в два часа сутрин и се натъжаваше от празния му поглед, тя се огорчаваше от новото му отношение, което единствено засега можеше да го облекчи. За да се бориш с абстракцията, трябва да й приличаш малко. Може ли Рамбер да разбере това? Абстракция за Рамбер беше всичко, което пречеше на неговото щастие, Рийо знаеше, че журналистът има право в известен смисъл. Но знаеше също, че се случва абстракцията да излезе по-силна от щастието и тогава трябва, но само тогава, да се съобразим с нея. Точно така стана с Рамбер и докторът можа да го узнае подробно по-късно от самия него. Така той успя да проследи, и то в нова светлина, тази мрачна борба между щастието на отделния човек и абстракциите на чумата, която съставляваше живота в нашия град през целия този дълъг период.

Но там, където едни виждаха абстракция, други виждаха реалност. Краят на първия чумен месец беше помрачен от едно явно засилване на епидемията и от една пламенна проповед на отец Панлу, йезуита, който бе подкрепил на улицата стария Мишел в началото на заболяването му. Отец Панлу беше вече добил известност с постоянното си сътрудничество в бюлетина на Оранското географско дружество, където публикациите на разчетените от него надписи се ползуваха с авторитет. Но той си спечели много повече слушатели чрез своята поредица от сказки върху модерния индивидуализъм. Беше се проявил като горещ защитник на строгото християнство, еднакво отдалечено както от модерната разюзданост, така и от мракобесието на миналите столетия. При тези сказки той не се въздържаше да каже грубата истина пред своите слушатели. На това се дължеше и репутацията му.

Обаче към края на гореспоменатия месец духовните власти в нашия град решиха да поведат борба с чумата посвоему, като организират седмица на колективни молитви. Тези прояви на публична набожност трябваше да приключат следващата неделя с тържествена литургия, посветена на свети Рош, чумавия светец. Помолиха отец Панлу да изнесе проповед по този случай. Така че той се откъсна за петнадесет дни от изследванията си върху свети Августин и африканската църква, които му бяха извоювали почетно място в неговия орден. Буен и страстен по темперамент, отец Панлу прие смело задачата, с която го натовариха. За тази проповед се говореше в града дълго преди да бъде произнесена и тя също отбеляза по свой начин една значителна дата в историята на този период.

Молитвената седмица се посещаваше от многобройна публика. При нормални условия оранските жители не са кой знае колко набожни. В неделя сутрин например плажовете правят сериозна конкуренция на църковната служба. Сегашното многолюдно участие в молитвената седмица не се дължеше също на някакво внезапно религиозно просветление. Но, от една страна, къпането в морето не беше възможно поради затварянето на града и възбраната на пристанището, а, от друга — хората се намираха в особено състояние на духа, когато, макар и да не съзнаваха напълно какво беше ги сполетяло, те, разбира се, чувствуваха, че нещо се бе променило. Все пак мнозина се надяваха, че епидемията ще свърши и те заедно със семействата си ще бъдат пощадени, вследствие на което не се чувствуваха още задължени с нищо. За тях чумата беше само неприятна гостенка, която щеше да си отиде един ден, както беше дошла. Бяха изплашени, но не отчаяни, а моментът, когато чумата щеше да стане самият облик на живота им и щеше да изличи от паметта миналото им съществуване, още не беше настъпил. С една дума, изчакваха. Чумата бе предизвикала по религиозните, а и по много други въпроси своеобразен обрат на мисълта им, чужд както на равнодушието, така и на увлечението, който най-добре би се определил с думата „безпристрастност“. Повечето от посетителите на седмицата споделяха напълно мнението на един от богомолците, изказано пред доктор Рийо: „Ако няма полза, то поне не ще има вреда.“ Самият Тару, като отбелязваше, че китайците в подобни случаи бият тъпани пред бога на чумата, подчертаваше, че е абсолютно невъзможно да се установи дали в действителност тъпанът е по-сигурен от предпазните мерки. Добавяше още, че за да решим проблема, би трябвало да се осведомим съществува ли бог на чумата, но нашето невежество в това отношение правеше безплодни всякакви мнения по въпроса.

И тъй, през цялата седмица катедралата в нашия град се пълнеше с богомолци. В първите дни много граждани стояха вън в градината пред църквата под палмите и наровете и оттам слушаха песнопенията и молитвите, които се чуваха чак на улицата. Малко по малко, вземайки пример един от друг, те се решиха да влязат и да присъединят несмелите си гласове към ектенията. А в неделя надойде много народ и изпълни цялата църква чак до преддверието и стълбите. Още предната вечер се заоблачи и през деня заваля силен дъжд. Останалите навън отвориха чадърите си. Миризма на тамян и мокри дрехи се носеше из катедралата, когато отец Панлу се изкачи на амвона.

Той беше среден на ръст и набит. Когато се облегна на дървения парапет и го стисна здраво с едрите си ръце, над богомолците се открои неговата тъмна, яка фигура, а под металната рамка на очилата изпъкнаха червендалестите му бузи. Той имаше могъщ, топъл глас, отекващ надалеч, и когато произнесе натъртено и с жар: Братя, вас ви сполетя беда, братя, вие я заслужихте!“, тази фраза прозвуча като удар и тръпка на вълнение премина през църквата чак до преддверието.

Ако преценим логично, последвалото изложение сякаш не съответствуваше на този вдъхновен увод. Чак след като речта завърши, нашите съграждани разбраха, че отецът бе успял посредством умел ораторски похват да постави наведнъж, с един замах, темата на цялата си проповед. Веднага след първата фраза Панлу цитира съответния текст от Библията, отнасящ се до чумата в Египет, и каза:

— Този бич се появи за първи път в историята, за да порази враговете божии. Фараонът се възпротиви на божиите помисли и тогава чумата го накара да се смири. Още от началото на човешката история бичът божи поставя на колене горделивците и слепците. Помислете върху това и се молете.

Навън дъждът плисна още по-силно и последната фраза, произнесена при пълна тишина, позволи да се чуе ясно плющенето на пороя върху стъклописите и така силно отекна, че някои от слушателите след миг колебание се смъкнаха от скамейките върху молитвените си столчета. Други помислиха, че трябва да последват техния пример, тъй че малко по малко, без всякакъв шум освен лекото изскърцване на няколко стола, всички богомолци застанаха на колене. Тогава Панлу изправи снага, пое дълбоко дъх и поде, като все повече и повече натъртваше думите си:

— Щом днес чумата ви заплашва, то значи, че моментът за размисъл е настъпил. Праведните няма от що да се боят, но грешните нека треперят. В огромния световен хамбар безпощадният бич ще шиба човешкото жито, докато сламата се отдели от зърното. Ще има повече слама, отколкото зърно, повече призовани, отколкото избрани и това бедствие не е угодно богу. Прекалено дълго тоя свят се е спогаждал със злото, прекалено дълго се е уповавал на божието милосърдие. Позволява си всичко, стига след това да се разкае. А за разкаяние всеки е готов. Дойде ли моментът, непременно ще опита да се покае. Затова най-лесното е да му отпуснем края, божественото милосърдие ще свърши останалото. Но така не може да продължава. Бог, който тъй дълго отправя милостивия си поглед към този град, се умори да чака, разочарова се в своята вечна надежда и отвърна лице от нас. Лишени от божествената светлина, ние ще останем дълго време в мрака на чумата.

В залата някой изпръхтя като нетърпелив кон. След кратка пауза отецът продължи, но вече по-тихо:

— В „Златната легенда“ четем, че по времето на крал Умберто Ломбардски Италия е била опустошена от такава страшна чума, че живите едва смогвали да погребват умрелите, и тази чума върлувала най-вече в Рим и в Павия. Тогава се появил един добър ангел и заповядал на лошия ангел да удря с копието си къщите; и колкото удари получавала една къща, толкова мъртви излизали от нея.

При тия думи Панлу протегна късите си ръце към изхода, сякаш сочеше нещо зад подвижната завеса на дъжда.

— Братя мои — извика той силно, — и днес същият смъртоносен лов бушува из нашите улици. Вижте го този ангел на чумата, красив като Луцифер и блестящ като самото зло, той се носи над покривите, в дясната си ръка държи вдигнато копие, а с лявата сочи някоя от вашите къщи. В този миг може би пръстът му се протяга към вашата врата, копието звънва и се забива в дъската и ето чумата влиза у вас, сяда и чака вашето завръщане. Тя е там търпелива, съсредоточена, уверена като реда във вселената. Никаква земна сила и, запомнете това добре, дори празната човешка наука, няма да отклони нейната протегната към вас ръка. И шибани върху кървавия харман на страданието, вие ще бъдете отхвърлени заедно със сламата.

Тук отецът се впусна да описва още по-нашироко страшния образ на бедствието. Обрисува как грамадният бич плющи над града и удря наслуки, вдига се окървавен и пръска кръв и човешка мъка „за сеитба, която подготвя жътвата на истината“.

След като завърши дългата фраза, отец Панлу се спря с паднали на челото коси; той трепереше така, че целият амвон се клатеше; после поде по-глухо, но със същия обвинителен тон:

— Да, настъпил е час за размисъл. Вие мислехте, че е достатъчно да посетите божия храм в неделя, за да бъдете спокойни през останалите дни. Смятахте, че с няколко коленичения ще откупите престъпното си безгрижие. Но бог не е равнодушен към нас. Тези редки срещи не задоволяват неговата жадна любов. Той иска да ни вижда по-често, това е неговият начин да ни обича, а, откровено казано, това е единственият начин да обичаш. Ето защо, след като се е уморил да чака вашето идване, той е оставил бичът да заплющи над нас, както е плющял над всички грешни градове, откакто човечеството има история. Сега вие знаете какво нещо е грях, както са го узнали Каин и неговите синове, всички от преди потопа, всички от Содом и Гомор, фараонът и праведният Йов, а също и всички прокълнати. И вие като тях започнахте да гледате с нови очи и хората, и нещата от оня ден, от който градът ви обсади заедно с болестта зад стените си. Сега най-сетне знаете, че трябва да се обърнете с лице към вечното.

В църквата нахлу влажен вятър, пламъкът на свещите затрептя и се наклони. Разкашляха се, някой кихна и този шум ведно с гъстата миризма на восък се надигна към отец Панлу, който поде спокойно, с проницателност, достойно оценена от слушателите:

— Зная, че мнозина измежду вас се питат какво целя. Искам да ви накарам да видите истината и да се научите да се радвате въпреки онова, което ви говорих. Мина времето, когато съветите или братски протегнатата ръка можеха да ви помогнат да тръгнете към доброто. Днес истината е заповед. А едно нажежено копие ви сочи пътя на спасението и ви тласка към него. Ето тук, братя мои, се проявява най-сетне милостта божия, която е вложила във всяко нещо и добро и зло, и гняв и жалост, и чума и спасение. Бичът ви поразява, но ви издига и ви сочи истинския път.

Преди много години християните от Абисиния виждаха в чумата сигурно средство, изпратено от бога, да постигнат вечността. И ония, до които тя не беше се докоснала, се увиваха с покривалата на чумавите, за да си осигурят смъртта. Без съмнение такава яростна ревност за спасение не е препоръчителна. Тя показва едно бързане, твърде нежелателно и много сродно с гордостта. Не бива да бъдем по-припрени от господа и всичко, целящо да ускори установения от него веднъж завинаги неизменен ред, води към ерес. Но примерът е поучителен. Той кара да блесне пред просветления ни поглед онази чудна светлина на вечността, която се крие в дъното на всяко страдание. Тя, тази светлина, огрява мрачните пътища към избавлението. Тя изявява божествената воля, която неспирно превръща злото в добро. Тя и днес ни води през страшния поход на смъртта, през вопли и ридания към вечното мълчание и към извора на всеки живот. Това е, братя мои, неизмеримото утешение, което исках да ви дам, за да не отнесете оттук само думи на упрек, а и слово на успокоение.

Всички помислиха, че Панлу свърши проповедта си. Навън дъждът беше спрял. Небето, в което водата и слънцето още се смесваха, лееше върху площадите подмладена светлина. От улицата долитаха гласове, шум от движение на коли и целият този бъбреж на съживяващия се град. Слушателите започнаха безшумно да прибират вещите си и полека да разместват столовете. Отецът обаче заговори отново и каза, че след като е изтъкнал божествения произход на чумата, изпратена от бога за наказание, той няма какво повече да добави и не ще си послужи с неуместно красноречие при един толкова трагичен въпрос. Смята, че всичко е ясно. Припомни само оня момент от голямата чумна епидемия в Марсилия, когато летописецът Матийо Маре се оплаквал, че се чувствува попаднал в ада и живее без помощ и без надежда. Нека знаем, че Матийо Маре беше се показал сляп! Напротив, отец Панлу чувствува както никога досега, че божията помощ и християнската надежда са всеобщо достояние. При пълна безнадеждност той все пак се надява, че въпреки целия ужас на тези дни, въпреки виковете на умиращите, нашите съграждани ще отправят към небето единствената дума, която ще прозвучи християнски, думата „любов". Бог ще стори останалото.

Трудно е да се прецени оказа ли тази проповед въздействие на нашите съграждани. Съдебният следовател господин Отон заяви на доктор Рийо, че намира речта на отец Панлу „абсолютно неопровержима“. Но не всички бяха тъй категорични. Проповедта просто изостри чувствителността на хората към някои неясни дотогава идеи, а именно, че са осъдени на неописуем затвор заради неизвестно престъпление. И докато едни продължаваха дребното си съществуване и се приспособяваха към този затвор, при други стана обратното — единствената им мисъл беше да се измъкнат от него.

Гражданите най-напред се примириха да бъдат откъснати от външния свят, както биха приели всяко временно неудобство, нарушаващо само някои техни навици. Но когато лятната мараня затрептя над града, те изведнъж осъзнаха своята откъснатост от света и смътни почувствуваха, че целият им живот е заплашен, затова, спуснеше ли се вечерната прохлада, усещаха енергия, която понякога ги тласкаше към отчаяни постъпки.

Дали беше съвпадение, или не, но от деня на проповедта в града ни се зароди повсеместен страх, и то доста силен, от който можеше да се съди, че нашите съграждани започнаха да съзнават своето положение. Погледната от тази страна, атмосферата в града беше малко променена. Но въпросът е къде ставаше промяната — в атмосферата или в сърцата.

Няколко дни по-късно, когато Рийо на път за един от крайните квартали обсъждаше с Гран проповедта на Панлу, той се сблъска в тъмното с един човек, който стоеше на едно място и се клатеше. В този момент уличните лампи, запалвани все по-късно и по-късно, изведнъж светнаха. Високата лампа зад тях освети човека и те видяха, че той се смее беззвучно, със затворени очи. По бледото му ухилено лице, опънато от странна веселост, се стичаха едри капки пот. Двамата отминаха.

— Сигурно е луд — рече чиновникът.

Рийо улови Гран под ръка, за да го отведе напред, и го усети как трепери от нерви.

— Отсега нататък в нашия град ще има луди колкото щеш — забеляза той.

Усещаше умора, гърлото му беше пресъхнало.

— Да пийнем нещо.

Влязоха в малко кафене, осветено с една-единствена лампа над тезгяха; сгъстеният въздух беше горещ и хората говореха тихо без видима причина. За изненада на доктора Гран си поръча чаша алкохол, изпи я на един дъх и заяви, че питието е силно. После поиска да излязат. Когато се озоваха вън, на Рийо се стори, че нощта е изпълнена със стенания. Някъде по тъмното небе над уличните лампи се чу глухо изсвирване и му напомни за невидимия бич, който шибаше неуморно горещия въздух.

— Слава богу, слава богу — повтаряше Гран.

Рийо се питаше какво ли иска да каже.

— Слава богу — рече още веднъж чиновникът, — добре, че си имам моята работа.

— Да — забеляза Рийо, — това е едно предимство.

И решил да не слуша свистенето, той попита Гран дали е доволен от тази своя работа.

— Да, мисля, че съм на прав път.

— Скоро ли ще я свършите?

Гран се оживи, алкохолът го разпали.

— Не зная. Но не е там въпросът, докторе, не е там въпросът.

В тъмнината Рийо долавяше, че той размахва ръце. Изглежда, се канеше да каже нещо, което напираше у него неудържимо.

— Виждате ли, докторе, едно искам аз — в деня, когато издателят получи ръкописа и го прочете, да стане и да каже на сътрудниците си: „Господа, шапки долу!“

Това ненадейно изявление изненада Рийо. Стори му се, че неговият другар направи движение да свали шапка, като изпъна ръка и посегна към главата си. Там някъде горе странното свистене сякаш се засили.

— Да — каза Гран, — трябва да бъде нещо съвършено.

Макар и малко запознат с порядките в книгопечатането, Рийо все пак беше останал с впечатлението, че нещата не са тъй прости и че най-малкото поне издателите стоят в кабинетите си гологлави. Но всъщност нищо не се знаеше, затова Рийо предпочете да замълчи. Той неволно се вслушваше в тайнствените гласове на чумата. Започнаха да се изкачват към квартала на Гран и прохладният морски ветрец ги полъхна, отнасяйки със себе си градския шум. Гран продължаваше да говори, но Рийо не схващаше всичко, което човечецът разказваше. Разбра само, че въпросното произведение обемаше вече много страници, но създаваше голяма мъка на автора си, защото той искаше да го доведе до съвършенство. „Дълги вечери, цели седмици труд за една дума… а понякога за един обикновен съюз.“ Гран се спря и улови доктора за копчето на палтото. Думите излизаха със запъване от беззъбата му уста.

— Разберете добре, докторе. Строго погледнато, изглежда лесно да избереш между но и а. По-мъчно е да направиш избор между и и после. Трудността става още по-голяма при после и след това. Но положително най-трудно е да решиш трябва ли да сложиш и, или не трябва.

— Да — каза Рийо, — разбирам.

И той пак тръгна. Гран като че се смути, но после го догони.

— Извинявайте — смотолеви той. — Не зная какво става с мене тази вечер.

Рийо го потупа по рамото и го увери, че намира всичко, което той му разказва, за много интересно и желае да му помогне. Старият човек се поразведри и след кратко колебание предложи на доктора да се качи у него за малко. Рийо прие.

Гран го покани да седне в трапезарията пред една маса, отрупана със ситно изписани страници, пълни със зачерквания.

— Да, това е — отговори Гран на въпросителния поглед на доктора. — Но няма ли да пиете нещо? Имам малко вино.

Рийо отказа. Той разглеждаше страниците.

— Не гледайте — рече Гран. — Това е първото изречение. То ме мъчи, много ме мъчи.

Сякаш нещо неудържимо го влечеше към тези листове, той не откъсваше очи от тях, а протегна неволно ръка и взе една страница. Когато я вдигна срещу електрическата крушка, Рийо видя, че листът трепери в ръката му, а по челото му блести пот.

— Седнете — каза той — и ми го прочетете.

Гран го погледна и се усмихна с благодарност.

— Да — отвърна той, — струва ми се, че точно това ми се иска.

Постоя малко, все така загледан в страницата, после седна. До ушите на Рийо, сякаш в отговор на свистенето на бича, достигна неясно бучене. В този момент той имаше извънредно остро усещане за този прострял се в краката му град, за света, затворен в неговите стени, и за ужасните вопли, които нощта задушаваше. Гласът на Гран прозвуча глухо:

— „В едно прекрасно утро през месец май една напета амазонка яздеше върху великолепна дореста кобила по разцъфналите алеи на Болонската гора.“

Отново настъпи мълчание и заедно с него се върна неопределеният ропот на страдащия град. Гран сложи листа на масата, но остана загледан в него. После вдигна очи:

— Как го намирате?

Рийо каза, че това начало събужда любопитство към продължението. Но Гран заяви разпалено, че това гледище не е правилно. Той почука с ръка по изписаните листове.

— Това е само приблизително. Когато успея да предам съвършенство на картината, която имам във въображението си, когато фразата ми получи ритъма на този конски тръс: едно, две, три, едно, две, три, всичко ще стане по-лесно и читателят до такава степен ще се поддаде на илюзията още отначало, че ще може да каже „Шапки долу!“

Но дотогава имаше още много хляб да се яде. Той не ще се съгласи никога да даде за печат фразата в този й вид. Защото, въпреки че понякога го задоволяваше, той виждаше, че тя все още не се покрива напълно с действителността; тонът й до известна степен е лек и напомня, макар и малко, но все пак напомня клише. В този смисъл говореше той, когато чуха, че под прозорците тичат хора. Рийо стана.

— Ще видите какво ще направя — каза Гран и обръщайки се към прозореца, добави: — Стига да свърши всичко това.

Но шумът от бързи стъпки пак се разнесе. Рийо вече слизаше по стълбите и когато се озова на улицата, двама души минаха тичешком край него. Личеше, че бързат към градските врати. Обезумели вследствие чумата и горещината, някои наши съграждани стигнаха до насилие и се опитаха да измамят бдителността на охраната, за да избягат от града.

Други като Рамбер например се опитаха също да избягат от тази атмосфера на зараждаща се паника, само че с повече упоритост и ловкост, макар и не с по-голям успех. Рамбер най-напред продължи да прави официални постъпки. Той твърдеше, че постоянството винаги се увенчава с успех, пък и в известно отношение занаятът му беше да се справя със заплетени положения. И така, той ходи при много чиновници и при хора с несъмнена компетентност. Но в дадения случаи тая компетентност не им служеше за нищо. В болшинството си това бяха хора, които имаха точни и определени представи за всичко, отнасящо се до банките, износа, до портокалите и лимоните, а също и до търговията с вина; притежаваха сигурни познания по спорни въпроси или по застрахователното дело, без да смятаме техните солидни дипломи и очевидното им добро желание. Най-очебийно дори беше доброто им желание. Но в областта на чумата техните познания бяха нищожни.

Рамбер беше защищавал своето искане пред всекиго от тях, и то винаги щом се явеше възможност за това. В основата на своята аргументация всеки път изтъкваше обстоятелството, че е пришелец в града и затова неговият случай трябва да бъде разгледан по-специално. Общо взето, събеседниците му приемаха на драго сърце този пункт. Но обикновено добавяха, че и други са в неговото положение, следователно случаят не е чак толкова специален, колкото той си въобразяваше. Рамбер възразяваше, че това обстоятелство не променя същността на неговата аргументация, но му отвръщаха, че то докарва административни трудности, а не бива да се допуща никакво изключение, за да не се създаде това, което наричаха с голямо отвращение прецедент. Този вид умници съставляваха според определението на Рамбер, направено пред доктор Рийо, категорията на формалистите. Наред с тях се намираха сладкодумци, които уверяваха просителя, че цялата тази работа не може да трае дълго и вместо да вземат решения, разточителствуваха с добри съвети и утешаваха Рамбер, че неприятностите са временни; имаше и такива, които се държаха важно и искаха от посетителя да направи кратко писмено изложение на молбата си, за да вземат решение по нея; дребни души, които му предлагаха бонове за частна квартира или адреси на евтини пансиони; педанти, които го караха да попълни формуляр, съответно заверен; преситени, които вдигаха рамене; отегчени, които извръщаха поглед, и най-накрая традиционните, най-многобройните, които насочваха Рамбер към друго учреждение или му препоръчваха да направи нови постъпки.

Преуморен от много митарства, от дълго чакане по кожените скамейки пред големи обяви, подканящи гражданите да се абонират за освободени от данъци бонове от държавното съкровище или да се запишат в колониалната армия, изнурен от постоянно влизане в разни кабинети, където по физиономиите можеше да се прочете същото, каквото и в папките, наредени по рафтовете и в стегнатия с шнур класьор, журналистът получи съвсем ясна представа какво значи кметство или префектура. Ползата, както се изрази с известно огорчение той пред Рийо, беше, че всичко това не му позволяваше да види истинското положение. Бързото напредване на болестта фактически убягваше от погледа му. Освен дето по този начин дните минаваха по-бързо, но това състояние на града създаваше впечатление, че всеки изминал ден доближава човека до края на неговите изпитания, стига да не умре междувременно. Рийо трябваше да признае, че това разсъждение е правилно, но все пак е прекалено обобщено.

Имаше един момент, когато Рамбер се обнадежди. От префектурата му изпратиха въпросник за сведения с молба да го попълни точно. Въпросникът се интересуваше от неговата самоличност, семейно положение, доходи — сегашни и минали — и от онова нещо, което се нарича curriculum vitae (кратка автобиография) Той помисли, че са предприели анкета, за да установят броя на лицата, които желаят да се завърнат в постоянните си местожителства. Някои не съвсем ясни сведения, получени от едно бюро, потвърдиха това впечатление. Но след по-сериозни издирвания успя да открие службата, която беше изпратила въпросника, и оттам му заявиха, че сведенията се събират за „всеки случай“.

— За какъв случай? — попита Рамбер.

Поясниха му тогава, че в случай на заболяване от чума и смърт ще могат, от една страна, да съобщят на семейството му, а, от друга — ще знаят дали близките му са в състояние да платят болничните разноски, или ще се наложи да ги минат за сметка на общинския бюджет. Очевидно това доказваше, че той не е окончателно откъснат от тази, която го чакаше, тъй като обществото се занимава с тях, но това не го утешаваше. Най-интересното обаче беше, и Рамбер го забеляза впоследствие, че едно учреждение дори при връхната точка на една катастрофа може да продължава своята работа и да взема инициативи като в нормално време, често пъти без знанието на висшестоящите органи, само защото е създадено да върши тая работа.

Последва един период, който се оказа едновременно и най-лесният, и най-трудният за Рамбер. Период на претръпналост. Беше обиколил всички учреждения, беше направил всички възможни постъпки, така че за момента изходите от тая страна бяха запушени. Тогава тръгна от кафене на кафене. Сядаше сутрин на някаква тераса пред чаша студена бира, четеше вестник с надежда да открие признаци за скорошния край на болестта, гледаше лицата на минувачите, отвръщаше се с погнуса от техните тъжни изражения и след като прочиташе за стотен път фирмите на отсрещните магазини и обявите, че в големите аперитиви вече не се сервира нищо, ставаше и тръгваше наслуки из жълтите улици на града. И така, скитайки самотен от кафене на кафене и от кафенетата в ресторанти, той дочакваше вечерта. Рийо го видя една вечер пред вратата на едно кафене тъкмо когато Рамбер се колебаеше дали да влезе. После, изглежда, се реши и седна в дъното на залата. Беше час, когато в заведенията се бавеха да запалят осветлението, защото имаше заповед да се пести електричеството. Сумракът нахлуваше вътре като мътна вода, стъклата на прозорците розовееха от вечерната заря и в настъпващата тъмнина мраморните маси слабо лъщяха. Сред празното помещение журналистът приличаше на загубена сянка и Рийо почувствува колко е самотен. Но всички затворени в тоя град бяха също така безпомощни и трябваше да се предприеме нещо, за да се ускори тяхното избавление. Рийо отклони поглед и отмина.

Рамбер прекарваше дълги часове и на гарата. Излазът към перона беше забранен. Но в сенчестите и прохладни чакални можеше да се влезе откъм града и понякога в горещите дни там се настаняваха просяци. Рамбер идваше тук да чете старите разписания на влаковете, надписи „Плюенето е забранено“ и полицейските наредби за железниците. После сядаше в някой ъгъл. Помещението беше мрачно. Старата чугунена печка стърчеше студена от месеци насам сред купища сгурия, събирана от няколко седмици. Афишите от стената подканяха към щастлив и безгрижен живот в Бандол или Кан. Тук Рамбер се докосваше до оная страшна свобода, която човек чувствува при крайна нищета. Тогава му ставаше най-трудно да си спомня за Париж, така поне заявяваше на Рийо. Пейзаж със стари каменни сгради и водоскоци, гълъбите около Пале-Роял, Северната гара, тихите квартали край Пантеона и няколко още места в града, който той не беше подозирал, че толкова обича — тези картини го преследваха и му пречеха да се залови с нещо определено. Рийо мислеше, че той слива тези образи с образа на своята любима. И когато Рамбер му каза, че има навик да се събужда сутрин в четири часа и да си представя своя град, за доктора не беше трудно да съпостави това със собствените си изживявания, тъй като и той обичаше по това време да мисли за жената, която беше далеч от него. В този час той наистина можеше да се посвети на нея. В четири часа сутрин човек изобщо не прави нищо и спи, дори ако нощта е била безсънна. Да, в този час се спи и това е успокоително, защото най-силното желание на едно тревожно сърце е непрекъснато да притежава любимото същество, а при раздяла да може да потопи това същество в сън без сънища и този сън да продължи чак до деня на тяхната нова среща.

Не мина много след проповедта и горещините започнаха. Наближаваше краят на юни. На другия ден след закъснелия дъжд, който се изля в неделята на проповедта, лятото изведнъж запламтя на небето и над къщите. Най-напред излезе силен парещ вятър, духа цял ден и изсуши стените. Слънцето спря своя ход. През целия ден над града се изливаха непрекъснати вълни от зной и светлина. Не можеше да се намери местенце извън покритите улици и жилищата, където да не блести ослепителна светлина. Слънцето преследваше нашите съграждани по всички ъгли на улицата и щом се спираха, веднага ги поразяваше. И понеже първите горещини съвпаднаха с едно стремително покачване броя на жертвите, който достигна близо седемстотин на седмица, някакво униние обхвана града. Из предградията, по равните улици и по терасите на къщите нямаше вече толкова свят, а в този квартал, където хората прекарваха голяма част от времето си пред портите, всички врати бяха затворени и капаците на прозорците спуснати, но не се знаеше дали заради чумата или заради слънцето. От някои къщи долитаха стенания. По-рано, когато това се случеше, често се виждаха любопитни да стоят на улицата и да слухтят. Но след продължителните тревоги сърцата закоравяха и всеки си ходеше и живееше покрай воплите, сякаш те бяха станали естественият говор на хората.

Блъсканиците край градските врати, при които стражата се принуждаваше да прибягва до оръжие, създаваха глухо вълнение в града. Сигурно имаше само ранени, но се носеха слухове и за убити, защото под влиянието на жегата и страха хората преувеличаваха всичко. Във всеки случай вярното беше, че недоволството неспирно расте и пашите управници се бояха от най-лошото, затова сериозно обсъждаха мерките, в случай че това изпаднало в бедствие население вдигне бунт. Вестниците публикуваха постановления, които напомняха забраната да се напуща града и заплашваха нарушителите със затвор. Навред кръстосваха патрули. По нажежените опустели улици често се разнасяше конски тропот и между редиците плътно затворени прозорци преминаваха конни стражи. Щом патрулът се отдалечеше, над застрашения град отново лягаше тежка, подозрителна тишина. От време на време изтрещяваха изстрели — напоследък бяха издали заповед за избиване на кучетата и котките като разпространители на бълхи и с тази задача натовариха специални команди. Кратките гърмежи допринасяха за напрегнатата атмосфера в града.

Пък и в тая горещина и в това безмълвие изплашените сърца на нашите съграждани придаваха на всяко нещо по-голямо значение. За пръв път забелязваха небесните багри и земните миризми, които се менят със сезона. Всеки с ужас разбираше, че горещините ще дадат тласък на епидемията и все пак лятото настъпваше безпрепятствено пред очите на всички. Чуруликането на лястовиците, които кръжаха над града във вечерното небе, се чуваше по-слабо. То сякаш не прилягаше на юнската привечер, когато хоризонтът в нашия край става далечен. Цветята по пазара не пристигаха на пъпки а разцъфнали и след сутрешната продажба листенцата им покриваха прашните тротоари. За всекиго беше ясно, че пролетта е изгубила сили, че се е пропиляла в хилядите цъфнали наоколо цветя и че сега отиваше да заспи, смазана постепенно под двойната тежест на чумата и на горещината. И в лятното небе, и в побелелите от прах и тегота улици нашите съграждани виждаха същата заплаха, каквато и в стотиците мъртви, от които градът ежедневно натежаваше. Неспирното слънце и часовете за сън и отдих не подканяха както преди към плажове и плътски наслади. Те кънтяха кухо в затворения онемял град. Бяха загубили медния блясък на щастливите летни дни. Слънцето на чумата угаси всички цветове и прогони всяка радост.

Това беше една от големите революции, които болестта извърши. Нашите съграждани обикновено посрещаха лятото с ликуваща радост. Тогава градът се разтваряше към морето и изсипваше цялата си младеж върху плажовете. През това лято близкото море беше недостъпно и човешкото тяло нямаше право да изживее своите радости. Какво да се прави при тези условия? И този път Тару ни рисува най-вярната картина на тогавашния ни живот. Той, разбира се, следеше в общи линии напредъка на болестта и бе отбелязал добросъвестно, че в епидемията имаше обрат, тъй като радиото не съобщаваше вече за стотици умрели през седмицата, а за деветдесет и два, сто и седем и сто и двадесет смъртни случая на ден. „Вестниците и управниците се мъчат да надхитрят чумата. Въобразяват си, че й отнемат точки, понеже числото сто и тридесет е по-малко от деветстотин и десет.“ Тару описваше също някои трогателни и незабравими зрелища при епидемията; например тази жена, която в един пуст квартал със затворени капаци внезапно отворила прозореца над главата му, изпищяла пронизително два пъти и отново захлопнала капаците над потъналата в гъст мрак стая. Но, от друга страна, отбелязваше, че ментовите бонбони се били свършили по аптеките, защото мнозина ги смучели, за да се предпазят от зараза.

Продължаваше също да наблюдава любимите си герои. Съобщаваше, че старчето с котките също изживявало трагедия. Една сутрин се чули пушечни изстрели и както пишеше Тару, няколко храчки, но този път от сачми, убили повечето котки, а останалите, изплашени, избягали. Същия ден в обичайния час старецът излязъл на балкона, позачудил се, надвесил се над улицата, внимателно я огледал и разбрал, че трябва да почака. Ръката му нетърпеливо потупвала железния парапет на балкона. Почакал доста, накъсал хартия на малки парченца, влязъл вътре, пак се показал, постоял малко, после изведнъж се прибрал в стаята си, като хлопнал ядосано балконската стъклена врата. Същата сцена се повторила и през следващите дни, но по лицето на старчето се изписвала все по-ясно подчертана тъга и обърканост. След една седмица Тару напразно очаквал да се появи старецът — прозорците стояли упорито затворени и скривали една напълно понятна скръб. „По време на чума плюенето върху котки е забранено“ — такъв беше изводът в бележника.

Когато Тару се прибираше вечер, винаги беше сигурен, че ще срещне в хола на хотела мрачната физиономия на нощния пазач, който се разхождаше напред-назад. Пазачът не пропускаше да обърне внимание на всекиго, че е предвидил станалото в града. Тару признаваше, че го е чувал да предсказва нещастие, но му припомняше неговата идея за земетресение, на което старият пазач отговаряше: „Ох, стига да беше земетресение! Щеше да ни пораздруса хубаво и щеше да се забрави… Ще преброим колко са умрели, колко са останали живи, и край. Но тая мръсна болест! Дори здравите я носят в сърцата си!“

Самият директор не беше по-малко сломен. Възпрепятствуваните да напуснат града пътници отначало останаха в хотела. Но тъй като епидемията продължаваше, те малко по малко започнаха да се настаняват у приятели. И по същите причини, по които по-рано всички хотелски стаи бяха се напълнили, по-късно се опразниха, понеже в нашия град не пристигаха нови пътници. Тару остана един от малцината наематели и директорът никога не пропускаше случая да му подхвърли, че ако не е желанието да угоди на последните си клиенти, отдавна би затворил заведението. Често задаваше въпрос на Тару колко време смята, че ще трае епидемията. „Казват, че студовете не благоприятствуват за такива болести“ — отвръщаше Тару. Директорът изпадаше в ужас: „Но тук никога не хваща истински студ, господине! Значи, ще откараме още няколко месеца.“ Впрочем той беше сигурен, че пътниците дълго след това ще отбягват техния град. Тая чума щеше да съсипе туризма.

След кратко отсъствие в ресторанта отново се появи господин Отон, човекът-кукумявка, но придружен само от двете дресирани кученца. Тару научи, че госпожа Отон гледала и после погребала майка си и сега пазела карантина.

— Не ги обичам тия работи — оплака се директорът на Тару. — Карантина не карантина, но жената е съмнителна, следователно и те също.

Тару му обърна внимание, че погледнато така, всички са подозрителни. Но директорът настояваше на своето; по този въпрос становището му беше съвсем определено.

— Не, господине, ние с вас не сме съмнителни. Те обаче са.

Но господни Отон не така лесно променяше навиците си и този път чумата остана излъгана. Той влизаше в ресторанта все по същия начин, сядаше преди децата си и винаги ги наставляваше изтънчено и сурово. Само момченцето се беше променило наглед. Облечено в черно като сестра си, то седеше малко свито и сякаш беше умалено издание на баща си. Нощният пазач, които не обичаше господин Отон, заяви на Тару:

— Виждате ли го тоя! Ще пукне съвсем облечен. Няма да има нужда да го гласят. Дигат го направо.

Проповедта на отец Панлу също беше намерила място в бележника на Тару, само че със следния коментар: „Понятна ми е неговата очарователна разпаленост. Всяко бедствие винаги започва и свършва с малко красноречие. В началото още не сме го загубили, а в края — отново го придобиваме. Само през време на нещастието хората свикват с истината, тоест с мълчанието. Да почакаме.“

Накрая Тару пишеше, че дългият му разговор с доктор Рийо дал добри резултати, споменаваше по този повод за светлокестенявите очи на госпожа Рийо, майката, заявявайки, ни в клин, ни в ръкав, че поглед, в който има толкова доброта, винаги излиза по-силен от чумата и накрая посвещаваше дълги пасажи на пациента на Рийо стария астматик.

Бяха ходили у него заедно с доктора след тяхната среща. Старият посрещна Тару с насмешка и с потриване на ръце. Лежеше облегнат на възглавницата с двете тенджери нахут в скута си.

— Аха, ето още един! — рече той, като видя Тару. — Светът е тръгнал наопаки, повече доктори, отколкото болни. Защото чумата напредва, а? Кюрето има право, пада ни се.

На другия ден Тару отиде у него без предупреждение.

Ако съдим по записките на Тару, щом старият астматик, галантерист по занятие, станал на петдесет години, решил, че е работил достатъчно. Легнал и вече не станал от леглото. Астмата му обаче изискваше изправено положение. Доживя с малката си рента до седемдесет и пет години и беше все много бодър. Не можеше да понася часовниците, затова в къщата му нямаше нито един. „Часовникът — казваше той — е скъпо и глупаво нещо.“ Пресмяташе времето, особено най-важните за него часове — на яденето, с помощта на двете тенджери, едната от които сутрин при събуждането му биваше пълна с нахут. Почваше да пълни втората, зърно но зърно, с едно и също точно отмерено движение. Така измерваше времето и се ориентираше в деня. „Като напълня петнадесет тенджери, дохожда време за ядене. Проста работа.“

Ако вярваме на жена му, това негово призвание проличало още в ранна младост. Никога нищо не го интересувало: нито работата му, нито приятели, нито кафенета, нито музика, нито жени, нито разходки. Никога не бил излизал вън от града освен веднъж, когато му се наложило да отиде в град Алжир по семейни работи, но слязъл на най-близката до Оран гара и се върнал у дома си с първия влак. Не бил в състояние да продължи приключението.

На Тару, който се учудвал на монашеския му живот, той дал някакви обяснения в смисъл, че според нашата религия първата половина на човешкия живот е изкачване, а втората — слизане; при слизането дните не принадлежат вече на човека и могат да му бъдат отнети всеки момент и тъй като той е безсилен да направи нещо срещу това, най-добре е наистина нищо да не прави. Противоречието впрочем не го смущаваше, защото малко по-късно казал на Тару, че сигурно няма никакъв бог, иначе кюретата щели да бъдат излишни. Но от още някои разсъждения Тару доловил на що се дължи тази негова философия — ядосвало го честото събиране на помощи за църквата. Характеристиката му Тару завършваше, посочвайки едно негово, както изглежда, силно желание, което той няколко пъти изявил, а именно, че му се искало да достигне до дълбока старост.

„Светец ли е?“ — питаше се Тару. И сам си отговаряше: „Да, ако приемем, че светостта е съвкупност от навици.“

В същото време описваше твърде подробно един ден в чумавия град и по този начин даваше точна представа за заниманията и за живота на нашите съграждани през онова лято. „Никой не се смее, смеят се само пияните — пишеше Тару, — но затова пък прекалено много.“ После започваше описанието: „Призори над още спящия град минава лек полъх. В този пределен час между мъртвите през нощта и агонизиращите през деня чумата сякаш спира своя напън, за да си поеме дъх. Всички магазини са затворени. Само че върху някои има надпис: „Затворено поради чумата“, който показва, че те няма да бъдат отворени след малко заедно с другите. Вестникопродавците са още сънливи, не се провикват, а стоят облегнати по ъглите на улицата и като сомнамбули предлагат стоката си под светлината на уличните фенери. Не минава много и разсънени от първите трамваи, те се пръсват из града, размахвайки вестниците, в които крещи думата „чума“. „Ще продължи ли чумата до есента? Професор Б. отговаря: „Не.“ „Сто двадесет и четирима умрели — такава е равносметката през деветдесет и четвъртия ден на чумата.“

Въпреки недостига на хартия, който от ден на ден се изостря и принуждава някои периодични издания да намалят броя на страниците си, започна да излиза нов вестник „Вестоносец на епидемията“ със задача „да осведомява с добросъвестна безпристрастност гражданите за засилването и отслабването на болестта; да им доставя най-авторитетни изказвания за бъдещото развитие на болестта; да оказва подкрепа чрез своите страници на всички лица — познати и непознати, — които биха пожелали да поведат борба с бедствието; да поддържа духа у населението, да публикува нарежданията на властите, с една дума, да обедини усилията на всички за ефикасна борба срещу сполетялото ни зло“. В действителност този вестник много скоро се ограничи с публикации на реклами за нови, напълно сигурни препарати против чумата.

Към шест часа сутрин вестниците се продават по опашките, които се нареждат дълго преди отварянето на магазините, после в претъпканите трамваи, идващи от предградията. Трамваите са останали единственото превозно средство, движат се с голяма мъка, по платформите и стъпалата им пътниците висят на гроздове. Интересно нещо обаче — всички, доколкото им е възможно, гледат да стоят с гръб един към друг, за да избягнат взаимната зараза. По спирките трамваите изсипват купища мъже и жени, които бързат да се отдалечат един от друг и да останат сами. Често избухват сцени само поради лошото настроение на хората, станало вече хроническо.

След като минат първите трамваи, градът постепенно се разбужда, някои заведения се отварят, но над всеки тезгях висят надписи: „Кафе няма!“, „Носете си захарта“ и други такива. После се отварят и магазините, улиците се оживяват. И жегата стяга малко по малко юлското небе. Настъпва часът, когато онези, които нямат работа, се осмеляват да излязат по булевардите. Повечето от тях, изглежда, се мъчат да стъписат чумата, като се показват в най-изискано, богато облекло. Всеки ден към единадесет часа по главните градски артерии става парад от млади хора — мъже и жени, обзети от оная страстна жажда за живот, която се поражда при големите нещастия. Ако епидемията се разшири, моралът ще падне и ние отново ще видим миланските вакханалии край гробовете.

По пладне ресторантите за миг се напълват. Неуспелите да намерят място за сядане бързо се струпват пред вратите. Небето тъмнее от зной. Чакащите ред за ядене стоят в сянката на плътните сенници по дължината на нагрятата като пещ улица. Ресторантите се претъпкват, тъй като опростяват за мнозина въпроса за продоволствието. Но страхът от заразата си остава. Всички търпеливо и дълго бършат приборите за ядене. Преди известно време в някои ресторанти имаше надписи: „Тук съдовете се попарват с вряла вода“, но постепенно се отказаха от подобни уверения, понеже клиентите и без това идват. Впрочем всички посетители харчат на драго сърце парите си. Започват с най-фини вина или препоръчани за фини, поръчват най-скъпи предястия и се отдават на невъздържано ядене и пиене. Чух, че в един ресторант се е създала паника, защото един посетител се почувствувал зле, пребледнял, станал и залитайки, бързо изскочил навън.

Към два часа градът постепенно се обезлюдява и тогава тишината, прахът, слънцето и чумата си дават среща на улицата. Жегата се лее безспир край големите сиви сгради. Настават дълги затворнически часове, а след тях върху плъзналия из града бъбрив свят се стоварват жарки вечери. През първите дни на горещините, кой знае защо, случваха се и безлюдни вечери. Но сега първият прохладен полъх донася ако не надежда, поне облекчение. Всички излизат на улиците, говорят до изнемога, карат се или жадуват един за друг и под кървавото юлско небе нашият изпълнен с любовен шепот и предсмъртни вопли град се отдава на задушната нощ. Напразно всяка вечер един старец с филцова шапка и вратовръзка ходи из тълпата и неспирно повтаря с вдъхновение: „Бог е велик, елате при него.“ Всички се устремяват към нещо не така добре познато или което им се струва по-необходимо от бога. В началото, когато смятаха, че тая болест е като всяка друга, религията беше на висотата си. Но щом разбраха, че работата е сериозна, спомниха си за насладите. Падне ли нажеженият прашен здрач, безпокойството, изписано през деня по лицата, се превръща в някаква дива възбуда, в несръчна разюзданост, която хвърля в треска и млади, и стари.

И аз ставам като тях. Че какво! Смъртта не е нищо за хора като мене. Събитие, което доказва, че сме били прави.

Разговорът с доктор Рийо, за който Тару споменава в бележника си, се състоя по негово искане. Вечерта на срещата, чакайки го, докторът гледаше майка си, седнала чинно в един ъгъл на трапезарията. Там прекарваше тя деня след привършване на домакинската си работа. Скръстваше ръце на коленете си и чакаше. Рийо дори не беше сигурен, че чака него. Но щом той се появеше вкъщи, изражението на лицето й се изменяше. Мълчаливото вцепенение, отпечатък от дълъг живот, изпълнен с труд, се нарушаваше за миг. После лицето й отново се затваряше. Тази вечер тя гледаше през прозореца опустялата улица. Нощното осветление беше намалено с две трети. Тук-таме само мъждукаше слаба лампа и осветяваше потъналия в тъмнина град.

— Все така ли ще пестят осветлението, докато трае чумата? — попита госпожа Рийо.

— Вероятно.

— Дано не трае чак до зимата. Тогава би било тягостно.

— Да — рече Рийо.

Майка му спря поглед на челото му. Знаеше, че устните и свръхнапрежението през последните дни бяха набраздили лицето му.

— Трудно ли беше днес? — попита госпожа Рийо.

— О, както обикновено.

Както обикновено! А това значеше, че новият серум, изпратен от Париж, нямаше същата сила като първия и смъртните случаи се увеличаваха. Все още нямаха възможност да ваксинират предпазно други освен семейства, в които вече имаше болни от чума. Необходими бяха големи количества, за да бъдат инжектирани всички граждани. В повечето случаи набралите жлези не се пробиваха, оставаха твърди като камък и измъчваха болните. По-предната вечер се появиха два случая на някаква нова форма на болестта. Чумата ставаше белодробна. А в същия ден по време на едно съвещание смазаните от умора лекари настояваха и издействуваха от объркания префект да се вземат нови мерки, за да се избегне заразата от уста в уста при белодробната чума. Както обикновено, все още не знаеха нищо.

Той погледна майка си. Топлият поглед на кестенявите й очи му припомни дългогодишната майчина нежност.

— Страх ли те е, майко?

— На моята възраст няма от какво толкова да се боя.

— Дните са дълги, а аз не съм почти никога вкъщи.

— Нищо, че чакам, щом зная, че ще се върнеш. Когато те няма пък, мисля за онова, което вършиш. Имаш ли известие?

— Да, добре е, ако се съди по последната й телеграма. Но зная, че пише така, за да ме успокоява.

Звънна се. Рийо се усмихна на майка си и отиде да отвори. В полумрака на стълбищната площадка Тару приличаше на голяма сива мечка. Докторът покани госта да седне пред бюрото му, а самият той остана прав зад креслото си. Разделяше ги единствената запалена лампа в стаята, поставена на писалищната маса.

— Зная, че мога да говоря съвсем открито с вас — каза Тару без всякакво предисловие.

Рийо мълчаливо кимна.

— След петнадесет дни, най-много след месец, вие ще бъдете напълно безполезен тук; епидемията не е по силите ви.

— Вярно е — съгласи се Рийо.

— Организацията на санитарната служба не струва. Липсват ви хора и време.

Рийо призна, че и това е вярно.

— Научих, че префектурата предвижда нещо като гражданска мобилизация, за да застави годните за работа да участвуват в общото спасение.

— Добре сте осведомен. Надигна се обаче голямо недоволство и префектът се колебае.

— Защо не потърсите доброволци?

— И това направиха, но резултатите са незадоволителни.

— Направиха го по официален път, без сами те да си вярват. Липсва им въображение. Никога не схващат истинския мащаб на бедствията и средствата, които измислят, подхождат най-много за хрема. Ако ги оставим да действуват така, ще загинат те, а и ние заедно с тях.

— Възможно е — съгласи се Рийо. — Трябва обаче да ви кажа, че помислиха също да използуват за черната работа затворници.

— Предпочитам свободни хора.

— И аз. Но защо всъщност?

— Ужасявам се от смъртните присъди.

Рийо погледна Тару.

— Тогава? — рече той.

— Тогава аз имам план за създаване на доброволни санитарни отреди. Възложете ми тая работа и нека оставим администрацията настрана. Впрочем тя и без това е претрупана. Имам почти навред приятели, те ще образуват първото ядро. Естествено и аз ще вляза в него.

— Разбира се, вие не се съмнявате — каза Рийо, — че аз приемам с радост. Имаме нужда от помощ, особено санитарите. Аз се наемам да убедя префекта. Всъщност те нямат избор. Но…

Той се замисли.

— Но вие добре знаете, че тази работа може да бъде смъртоносна. Длъжен съм да ви предупредя. Добре ли размислихте?

Тару го гледаше със сивите си спокойни очи.

— Какво мислите за проповедта на отец Панлу, докторе?

Въпросът беше зададен непринудено, Рийо също отговори непринудено:

— Прекалено дълго съм работил из болниците, за да мога да прегърна идеята за колективното наказание. Но знаете ли, понякога християните говорят някои неща, без да ги вярват в действителност. По-добри са, отколкото се показват.

— Обаче и вие мислите като отец Панлу, нали, че чумата има и своите добри страни, че ни отваря очите, принуждава ни да мислим.

Докторът поклати нетърпеливо глава.

— Както всяка друга болест. Което важи за всички злини на света, важи и за чумата. Може да извиси духовно някого. Но когато човек вижда каква нищета и какво страдание носи, трябва да е луд, сляп или подъл, за да се примири с чумата.

Рийо беше повишил тона съвсем леко, но Тару направи движение с ръка, сякаш за да го успокои. Той се усмихна.

— Да — продължи Рийо, като вдигна рамене. — Но вие не ми отговорихте. Размислихте ли?

Тару се понамести в креслото и наклони глава към лампата.

— Вярвате ли в бога, докторе?

Въпросът пак бе зададен непринудено, но този път Рийо се поколеба.

— Не, но какво значение има това. Намирам се в мрак и се опитвам да прозра в него. От дълго време не намирам вече това за оригинално.

— И точно това ви разделя с Панлу, нали?

— Не вярвам. Панлу е образован човек. Не е виждал достатъчно хора да умират и затова говори от името на една истина. Но най-обикновеният селски свещеник, който напътствува своите енориаши и е чувал как диша един умиращ, мисли като мене. Той ще се бори със страданието, вместо да доказва, че то ни възвисява.

Рийо стана, сега лицето му беше в сянка.

— Да оставим това, тъй като вие не искате да ми отговорите.

Тару се усмихна от креслото си:

— Мога ли да ви отговоря чрез един въпрос?

На свой ред и докторът се усмихна.

— Обичате загадъчността — рече той. — Кажете.

— Защо вие самият проявявате такава самопожертвувателност, щом не вярвате в бога? Вашият отговор може би ще ми помогне да ви отговоря и аз.

Все така застанал в сянката, Рийо каза, че вече му е отговорил ако вярваше в някакъв всемогъщ бог, би престанал да лекува хората, оставяйки тази грижа нему. Но никой в света, никой, дори самият Панлу, който си въобразява, че вярва, не вярва в такъв бог, защото никой не се изоставя напълно в ръцете му, и Рийо смята, че поне в това отношение е на прав път, като се бори срещу мирозданието такова, каквото е.

— А! — каза Тару. — Така ли си представяте вашата професия?

— Горе-долу — отвърна Рийо, като излезе на светло.

Тару подсвирна тихичко и докторът го погледна.

— Да — рече той, — сигурно си казвате, че съм самонадеян. Но повярвайте, аз съм самонадеян точно колкото е нужно. Не зная какво ме чака, нито какво ще дойде след всичко това. Зная само, че в момента има болни и трябва да се лекуват. После ще разсъждаваме — и те, и аз. Но най-належащото е да ги лекувам. Браня ги колкото мога, това е всичко.

— Срещу кого?

Рийо се извърна към прозореца. Не виждаше, а по-скоро отгатваше в далечината морето с по-тъмната ивица край хоризонта. Усещаше безкрайна умора, а в същото време се бореше с внезапно обзелото го неразумно желание да се довери малко повече на този странен човек, когото чувствуваше близък като брат.

— Не зная, Тару, кълна ви се, че съвсем не зная. Когато се записах да следвам медицина, направих го някак без да се замислям, защото имах нужда, защото това е професия като всяка друга, една от тези, към които младите хора се стремят. А може би и защото беше особено трудно постижима за един работнически син като мене. А после трябваше да видя как се умира. Знаете ли, че има хора, които отказват да умрат? Чували ли сте някоя жена да вика: „Не искам!“ в момента, когато умира? Аз съм чувал. И тогава забелязах, че не ще мога да свикна с това. Бях още млад и мислех, че се отвращавам от самия световен порядък. После станах по-скромен. Но все още не съм свикнал да гледам как умира човек. Нищо повече не зная. Но в края на краищата…

Рийо замълча и седна. Усещаше устата си пресъхнала.

— В края на краищата? — попита тихо Тару.

— В края на краищата… — поде докторът, но пак се поколеба, загледан внимателно в Тару — понеже ред в тоя свят слага единствено смъртта, може би за самия бог е по-добре да не вярваме в него, а да се борим с всички сили срещу смъртта, без да вдигаме очи към небето, откъдето той гледа мълчалив — ето това е нещо, което човек като вас може да разбере, нали?

— Да — каза Тару, — мога да го разбера. Вашите победи все пак ще бъдат винаги временни, там е работата.

Лицето на Рийо се помрачи.

— Винаги, зная това. Но не е основание да спрем борбата.

— Не, не е основание. Ясно ми е обаче какво представлява тая чума за вас.

— Да — каза Рийо, — нескончаемо поражение.

Тару се вгледа един момент в него, после стана и се отправи с тежки стъпки към вратата. Рийо тръгна след него, а когато го доближи, Тару, вперил поглед в краката си, попита:

— Кой ви научи на всичко това, докторе?

Отговорът последва незабавно:

— Страданието.

В преддверието Рийо каза, че също ще излезе, за да посети един болен в крайните квартали. Тару предложи да го придружи и Рийо прие. На тръгване се показа госпожа Рийо и докторът й представи госта.

— Един мой приятел — рече той.

— О — каза госпожа Рийо, — много ми е приятно.

Когато тя си отиде, Тару се извърна след нея. На стълбището автоматът на осветлението не работеше, докторът напразно натискаше копчето. Стълбите тънеха в мрак. Той се питаше дали това не е нова мярка за пестене на електрическия ток. Не се знаеше. От известно време всичко се разваляше — и в къщите, и в града. Може би вратарите нехаеха, но главното е, че нашите съграждани не се грижеха вече за нищо. Но докторът не успя да си зададе повече въпроси, защото гласът на Тару прозвуча зад него:

— Още една дума, докторе, макар че може да ви се стори смешно: вие сте напълно прав.

Рийо вдигна рамене в тъмното.

— Знам ли. Но вие откъде знаете?

— О — отвърна Тару безстрастно, — аз съм врял и кипял в живота.

Докторът се спря, Тару се плъзна на стъпалото зад него и се задържа, като се улови за рамото му.

— Мислите ли, че знаете всичко за живота?

Същият спокоен глас отвърна в тъмнината:

— Да.

Когато излязоха на улицата, видяха, че е твърде късно, може би беше единадесет часът. Градът мълчеше, населен с трепети. Някъде далеч отекна звън на линейка. Качиха се в колата и Рийо запали мотора.

— Ще трябва — обади се той — да дойдете утре в болницата, за да ви ваксинираме. Но за да приключим разговора, преди да се забъркате в тая история, имайте пред вид, че изгледите да се измъкнете жив са едно към три.

— Такива изчисления нямат смисъл, докторе, знаете го, както и аз. Преди сто години чумна епидемия унищожила всички жители на един персийски град с изключение на човека, който миел мъртвите тела, макар че той никога не прекъснал работата си.

— Късмет, това е то, — Гласът на Рийо внезапно беше станал по-глух. — Вярно е, че за тези неща още нищо не знаем.

Навлизаха в предградието. Фаровете осветяваха безлюдните улици. Спряха. Рийо попита своя спътник иска ли да влезе с него и Тару отговори утвърдително. Лицата им се открояваха под бледото небе. Внезапно Рийо се засмя дружески.

— Кажете, Тару — рече той, — кое ви кара да се залавяте с това?

— Не зная. Морален подтик може би.

— Кой точно?

— Отзивчивостта.

Тару свърна към къщата и Рийо видя лицето му чак когато влязоха в стаята на стария астматик.

Още на другия ден Тару се залови за работа и състави първия отред, който бе последван от много други.

Повествователят обаче няма намерение да придава на санитарните отреди по-голямо значение, отколкото те имаха. Вярно е, че на негово място мнозина от нашите съграждани биха се поддали на изкушението да преувеличат днес тяхната роля. Но разказвачът е по-скоро склонен да мисли, че като предаваме прекалено голяма стойност на хубавите дела, ние признаваме косвено силата на злото. Защото може да се предположи, че добрите дела са ценни само поради това, че са редки, а злостта и безразличието са много по-чести двигатели при постъпките на хората. А разказвачът не споделя това убеждение.

Бедите в този свят идат почти винаги от невежеството и доброжелателството, ако не е просветено, може да причини толкова пакости, колкото и зложелателството. Хората са по-скоро добри, отколкото лоши, но всъщност не там е въпросът. Те са невежи повече или по-малко и ето кое ние наричаме порок или добродетел; най-безнадежден порок наблюдаваме, когато невежеството смята, че знае всичко и има право да убива. Душата на убиеца е сляпа — няма истинска доброта, нито красива любов без възможно най-дълбоко проникновение.

Затова заслугата на санитарните отреди, които се създадоха по почин на Тару, трябва да бъде оценена безпристрастно. Затова разказвачът не ще се впусне да пее хвалебствия за волята и героизма на доброволците, тъй като им придава само разумно значение. Ще продължи обаче да разказва за тези разкъсани и неудовлетворени човешки сърца, сърцата на всички наши съграждани през времето на чумата.

Онези, които се посветиха на доброволната санитарна служба, нямаха кой знае каква голяма заслуга, защото знаеха, че друго нищо не може да се прави и щеше да бъде невероятно, ако не вземеха такова решение. Отредите помогнаха на нашите съграждани да опознаят по-добре чумата и отчасти ги убедиха, че дошла ли е веднъж, трябва да направим всичко възможно да се борим с нея. Тъй като чумата стана по този начин задължение за някои, тя показа какво представлява всъщност за всички.

Дотук добре. Но никой не казва браво на един учител, загдето е научил учениците си, че две и две правят четири. Ще го похвалят може би за това, че е избрал тази хубава професия. Нека кажем тогава, че беше похвално решението на Тару и на някои други да докажат, че две и две правят четири, вместо да направят обратното, но трябва да добавим, че те проявяваха същата добронамереност на учителя, както всички ония, които имат сърце като неговото, а за чест на човешкия род те са по-многобройни, отколкото предполагаме — такова е поне убеждението на разказвача. Последният си дава много добре сметка какво възражение може да му се направи — тези хора рискуваха живота си. Но винаги настъпва един момент в човешката история, когато онзи, който се осмели да каже, че две и две правят четири, бива наказан със смърт. Учителят го знае добре. Обаче въпросът не е да се знае каква е наградата или наказанието за подобно умозаключение. Въпросът е да се знае дали две и две наистина правят четири, да или не. Нашите съграждани, които тогава изложиха живота си на опасност, трябваше да решат дали чумата е налице, да или не, и дали трябваше да се борят с нея, да или не…

Много нови проповедници се навъдиха в нашия град, които казваха, че всички мерки са излишни и трябва да се примирим с неизбежното. Тару, Рийо и техните приятели, макар да отговаряха това или онова, знаеха едно: налага се борба под една или друга форма, а не примирение. Целият въпрос беше да се попречи на колкото може повече хора да умрат и да познаят окончателната разлъка. Начинът беше само единна борба с чумата. От тая истина нямаше защо да се възхищаваме, тя представляваше обикновена последица.

Затова естествено беше старият лекар Кастел да вложи цялата си вяра и енергия, за да получи местен серум с подръчни средства. Той и Рийо се надяваха, че серумът, изработен от посевките на действуващия микроб, ще влияе по-пряко, отколкото получаваните отвън серуми, тъй като микробът се различаваше малко от класическия чумен бацил. Кастел се надяваше да получи своя серум в най-скоро време.

Затова естествено беше и Гран, у когото нямаше нищо героично, да създаде нещо като канцелария на санитарните отреди. Част от отредите, които Тару състави, се посветиха на превантивната работа в свръхнаселените квартали. Опитваха се да наложат нужната хигиена, проверяваха колко тавани и мазета не са обеззаразени. Друга част от отредите подпомагаха лекарите при посещенията им по домовете, осигуряваха пренасянето на чумавите в болниците и дори по-късно, по липса на специализиран персонал, сами извозваха болните и мъртвите. Всичко това изискваше регистрация и статистика, която Гран се нае да върши.

От тази гледна точка разказвачът смята, че Гран в по-голяма степен от Рийо и Тару се очерта като истински представител на тази дискретна добродетел, вдъхновяваща санитарните отреди. Без никакво колебание, с присъщата му отзивчивост той прие да участвува. Поиска само да му се възложи нещо по-дребно. За другото се чувствуваше твърде стар. Можеше да отдели време от шест до осем вечер. И се учуди, че Рийо му благодари толкова горещо: „Не е голяма работа! Има чума, трябва да се браним, ясно. Ех, ако всичко беше тъй просто!“ И той пак се залавяше с първото изречение на книгата си. Вечер, след като работата с болничните листове биваше привършена, Рийо разговаряше понякога с него. По-късно и Тару се присъедини към техните разговори и Гран започна с все по-явно удоволствие да се доверява на двамата си другари. Те от своя страна следяха с интерес търпеливата му работа, която той не прекъсваше и в разгара на чумата. За тях тя беше също един вид разтуха.

„Как е амазонката?” — питаше често Тару, на което Гран неизменно отговаряше с пресилена усмивка: „Препуска, препуска.“ Една вечер Гран заяви, че се е отказал окончателно от прилагателно „напета“ и го замества със „стройна“.

— По-конкретно е — добави той.

При друг случай прочете на двамата си слушатели фразата, променена така:

— „В едно прекрасно майско утро една стройна амазонка, яхнала великолепна дореста кобила, прекосяваше цветните алеи на Болонската гора.“

— Така я виждаме по-добре, нали? — говореше Гран. — Затова предпочетох „в едно майско утро“, защото, като кажем „през месец май“, удължаваме фразата и се отдалечаваме от представата за тръс.

После той се показа много загрижен за прилагателното „великолепна“. Според него то не беше достатъчно силно и той търсеше дума, която наведнъж да покаже пищната кобила, която виждаше във въображението си. „Дебела“ не вървеше, беше конкретно, но изопачаваше смисъла. По едно време го изкушаваше „лъскава“, обаче стори му се, че се губи ритъмът. Една вечер Гран обяви тържествено, че е намерил: „Една черна дореста кобила.“ Черното според него загатваше сдържано за елегантността.

— Не може — каза Рийо.

— Защо?

— Дореста не показва раса, а цвят.

— Какъв цвят?

— Не зная, но във всеки случай не черен цвят.

Гран изглеждаше твърде огорчен.

— Благодаря — рече той, — добре, че ми казахте. Но виждате, нали, колко е трудно.

— Какво ще кажете за „разкошна“? — намеси се Тару.

Гран го погледна, той обмисляше.

— Да — рече той, — да!

И постепенно усмивка засия по лицето му.

Малко време след този разговор той призна, че думата „цветни“ го смущава. Тъй като не познаваше други градове освен Оран и Монтелимар, разпитваше приятелите си как изглеждат цветните алеи на Болонската гора. Откровено казано, нито Рийо, нито Тару бяха оставали някога с впечатлението, че тези алеи са цветни, но убеждението, с което Гран говореше, ги разколеба. Чиновникът се чудеше на тяхната неувереност.

— Само хората на изкуството умеят да гледат.

Веднъж докторът го завари много възбуден. Беше наместил „цветните“ с „потънали в цвят“. Потриваше, от радост ръце:

— Най-сетне виждат се, усещат се. Шапки долу, господа!

И той тържествено прочете фразата:

— „В едно прекрасно майско утро една стройна амазонка, яхнала разкошна дореста кобила, пресичаше потъналите в цвят алеи на Болонската гора.“

Но прочетено на глас, изречението изглеждаше претоварено и Гран малко позаекна. Седна сломен. После поиска позволение от доктора да си отиде. Имаше нужда да поразмисли.

Впоследствие се узна, че точно по това време той е показал в службата си признаци на разсеяност, които в такъв един момент на усилна работа при намален персонал в кметството са били преценени като нежелателни. Допуснал някои пропуски и началникът го упрекнал строго, напомняйки му, че му се плаща, за да върши работа, която всъщност той не върши.

— Изглежда — добавил началникът, — че сте се нагърбили с доброволческа работа в санитарните отреди извън службата. Това не ме интересува. Интересува ме работата ви тук. Най-добрият начин да бъдете полезен при тези ужасни обстоятелства, е да си гледате добре работата. Иначе другата ви работа е безполезна.

— Той е прав — рече Гран на Рийо.

— Да, прав е — съгласи се докторът.

— Но аз съм разсеян и не зная как да оправя края на изречението!

Беше мислил да махне „Болонската“, смятайки, че всеки ще разбере за коя гора се отнася, но тогава краят на фразата се свършваше с думата цветя, която всъщност се отнасяше до „алеи“, спираше се също така на варианта „алеите на гората, отрупани с цвят“, но мястото на „гората“ между едно съществително, едно причастие и два предлога стоеше като трън в очите му. Наистина имаше вечери, когато той изглеждаше по-уморен от Рийо.

Да, уморен беше от тия изцяло поглъщащи го търсения, но не преставаше да прави изчисленията и статистиките, от които санитарните отреди се нуждаеха. Всяка вечер търпеливо подреждаше получения цифров материал, изразяваше го графически и се блъскаше усилено да даде колкото може по-ясна представа за положението. Твърде често отиваше в болницата, намираше Рийо и му искаше маса в някой кабинет или в амбулаторията. Настаняваше се там с книжата си, точно както се настаняваше пред бюрото си в кметството, и в сгъстения от дезинфекционни средства и от самата болест въздух размахваше по същия начин изписаните листове, за да изсуши мастилото по тях. В такива моменти добросъвестно се опитваше да не мисли за своята амазонка и да върши само належащото.

Да, ако е вярно, че хората се нуждаят от примери и образци, които да наричат герои, и ако в нашата история непременно трябва да има един такъв, разказвачът предлага именно този незначителен, безличен герой, който нямаше нищо друго освен доброто си сърце и своя смешен наглед идеал. По този начин истината ще получи своето две и две — своя сбор четири, а героизмът — второстепенното място, което му се и полага — веднага след, но никога преди благородния стремеж за щастие. Така и този летопис ще получи истинския си характер, който трябва да показва, че е написан с най-добри намерения, сиреч с чувства нито открито злонамерени, нито пък прекалено възторжени, каквито понякога хората некрасиво изразяват при зрелища.

Така поне мислеше доктор Рийо, когато четеше във вестниците или слушаше по радиото призивите и насърченията, които външният свят отправяше към чумавия град. Едновременно с помощите, идещи по суша и по въздуха, всяка вечер пресата и радиовълните сипеха съчувствия и възхищения върху усамотения занапред град. И всеки път този тон, подхождащ повече за епопея или за реч по случай награждаване, дразнеше доктора. Знаеше, че тази загриженост не е престорена. Лошото е, че тя можеше да се изрази само с общоприетия език, с който хората се опитват да изразят това, което ги свързва с човечеството. А този език не можеше да се приложи към дребните ежедневни усилия на Гран например, понеже не можеше да даде представа за значението на човек като него през време на чумата.

Понякога в полунощ сред дълбоката тишина на опустелия град, преди да легне и да се отдаде на своя кратък сън, докторът завърташе копчето на радиото. Непознати братски гласове от всички краища на света през хиляди километри се опитваха неумело да изкажат своето съчувствие и го изказваха наистина, но в същото време разкриваха ужасното безсилие, в което изпада всеки човек, когато иска да сподели нечие невидимо за него страдание. „Оран! Оран!“ Този зов напразно пресичаше моретата, Рийо напразно стоеше нащрек — тутакси започваше голословното красноречие, и подчертаваше още по-добре непреодолимата преграда, която правеше Гран и говорителя чужди един на друг. „Оран! Да, Оран! Уви, не — мислеше докторът, — остава ни само едно — да обичаме или да умрем заедно. Няма друг изход. Другите хора са много, много далеч от нас.“

Преди да стигнем до връхната точка на чумната епидемия, когато болестта напрягаше всички свои сили, за да ги хвърли в града и да го завладее окончателно, остава ни да разкажем за дългите, отчаяни и еднообразни усилия на хора като Рамбер, стремящи се да намерят отново щастието си и да изтръгнат от чумата оная част от самите себе си, която бранеха от всякакво посегателство. Това беше техният начин да се борят срещу заплахата от заробване и макар този вид отказ наглед да не беше тъй резултатен, както другият, разказвачът е на мнение, че и той не е без значение и свидетелствува със самото си безсмислие и противоречие за това колко гордост се таеше у всеки от нас по онова време.

Рамбер се мъчеше да попречи на чумата да го плени. След като се убеди, че не може да излезе от града по законен път, той реши, както заяви и на Рийо, да използува други средства. Започна от сервитьорите в кафенетата. Те знаят винаги всичко. Но първите, които запита, го поставиха в течение най-напред на строгите наказания, които се предвиждаха за такива опити. В един случай дори го взеха за провокатор. Работата понапредна чак когато журналистът срещна Котар у доктор Рийо. През този ден пак бяха обсъждали с Рийо напразните му постъпки пред административните власти. Няколко дни по-късно Котар срещна Рамбер на улицата и го заговори с оная сърдечност, която влагаше напоследък в отношенията си с всички.

— Все още нищо ли? — попита той.

— Нищо.

— Не може да се разчита на учрежденията. Не са създадени да разберат човека.

— Вярно е. Търся друго, но е мъчно.

— Да, ясно! — рече Котар.

Знаел един канал и тъй като Рамбер остана учуден, той му обясни, че от дълго време посещава кафенетата в Оран, има много приятели и е осведомен за съществуването на една организация, която се занимава с такъв вид начинания. Работата се състоеше в това, че Котар, чиито разходи бяха започнали да надминават приходите, беше се замесил в контрабандни сделки с продукти, подлежащи на разпределение. Препродаваше цигари и лошокачествени спиртни напитки и тъй като цените на тези стоки непрекъснато се покачваха, той забогатяваше.

— Сигурен ли сте в това? — попита Рамбер.

— Да, щом ми предложиха.

— Че как така не се възползвахте?

— Не ставайте подозрителен — рече Котар добродушно, — не се възползувах, защото не искам да замина оттук. Имам си съображения.

И след като помълча, добави:

— Защо не ме запитате какви ми са съображенията?

— Мисля — рече Рамбер, — че това не е моя работа.

— В известен смисъл то наистина не ви засяга. Но в друг… Както и да е, едно е важно, че откакто върлува чумата, аз се чувствувам по-добре тук.

Другият не го остави да се доизкаже.

— Как да се свържа с тази организация?

— Не е лесно — каза Котар, — елате с мене.

Часът беше четири следобед. Градът бавно пламтеше под тежкото небе. Щорите на магазините бяха спуснати, уличните платна пусти. Котар и Рамбер навлязоха в сводестите улици и дълго вървяха, без да продумат. В тия часове на деня чумата ставаше невидима. Тишината, липсата на ярки цветове и движения можеха да се дължат колкото на бедствието, толкова и на летния зной. Не се знаеше от какво въздухът беше тъй тежък — дали от надвисналата заплаха, или от праха и жегата. Трябваше да се вгледаш и да наблюдаваш, за да откриеш чумата. Тя се издаваше само чрез отрицателни признаци. Котар, който добре се разбираше с нея, обърна например внимание на Рамбер върху липсата на кучета — в нормално време те лежаха с изплезени езици по праговете на пътните врати и търсеха несъществуваща прохлада.

Поеха по булевард Палмие, пресякоха Плас д’Арм и се спуснаха към моряшкия квартал. Вляво под полегат навес от грубо жълто платно се гушеше кафене, боядисано със зелена боя. Котар и Рамбер влязоха, бършейки потните си чела. Седнаха върху сгъваеми градински столове пред зелена металическа маса. Помещението беше съвсем празно. Из въздуха бръмчаха мухи. Един папагал с увиснала перушина седеше омаломощен на пръчицата си в жълт кафез, поставен на неустойчивия тезгях. По мръсните, замрежени с гъсти паяжини стени висяха стари батални картини. По всички ламаринени маси, на тяхната също, току пред самия Рамбер, имаше кокоши курешки, чийто произход той не можеше да си обясни до момента, когато в един тъмен ъгъл се събори нещо и един великолепен петел изскочи и размаха криле.

Горещината сякаш се засили. Котар съблече сакото си и почука на масата. Дребно човече, чието тяло се губеше в дълга синя престилка, се показа от дъното, поздрави Котар отдалеч, щом го видя, ритна силно петела, който се разкряка, и като доближи, попита какво ще обичат господата. Котар поръча бяло вино и се осведоми за някой си Гарсиа. Дребосъкът каза, че от няколко дни Гарсиа не е идвал в кафенето.

— Смятате ли, че ще дойде тази вечер?

— Ех, откъде да му зная намеренията! Но нали ви е известно по кое време идва обикновено?

— Да, всъщност не е толкова важно. Исках само да го запозная с един приятел.

Келнерът отърка влажните си ръце в престилката.

— Господинът също ли се занимава със сделки?

— Да — рече Котар.

Дребосъкът изсумтя:

— Тогава елате пак тази вечер. Ще пратя момчето да му каже.

Когато си тръгнаха, Рамбер попита за какви сделки става дума.

— За контрабанда, то се знае. Прекарват стоки през градските врати. Продават ги на високи цени.

— Браво — рече Рамбер. — Сигурно имат съучастници?

— Именно.

Вечерта щорите бяха вдигнати, папагалът подскачаше в кафеза си, а край ламаринените маси седяха мъже по ризи. При влизането на Котар един от тях с килната назад сламена шапка и с разкопчана риза, под която се виждаха гърдите му с цвят на изпечена земя, се надигна и тръгна насреща му. Имаше правилно, изгоряло от слънцето лице, черни, малки очи, бели зъби и два-три пръстена по ръцете си. Изглеждаше към тридесетгодишен.

— Здрасти — рече той, — да се почерпим на крак.

Пресушиха по три чаши мълчаливо.

— Да бяхме излезли? — предложи Гарсиа.

Слязоха към пристанището и Гарсиа попита за какво са го търсили. Котар каза, че иска да го срещне с Рамбер не за сделка, а само за „едно излизане“, както той се изрази. Гарсиа гледаше напреде си и пушеше. Зададе въпроси и говорейки за Рамбер, казваше „той“, без да дава вид, че забелязва присъствието му.

— Защо иска да замине?

— Жена му останала във Франция.

— А!

И като помълча.

— Какво работи?

— Журналист.

— Хората от тоя занаят приказват много.

Рамбер мълчеше.

— Той ми е приятел — рече Котар.

Вървяха, без да говорят. Стигнаха до пристанището, чийто вход беше преграден с висока телена мрежа. Но те се запътиха към едно малко павилионче, откъдето се разнасяше миризма на риба — там се продаваха пържени сардини.

— Тъй или иначе — каза в заключение Гарсиа, — това не е работа за мене, а за Раул. Трябва да го намеря. Но не е лесно.

— Да не би да се крие? — живо попита Котар.

Гарсиа не отговори. Пред павилиончето той се спря и за пръв път се обърна към Рамбер.

— В другиден в единадесет часа на ъгъла на митническото управление в горната част на града.

Понечи да си тръгне, но се обърна към двамата и заяви равнодушно:

— Ще има разноски.

Установяваше само един факт.

— Разбира се — съгласи се Рамбер.

След това журналистът поблагодари на Котар.

— Няма защо — отвърна Котар весело. Прави ми удоволствие да ви услужа. Пък и нали сте журналист, ще ми се отплатите някой ден.

Два дни по-късно Рамбер и Котар изкачваха широките голи улици към височините на нашия град. Една част от митническото управление беше превърната в болница и пред главния вход чакаха хора, които напразно се надяваха да посетят болните или да научат нещо за състоянието им, макар тези сведения да губеха всеки час валидността си. В тая навалица едни идваха, други си отиваха и можеше да се допусне, че това обстоятелство не е било без значение при назначаване тук именно срещата на Гарсиа и Рамбер.

— Чудя се на това ваше упорство да си заминете — каза Котар. — Всъщност тук стават интересни работи.

— Не и за мене — отвърна Рамбер.

— Е, разбира се, има известен риск. Но най-сетне и преди чумата при пресичане на многолюдни кръстовища пак бяхме изложени на опасност.

В този момент автомобилът на Рийо спря до тях. Караше го Тару, а Рийо седеше задрямал. Събуди се и запозна Тару с Рамбер.

— Ние се познаваме — каза Тару, — живеем в един и същ хотел.

И предложи на журналиста да го отведе в града.

— Благодаря, имаме тук една среща.

Рийо погледна Рамбер.

— Да, да — рече той.

— Аха — учуди се Котар, — докторът, значи, е в течение.

— Ето го и съдебния следовател — предупреди Тару, обръщайки се към Котар.

Лицето на Котар се промени. Господин Отон слизаше наистина по улицата и се приближаваше с енергична, но умерена крачка. Мина край тях, като поздрави със сваляне на шапка.

— Добър ден, господин следователю! — обади се Тару.

Следователят отвърна с добър ден на седналите в колата и като погледна към Котар и Рамбер, застанали по-назад, кимна важно с глава. Тару представи рентиера и журналиста. Следователят вдигна за миг очи към небето, въздъхна и заяви, че са настъпили много печални дни.

— Казаха ми, господин Тару, че сте се заели с предпазните мерки. Не съм наклонен много да одобря това. Мислите ли, докторе, че болестта ще се разпространи?

Рийо отговори, че се надява това да не стане и следователят изрази същата надежда, неведоми са пътищата на провидението. Тару го запита дали събитията не са увеличили неговата работа.

— Напротив, така наречените криминални дела намаляват. Понастоящем разследвам само сериозни нарушения на новите разпоредби. Старите закони се спазват като никога досега.

— То е, защото, сравнени с новите, от немай-къде ни се струват по-добри.

Следователят изостави мечтателната поза, която беше заел, с поглед, зареян в небето. Той изгледа хладно Тару.

— Какво от това? — рече той. — Не е важен законът, а присъдата. Без това не може.

— Този човек е враг номер едно — заяви Котар, когато следователят отмина.

Колата на Рийо потегли.

След малко Рамбер и Котар видяха, че се зададе Гарсиа. Той се приближи, без да поздрави, само каза:

— Трябва да се почака.

Хората около тях, повечето жени, стояха мълчаливи. Почти всички носеха кошнички с нещо за ядене с напразната надежда да ги предадат на своите близки и с още по-безумната мисъл, че болните ще изядат донесеното. На вратата пазеха въоръжени часовои, а от време на време някакъв странен писък изпълваше двора на казармата. Чакащите тутакси обръщаха тревожни лица към болничното помещение.

Тримата мъже наблюдаваха тази картина, когато едно отсечено твърдо „добър ден“ ги накара да се обърнат. Въпреки горещото време Раул беше облечен официално. Носеше двуреден костюм от тъмен плат и плъстена шапка с обърната периферия. Беше едър и снажен, с бледо лице, кафяви очи и стиснати устни. Говореше някак бързо и точно.

— Слезте към града — рече той. — Гарсиа, ти можеш да си вървиш.

Гарсиа запали цигара и ги изчака да се отдалечат. Тримата тръгнаха бързо, като съгласуваха крачките си със застаналия в средата Раул.

— Гарсиа ми обясни — заговори той. — Може да се уреди. Но ще ви струва десет хиляди франка.

Рамбер отвърна, че е съгласен.

— Да обядваме заедно утре в испанската гостилница в моряшкия квартал.

Рамбер прие и Раул му стисна ръката, като за пръв път се усмихна. Когато той си тръгна, Котар се извини — нямало да бъде свободен на другия ден, впрочем и Рамбер едва ли щял да има вече нужда от него.

Когато на следващия ден журналистът влезе в испанската гостилница, всички обърнаха глави да го изгледат. Тази полутъмна изба, намираща се в долния край на жълта напечена от слънцето уличка, се посещаваше само от мъже, и то повечето испанци. Но щом седналият в дъното Раул махна с ръка и журналистът се запъти към неговата маса, любопитството по лицата на присъствуващите изчезна и те отново се наведоха над чиниите си. Раул беше с някакъв висок човек, мършав и лошо обръснат, който имаше неимоверно широки рамене, конско лице и оредели коси. От запретнатите ръкави на ризата му се подаваха сухи ръце, обрасли с черни косми. Той кимна три пъти, когато Раул му представи Рамбер. Името му не бе произнесено. Раул наричаше само „нашия приятел“.

— Нашият приятел смята, че ще може да ви помогне. Той ще ви…

Раул прекъсна думите си, защото сервитьорката се доближи да приеме поръчката на Рамбер.

— Ще ви свърже с двама приятели, които ще ви запознаят с наши хора измежду пазачите. Но това ще е всичко. Необходимо е пазачите сами да преценят кога моментът ще бъде благоприятен. Най-добре е да останете няколко нощи у единия от тях, той живее близо до градските врати. Преди това нашият приятел ще ви уреди среща със съответните лица. Когато всичко бъде свършено, с него ще уредите и сметката.

Приятелят пак кимна с конската си глава, без да спира да мачка с вилица салатата от домати и чушки и да гълта лакомо. После заговори с леко испанско произношение. Предложи на Рамбер да се срещнат след два дни в осем часа сутринта при входа на катедралата.

— Значи, още два дни — въздъхна Рамбер.

— Работата не е лесна — каза Раул. — Трябва да се намерят хората.

Конската глава потвърди същото и Рамбер, ще не ще, се съгласи. Останалото време от обеда премина в търсене на тема за разговор. Но когато Рамбер научи, че конската глава е футболист, всичко тръгна по мед и масло. Той самият дълго време беше играл футбол. Така че заговориха за шампионата на Франция, за качествата на професионалните английски отбори и за системата „дубъл ве“. В края на обеда конската глава съвсем се разпали, обръщаше се към Рамбер на „ти“ и го уверяваше, че по-добро място в един отбор от централен полузащитник няма.

— Нали разбираш — говореше той, — централният полузащитник организира нападението, а да организираш нападението, това е истинският футбол.

И Рамбер се съгласяваше, макар винаги да бе играл като център нападател. Разговорът беше прекъснат от радиото, което, след като дълго свири под сурдинка сантиментални мелодии, съобщи, че предната вечер чумата е отнесла сто тридесет и седем жертви. Никой от присъствуващите не прояви вълнение. Конската глава сви рамене и се надигна от мястото си. Раул и Рамбер го последваха.

На раздяла централният полузащитник стисна енергично ръката на Рамбер.

— Казвам се Гонзалес — представи му се той.

Следващите два дни се сториха на Рамбер безконечни. Той посети Рийо и му разказа подробно за своите похождения. После го придружи при посещението му у един болен. Сбогуваха се пред една къща, където докторът се съмняваше, че чумата е влязла. В преддверието се разнесоха стъпки и гласове: уведомяваха семейството за пристигането на лекаря.

— Дано Тару не закъснее — промълви Рийо.

Изглеждаше уморен.

— Много ли бързо се разпространява епидемията? — попита Рамбер.

Рийо отговори, че не е там работата, статистическите данни дори показваха отслабване на темпото, обаче средствата за борба с чумата бяха недостатъчни.

— С материалната част не сме добре — добави той. — Във всички армии по света липсата на материална част, общо взето, се попълва с хора. Но на нас ни липсват и хора.

— Нали пристигнаха лекари и санитари отвън?

— Да — каза Рийо. — Десет души лекари и стотина санитари. На пръв поглед изглеждат много. Всъщност едва стигат при сегашното състояние на нещата. Но ако епидемията се разшири, ще бъдат недостатъчни.

Рийо се заслуша в шума, който идеше от къщата, после се усмихна на Рамбер.

— Да — рече той, — трябва да побързате с вашето заминаване.

По лицето на Рамбер премина сянка.

— Знаете, че не това ме кара да тръгна — промълви той глухо.

Рийо каза, че му е известно, но Рамбер продължи:

— Мисля, че не съм страхлив или поне рядко съм се проявявал като такъв. Имал съм случай да се проверя. Само че някои мисли са ми непоносими.

Докторът го погледна в лицето.

— Пак ще я видите — рече той.

— Може би, но не мога да се примиря с мисълта, че ще трае дълго и през това време тя ще остарее. На тридесет години започва да се старее и трябва да бъде използуван всеки миг. Не зная дали можете да го разберете.

Рийо измърмори, че разбира, но пристигна Тару, силно оживен, и прекъсна разговора.

— Току-що предложих на Панлу да се присъедини към нас.

— И? — попита докторът.

— Размисли и отговори, че е съгласен.

— Радвам се — каза Рийо. — Радвам се, че излезе по-добър от своята проповед.

— С всекиго е така. Трябва само да му дадеш случай — засмя се Тару и смигна на доктора. — Моята работа цял живот е била да създавам на хората случаи.

— Извинете ме — намеси се Рамбер, — трябва да тръгвам.

В четвъртък, деня на срещата, Рамбер застана пред катедралата пет минути преди осем часа. Във въздуха още се чувствуваше прохлада. По небето се носеха бели кълбести облачета, които засилващата се горещина след малко щеше да погълне наведнъж. От изсъхналите морави се издигаше слаба миризма на влага. Иззад къщите на източните квартали слънцето огряваше само шлема на позлатената Жана д’Арк, която красеше площада. Един часовник отброи осем удара. Рамбер направи няколко крачки по площадката пред входа. От вътрешността идеха неясни песнопения, миришеше на изба и на тамян. Внезапно пеенето секна. Десетина дребни фигури, облечени в черно, излязоха от черквата и заситниха към града. Рамбер започна да губи търпение. По широкото стълбище към входа на черквата се изкачваха други черни фигури. Рамбер запали цигара, но веднага я угаси, като се сети, че вероятно не е уместно да се пуши тук.

В осем и четвърт органът на катедралата тихо засвири. Журналистът влезе под мрачните сводове, след като посвикна с мрака, забеляза черните фигури, които бяха минали край него. Стояха накуп в един ъгъл пред нещо като импровизиран олтар, където наскоро бяха поставили статуята на свети Рош, изработена набързо в някое от скулптурните ателиета на града. Коленичили, те изглеждаха още по-дребни и сгърчени, губеха се в дрезгавината, сякаш бяха съсирени части от сянката, петна, сгъстени тук-таме из мъглата, в която плуваха. Над тях органистът изпълняваше безкрайни вариации.

Когато Рамбер излезе навън, Гонзалес се спущаше по стълбите по посока към града.

— Мислех, че вече си си отишъл — рече той. — Редно щеше да бъде.

Обясни, че чакал двамата си приятели на срещата, която им определил недалеч оттук за осем без десет. Останал там двадесет минути, но напразно — не дошли.

— Сигурно се е явила някаква пречка. В нашата работа невинаги всичко върви гладко.

Той предложи да се срещнат отново на другия ден по същото време пред братската могила. Рамбер въздъхна и бутна шапката си назад.

— Не се ядосвай — засмя се Гонзалес, — Помисли си колко комбинации, колко падания, колко тичане има, докато се вкара гол.

В Оран братската могила се намира на единственото място, откъдето се вижда морето, нещо като алея за разходки, която минава край надвисналите над пристанището скали. На другия ден Рамбер пристигна пръв на срещата и зачете внимателно имената на загиналите на полето на честта. Няколко минути по-късно пристигнаха двама души, хвърлиха равнодушен поглед към него и се облакътиха на парапета към морето с вида на хора, погълнати изцяло от гледката на пустото и безлюдно пристанище. И двамата бяха еднакви на ръст, и двамата носеха сини панталони и моряшки фланелки с къси ръкави. Журналистът се отдръпна малко настрани, после седна на една пейка, откъдето можеше да ги разгледа добре. Бяха най-много двадесетгодишни. В този момент забеляза Гонзалес, който идеше към него и се извиняваше за закъснението си.

— Това са нашите приятели — рече той и го поведе към двамата младежи, като му ги представи под имената Марсел и Луи. Те си приличаха много в лицето и Рамбер реши, че са братя.

— И така — рече Гонзалес, — сега се познавате. Остава да се уреди самата работа.

Марсел или Луи, един от двамата, каза, че техният наряд за охрана започва след два дни, ще трае една седмица и те ще трябва да издебнат най-удобния момент. Западната врата се охраняваше общо от четирима пазачи, но другите двама бяха военнослужещи. И дума не ставаше да бъдат посветени. Не можеше да се разчита на тях, пък и това щеше да увеличи разноските. Случваше се обаче някоя вечер двамата колеги да прекарат известна част от нощта в задната стаичка на един бар, те го знаеха къде се намира. Така че Марсел (или Луи) предлагаше на Рамбер да се настани у тях, в съседство с градските врати, и да чака да го извикат. По този начин преминаването ще стане съвсем лесно. Но трябва да се побърза, защото от известно време се говореше, че ще поставят двойни постове вън от града.

Рамбер се съгласи и поднесе от последните си цигари. Онзи от двамата, който още не беше се обадил, попита Гонзалес, дали въпросът с разноските е уреден и не биха ли могли да получат аванс.

— Не — отвърна Гонзалес, — няма защо, той е приятел. Разноските ще се уредят на тръгване.

Уговориха нова среща. Гонзалес предложи да вечерят след два дни в испанската гостилница. Оттам ще могат да отидат в дома на пазачите.

— Ще дойда първата нощ да ти правя компания — рече той на Рамбер.

На другия ден, когато Рамбер се прибираше в стаята си, срещна по стълбите на хотела Тару.

— Отивам при Рийо — рече Тару, — искате ли да дойдете с мене?

— Винаги мисля, че го безпокоя — отговори Рамбер колебливо.

— Не вярвам, говорил ми е много за вас.

Журналистът се позамисли.

— Слушайте — рече той, — ако имате малко време след вечеря, дори и по-късно, елате двамата в бара на хотела.

— Зависи от доктора и от чумата — засмя се Тару.

Все пак към единадесет часа вечерта Рийо и Тару влязоха в малкото тясно барче. Около тридесетина души стояха облакътени пред тезгяха и шумно разговаряха. Дошли от мълчанието на чумавия град, двамата новопристигнали се спряха малко зашеметени. Като видяха, че още се сервират алкохолни питиета, разбраха откъде иде това оживление. Рамбер седеше на високо столче в дъното и оттам им махна с ръка. Тару избута невъзмутимо един шумен съсед и се намести до журналиста. Рийо седна от другата му страна.

— Алкохолът не ви ли плаши?

— Не — отвърна Тару, — напротив.

Рийо вдъхна миризмата на горчиви билки в чашата си. Трудно беше да се разговаря в тая врява, но Рамбер изглеждаше зает изцяло с пиенето. Докторът не можеше още да разбере пиян ли е. Край едната от двете маси, които заемаха останалата част от тясното помещение, седеше флотски офицер, прегърнал едновременно две жени, и разказваше на червендалестия дебеланко насреща си за тифусната епидемия в Кайро.

— Лагери — говореше той, — бяха направили лагери за местното население, с палатки за болните, а наоколо кордон от патрули, които стреляха, щом близки на болните се опитваха да донесат скришом някакви бабешки церове. Жестоко, но правилно.

На другата маса, заета от млади контета, разговорът не се чуваше и се губеше в такта на „Saint James Infirmary“, чиято мелодия се лееше от един закачен на стената високоговорител.

— Има ли какво да се похвалите? — попита Рийо, като повиши гласа си.

— Наближава — отвърна Рамбер. — Може би през седмицата.

— Жалко — извика Тару.

— Защо?

Тару погледна Рийо.

— О — рече докторът. — Тару говори така, защото мисли, че можете да ни бъдете полезен тук. Но аз добре разбирам вашето желание да заминете.

Тару поръча още по една чашка. Рамбер се смъкна от столчето и за пръв път го погледна в очите.

— С какво бих могъл да бъда полезен?

— Ами в нашите санитарни отреди — отговори Тару. като посегна към чашата си, без да бърза.

У Рамбер се появи онова свойствено нему изражение на упорит размисъл и той отново се покачи на столчето си.

— Тия отреди не ви ли изглеждат полезни? — попита Тару, след като отпи от чашата си и загледа внимателно Рамбер.

— Много полезни — каза журналистът и също пи.

Рийо забеляза, че ръката му трепери. Да, положително Рамбер беше съвсем пиян.

На другия ден Рамбер отиде за втори път в испанската гостилница, премина покрай групичка мъже, които бяха изкарали столовете си пред входа и се наслаждаваха на златистозелената вечер, когато горещината почваше вече да намалява. Пушеха лютив тютюн. Вътре гостилницата беше почти празна. Рамбер седна пред масата в дъното, където първия път се срещна с Гонзалес. На сервитьорката заяви, че чака някого. Беше седем и половина вечерта. Малко по малко хората се прибраха вътре и насядаха край масите. Започнаха да им поднасят ядене и прихлупеното помещение се изпълни с тракане на прибори и заглушени разговори. В осем часа Рамбер все още чакаше. Запалиха лампите. Нови посетители се настаниха на масата му. Той си поръча вечеря. В осем и половина беше свършил, без да види нито Гонзалес, нито двамата младежи. Изпуши няколко цигари. Залата постепенно се опразваше. Навън бързо падаше нощ. Влажен полъх откъм морето леко разклащаше завесите на големите прозорци. Когато стана девет часът, Рамбер забеляза, че залата е празна и сервитьорката го гледа учудено. Той плати и излезе. Едно кафене срещу гостилницата беше отворено. Рамбер застана пред тезгяха и започна да наблюдава входа на гостилницата. В девет и половина той си тръгна към хотела, питайки се напразно как да намери Гонзалес, като не знае адреса, и сърцето му се свиваше при мисълта за всички перипетии, които трябваше отново да премине.

В този именно момент, когато край него в нощта профучаваха с голяма бързина болничните коли, той, както призна по-късно пред доктор Рийо, забеляза, че през всичкото това време, погълнат да търси пролука в стената, която се издигаше между него и жена му, беше до известна степен забравил самата нея. Но в същия момент, когато всички пътища към любимата се оказаха отново затворени, той я пожела с такава сила и внезапно усети такава остра болка, че хукна към хотела, за да избяга от пламтящия в него огън, който пареше слепоочията му.

На другия ден много рано сутринта отиде у Рийо, за да го попита как може да намери Котар.

— Нищо не ми остава — рече той, — освен да тръгна отново по същия канал.

— Елате утре вечер — предложи му Рийо. — Тару ме помоли да поканя Котар, не зная защо. Повиках го за десет часа. Вие бъдете тук в десет и половина.

Когато на другия ден Котар пристигна у доктора, завари, че Тару и Рийо говорят за един случай на неочаквано оздравяване в болницата на Рийо.

— Едно към десет. Имал е късмет — казваше Тару.

— Дума да не става! Не е било чума — отсече Котар.

Увериха го, че нямало никакво съмнение в болестта.

— Не може да бъде, щом е оздравял. Знаете не по-зле от мене, че чумата не прощава.

— Изобщо не, но с малко упоритост получават се изненади — отвърна Рийо.

Котар се засмя.

— Едва ли. Чухте ли тазвечерните статистически данни?

Тару погледна рентиера дружелюбно и каза, че знае цифрите — положението действително е сериозно, но какво доказва това? Това доказва, че се налагат още по-крайни мерки.

— Е, че нали ги взехте вече?

— Да, но трябва всеки да ги вземе присърце.

Котар го гледаше, без да разбира. Тару обясни, че твърде много хора стоят бездейни, а епидемията е обща грижа и всеки трябва да изпълни дълга си. Санитарните отреди са открити за всеки.

— Добра идея — забеляза Котар, — но полза никаква. Чумата е прекалено силна.

— Ще узнаем дали е така, след като опитаме всичко — отвърна Тару все със същия търпелив тон.

През време на този разговор Рийо седеше пред бюрото си и преписваше болнични листове. Тару продължаваше да гледа рентиера, който неспокойно шаваше на стола си.

— Защо не дойдете при нас, господин Котар?

Рентиерът скочи оскърбен и взе шапката си.

— Не е за мене работа.

И добави предизвикателно:

— Пък на мен чумата не ми вреди и не виждам защо трябва да се намесвам, за да я спра.

Тару се удари по челото, като че ли внезапно се сети за нещо:

— Ах, вярно, забравих, че иначе щяха да ви арестуват.

Котар трепна силно и се улови за стола, сякаш щеше да падне. Рийо спря да пише и го загледа внимателно.

— Кой ви каза? — извика рентиерът.

Тару се показа учуден:

— Но вие самият! Или поне така сме разбрали ние с доктора.

И тъй като Котар, внезапно задъхан от непреодолима ярост, започна да мънка нещо неразбрано, той добави:

— Не се ядосвайте, Котар! Нито аз, нито докторът ще ви издадем. Вашата история не ни интересува. Пък и никога не сме обичали да се разправяме с полицията. Хайде, седнете.

Рентиерът погледна стола си, поколеба се малко и седна. От гърдите му се изтръгна въздишка.

— Това е стара история, измъкнаха я отново на бял свят — призна той. — Мислех, че са я забравили, но намери се един, който проговори. Повикаха ме и ми казаха да бъда на тяхно разположение, докато приключи анкетата. Разбрах, че в края на краищата ще ме арестуват.

— Нещо сериозно ли е? — попита Тару.

— Зависи как го разбирате. Във всеки случай не е убийство.

— Затвор или каторга?

Котар изглеждаше съвсем сломен.

— Затвор, ако имам късмет…

Но изведнъж заговори с жар:

— Това беше грешка от моя страна. Всеки прави грешки. Но не мога да се примиря с мисълта да бъда вдигнат заради такова нещо, да бъда откъснат от къщата си, от навиците си, от всички познати.

— Затова ли бяхте намислили да се обесите? — попита Тару.

— Да, глупост, разбира се.

Рийо, който дотогава мълчеше, също се обади и каза на Котар, че му е понятно неговото безпокойство, но може би всичко ще се нареди.

— Да, зная, че за момента няма защо да се страхувам.

— Ясно е — заключи Тару, — вие няма да влезете в нашите отреди.

Като мачкаше в ръце шапката си, рентиерът вдигна смутен поглед към Тару:

— Не бива да ми се сърдите.

— Разбира се, не — рече Тару, усмихвайки се, — но постарайте се поне да не разпространявате съзнателно бацила.

Котар възрази, че никога не е пожелавал чумата, тя сама дошла и не той е виновен, ако за момента се явява в негова помощ. И когато Рамбер се показа на вратата, рентиерът тъкмо добавяше разпалено:

— Всъщност смятам, че нищо няма да постигнете.

Рамбер разбра от него, че не знае адреса на Гонзалес, но винаги биха могли да го потърсят пак в малкото кафене. Назначиха си среща за другия ден. И понеже Рийо изрази желание, да узнае какво е станало, Рамбер покани него и Тару да дойдат към края на седмицата в стаята му, през който час на денонощието искат.

На сутринта Котар и Рамбер отидоха в малкото кафене и оставиха на Гарсиа бележка да дойде вечерта или на другия ден, в случай че нещо му попречи. Вечерта чакаха напразно. Гарсиа дойде на другия ден. Той изслуша мълчаливо Рамбер. Не бил осведомен за причината, но знаеше, че някои квартали са били блокирани в продължение на двадесет и четири часа, за да се извършат проверки по домовете. Възможно беше Гонзалес и двамата младежи да не са могли да се промъкнат. Единственото, което лично той можеше да направи, беше да се свърже отново с Раул. Естествено това щеше да стане най-рано след два дни.

— Ясно, трябва да се започне всичко отначало — каза Рамбер.

В уговорения ден се срещнаха на един ъгъл и Раул потвърди предположението на Гарсиа — долните квартали са били блокирани. Връзката с Гонзалес трябваше да се поднови. Два дни по-късно Рамбер обядваше с футболиста.

— Глупава работа — каза Гонзалес, — трябваше да намерят начин да дойдат.

Рамбер беше на същото мнение.

— Утре сутринта ще отидем у тях и ще гледаме да я наредим.

На другия ден сутринта момчетата не бяха у дома си. Поръчаха да им кажат да дойдат на следващия ден на площада пред лицея. И Рамбер си тръгна към хотела с такова изражение на лицето, че когато Тару го срещна следобед, остана силно учуден.

— Не върви ли? — попита той.

— Всичко започва отново — отговори Рамбер.

И повтори своята покана:

— Елате тази вечер.

Когато същата вечер двамата мъже влязоха в стаята при Рамбер, завариха го изтегнат на леглото. Той стана и напълни приготвените чаши. Рийо пое своята и попита докъде е стигнала работата. Журналистът отговори, че е извървял същия път и е стигнал до същата точка. Наскоро обаче ще се състои последната среща. После пи и добави:

— Но, разбира се, те пак няма да дойдат.

— Не бива да смятаме, че това ще се превърне в правило — възрази Тару.

— Още не сте я разбрали — рече Рамбер. като вдигна рамене.

— Кое?

— Чумата.

— Хм! — обади се Рийо.

— Още не сте разбрали, че при нея започваш все отначало.

Рамбер отиде в ъгъла и пусна малък грамофон.

— Коя е тая плоча? — попита Тару. — Позната ми е.

Рамбер отговори, че това е „Saint James Infirmary“.

Насред плочата се чуха два далечни изстрела.

— Някое куче или опит за бягство — обади се Тару.

Когато песента свърши, звънът на болничната кола прозвуча съвсем ясно, засили се, мина под прозорците на хотела, отслабна и постепенно съвсем заглъхна.

— Плочата не е много забавна — рече Рамбер. — Пък и днес я слушам за десети път.

— Толкова ли я харесвате?

— Не, но нямам друга, — И като помълча, добави — нали ви казах, трябва да се започва все отначало.

После попита Рийо как върви работата в санитарите отреди. Съставени били пет отреда. Надявали се да съставят и други. Журналистът седеше върху леглото си и изглеждаше изцяло погълнат от ноктите си. Рийо наблюдаваше неговата набита мощна снага, свита на ръба на леглото. Изведнъж забеляза, че Рамбер го гледа.

— Трябва да знаете, докторе, че много мислих за вашата организация. Ако не съм се присъединил към вас, то е, защото си имам причини. Иначе не съм от ония, които си вардят кожата, воювал съм в Испания.

— На чия страна? — попита Тару.

— На страната на победените. Но след това малко поразмислих.

— За какво? — рече пак Тару.

— За смелостта. Сега зная, че човек е способен на големи дела. Но ако не е способен на голямо чувство, той не ме интересува.

— Аз го смятам способен на всичко — рече Тару.

— Съвсем не, човек не може много продължително нито да страда, нито да бъде щастлив. Следователно не е годен за нищо ценно.

Изгледа ги и добави:

— Как мислите, Тару, способен ли сте да умрете заради една любов?

— Не зная, но струва ми се, че вече не.

— Виждате ли? А да умрете за една идея, можете, то се вижда с просто око. Мене пък ми е дошло до гуша от хора, готови да умрат за идея. Не вярвам в героизма, зная, че е лесно да го проявиш, но разбрах, че е жесток. Едно е важно за мене — да живея и да умра за онова, което обичам.

Рийо слушаше внимателно. Без да откъсва очи от Рамбер, той каза кротко:

— Човекът не е идея, Рамбер.

Рамбер скочи с пламнало лице:

— Идея е, и то краткотрайна от момента, от който се отвърне от любовта. А истината е, че не сме вече способни за любов. Да се примирим, докторе. Да почакаме да станем способни и ако това не е възможно, да дочакаме общото избавление, без да се правим на герои. Лично аз не се стремя да отида по-далеч.

Рийо се надигна от мястото си тъй, сякаш внезапно бе го обзела голяма умора.

— Имате право, Рамбер, пълно право и за нищо на света не бих искал да ви отклоня от вашето намерение, защото го намирам добро и правилно. Не става въпрос за героизъм в това, което правим, а за честност. Може да ви се стори смешно, но единственият начин да се борим с чумата е честността.

— Какво значи честност? — с най-голяма сериозност попита Рамбер.

— Не зная какво е като общо понятие. Но в моя случаи зная, че означава да си върша добре работата.

— Така ли! — извика Рамбер ядосано. — А аз не зная в какво се заключава моята работа. Може би наистина греша, като избирам любовта.

Рийо се обърна с лице към него.

— Не рече той енергично, — не грешите.

Рамбер ги гледаше замислено.

— Предполагам, че вие двамата нямате какво да загубите при сегашните обстоятелства. По-лесно е да проявите благородство.

Рийо допи чашата си.

— Хайде — рече той, че ни чака работа.

И излезе.

Тару го последва, но при вратата се спря, обърна се и каза:

— Знаете ли, че жената на Рийо се намира в един санаториум на няколкостотин километра оттук?

Рамбер се сепна изненадан, но Тару беше вече излязъл.

На другия ден още рано-рано Рамбер се обади по телефона на доктора:

— Ще ме приемете ли да работя с вас, докато намеря начин да напусна града?

След кратко мълчание на другия край на жицата се чу:

— Да, Рамбер. Благодаря ви.

III

Така в продължение на цяла седмица затворниците на чумата се бореха, както можеха. Някои от тях, като Рамбер например, успяваха, както изглежда, да си въобразят, че действуват като свободни хора и могат още да избират. Но в действителност тогава, сиреч към средата на месец август, чумата беше завладяла всичко. Нямаше вече лични съдби, а колективна история — чумата и споделени от всички чувства. Най-силното от тях беше разлъката и изгнаничеството със свързаните с тях страх и бунт. Ето защо разказвачът смята за уместно да опише общото положение, като го илюстрира с буйствата на живите, погребенията на мъртвите и страданията на разделените влюбени в разгара на жегата и епидемията.

Към средата на описваната година излезе вятър, който духа дни наред над чумавия град. Оранските жители се боят особено много от вятъра, защото той не среща естествена преграда по платото, където е застроен градът, и вилнее по улиците с всичка сила. След дългите сухи месеци, когато нито капка вода не беше разхладила града, всичко се покри със слой сива пепел, която вятърът разнасяше. Той вдигаше облаци прах и хартии, полепвайки ги по краката на все по-редките минувачи. Те бързаха по улиците приведени напред, закрили уста с ръка или с носна кърпа. Вечер вместо шумни компании, които се мъчеха да продължат колкото може повече тези дни, всеки от които можеше да бъде последен, срещахме малки групички, забързани към къщи или към някое кафене, така че напоследък при мигновено настъпващия мрак улиците скоро опустяваха и само вятърът продължаваше да вие, без да спира. От разбуненото невидимо море идеше миризма на сол и на водорасли. И тогава този град, опустял, побелял от прах, напоен с морски дъх, целият кънтящ от воя на вятъра, започваше да стене като прокълнат остров.

До този момент чумата опустошаваше най-вече крайните квартали, където населението беше по-гъсто и удобствата по-малки. Но изглежда, че изведнъж тя се приближи и се настани и в централните търговски квартали. Хората обвиняваха вятъра, смятаха, че той разнася заразата.

— Разбърква картите — казваше директорът на хотела.

Тъй или иначе, когато нощем жителите от центъра на града започнаха да чуват все по-често и по-често съвсем близо под прозорците звънчето на болничните коли, което разнасяше печалния и безстрастен зов, знаеха, че техният ред е дошъл.

Някой дори подхвърли идеята да се изолират силно пострадалите квартали и излизането от тях да се разреши само за ония, чиито служби са крайно необходими. Но живеещите там сметнаха тази мярка като несправедливост, насочена специално срещу тях, и гледаха на жителите на останалите квартали като на свободни хора. В замяна на това пък последните при трудни моменти намираха утеха в мисълта, че другите са още по-малко свободни от тях. „Има и по-тежък затвор от моя“ — тая фраза изразяваше тогава единствената възможна надежда.

Горе-долу по това време се увеличиха и пожарите, най-вече в увеселителните квартали, при западните врати на града. Сведенията гласяха, че някои лица излезли от карантината и влудени от скръб и мъка, подпалвали сами къщите си, като си въобразявали, че по този начин изгарят чумата. Трудно беше да се вземат мерки срещу тия прояви, които не бяха редки и по причина на силния вятър излагаха цели квартали на опасност. След като властите бяха уверявали безуспешно гражданството, че извършеното от тях обеззаразяване на къщите е достатъчно да отстрани всяка опасност, наложи се да прибягнат до строги наказания срещу такива невинни подпалвачи. И несъмнено, не мисълта за присъдата стъписа тогава тези нещастници, а увереността на всички наши съграждани, че всяко наказание със затвор е равнозначно на смъртна присъда, защото в градския затвор хората измираха масово. Разбира се, такова убеждение не беше лишено от основание. По понятни причини чумата се нахвърляше с най-голямо настървение върху ония, които живееха групово: войници, монаси или затворници. Защото въпреки изолирането на някои задържани всеки затвор представлява общежитие и обстоятелството, че в нашия градски затвор пазачите наред със затворниците платиха данък на болестта, го доказва най-добре. От гледището на чумата всички, от директора до последния затворник, бяха осъдени и за пръв път може би в тъмницата царуваше пълна справедливост.

Напразно властите се опитваха да въведат някаква йерархия в това общо изравняване, замисляйки да наградят затворническите пазачи, умрели при изпълнение на служебните си задължения. При обявеното обсадно положение можеше до известна степен да се приеме, че затворническите пазачи са мобилизирани, затова им дадоха посмъртно военни медали. От страна на затворниците нямаше протест, но военните не погледнаха с добро око на това и справедливо забелязаха, че може да настъпи нежелателно объркване в общественото мнение. Отдадоха им право и решиха, че най-добре ще бъде да награждават умрелите пазачи с медала на епидемията. Но по отношение на първите грешката беше вече сторена, да им се отнеме даденото отличие, не можеше, а военните продължаваха да държат на своето. От друга страна, медалът на епидемията нямаше същото морално въздействие, както военният, понеже през време на епидемия беше нещо съвсем обикновено да получиш такъв род отличие. Така че всички останаха недоволни.

Нещо повече, затворническата администрация не можа да действува, както действуват манастирските власти, а още по-малко, както военните. Монасите от двата манастира бяха пръснати из града и временно настанени в набожни семейства. Войниците пък при първа възможност излизаха на малки групи от казармите и отиваха на гарнизон в училища или в обществени сгради. И така болестта, която привидно тласкаше гражданите към солидарност на обсадени, разбиваше същевременно традиционните групировки и връщаше индивидите към първоначалната им самотност. Това причиняваше объркване.

Не беше чудно, че всички тези обстоятелства, прибавени към силния вятър, възпламеняваха и някои умове. Градските врати бяха нападнати неколкократно нощно време, но този път от малки въоръжени групи. Размениха се изстрели, имаше ранени, а неколцина успяха да избягат. Тогава засилиха охранителните постове и на подобни опити твърде бързо се сложи край. Но това се оказа достатъчно да се отприщи революционната струя, която предизвика насилнически действия. Ограбени бяха някои опожарени или запечатани от санитарните власти къщи. Откровено казано, едва ли би могло да се допусне, че тези действия са били предумишлени. В повечето случаи някаква неочаквана причина подтикваше достопочтени дотогава люде към осъдителни постъпки, които тутакси намираха подражатели. Имаше и безумни, които се хвърляха в пламтящата къща пред очите на самия замаян от нещастието собственик. И понеже нещастникът оставаше безучастен, примерът на първите биваше последван и от други зрители и не след дълго, нарамили мебели или други вещи, в тъмната улица по всички посоки се разбягваха сенки, на които догарящият огън и заграбеният товар придаваха уродливи очертания. Инциденти от тоя род именно принудиха властите да решат, че положението при чума е равнозначно с обсадно положение и да приложат произтичащите от него мерки. Разстреляха двама крадци, но този факт едва ли произведе впечатление на останалите, защото при толкова много смърт тези две екзекуции минаха незабелязани — като капка в морето. И действително подобни сцени станаха често явление, а намеса от страна на властите не се забеляза. Единствената мярка, която, изглежда, развълнува гражданите, беше въвеждането на полицейски час. След единадесет часа вечер градът окаменяваше, потънал в пълен мрак.

Къщите и правите улици се простираха през лунните нощи, без тъмната сянка на някое дърво да наруши тяхната белота, без стъпката на някой минувач или кучешкият лай да смути техния покой. Големият безмълвен град се превръщаше тогава в подредени масивни и безжизнени кубове и само мълчаливите статуи на забравени благодетели или забележителни мъже, замръзнали завинаги в бронза, се опитваха с условните си каменни или металически лица да дадат жалка представа за човека, когото изобразяват. Тези тромави идоли стърчаха по замрелите пресечки на улиците под тежкия небесен похлупак като бездушни зверове, олицетворяващи неподвижното царство, в което бяхме попаднали, или най-малкото неговия последен стадий гробище, където чумата, камъкът и нощта щяха да накарат да замлъкне всеки глас.

Нощ цареше и в сърцата и нито истините, нито легендите, разпространявани за разните погребения, не можеха да успокоят нашите съграждани. Защото налага се да поговорим за погребенията и разказвачът се извинява за това. Той предугажда упрека, който биха могли да му отправят, но единственото му оправдание е, че през всичкото това време имаше погребения и в изместен смисъл се чувствува задължен, както всички свои съграждани, да се занимава с погребенията. Не че кой знае колко му са приятни такива церемонии, защото предпочита, напротив, обществото на живите, например плажовете. Но къпането в морето беше забранено, а обществото на живите се боеше, че постепенно ще бъде заставено да отстъпи първенството на обществото на мъртвите. Такива бяха безспорните изгледи. Разбира се, никой не ви пречи да се направите, че не виждате очевидността, да си затворите очите и да я отречете, но тя има страшна сила и в края на краищата винаги се налага. Опитайте се например да отречете погребенията в деня, когато ваши обични близки трябва да бъдат погребани.

И тъй, характерно за нашите погребения в началото беше бързината. Формалностите бяха опростени, а погребалният церемониал въобще премахнат. Болните умираха вън от семействата си и тъй като забраниха нощните бдения, умрелият вечер прекарваше нощта сам, а починалите през деня биваха погребвани незабавно. Уведомяваха, разбира се, семейството, но в повечето случаи близките не можеха да дойдат, защото обикновено се намираха под карантина. Ако пък семейството живееше отделно, то пристигаше в посочения час, тоест в момента на тръгването за гробищата, и заварваше тялото вече измито и сложено в ковчег.

Да предположим, че наблюдаваме тези формалности в допълнително откритата болница, чийто управител беше доктор Рийо. Дворът на училището имаше изход зад главното здание. Ковчезите стояха в голям килер, извеждащ към коридора. Когато роднините пристигаха, намираха в коридора само един затворен ковчег. Веднага се пристъпваше към по-важна работа, тоест главата на семейството подписваше документите. После натоварваха тялото на кола или фургон, или голяма, приспособена за целта линейка. Роднините се качваха в някое от все още работещите таксита и колите потегляха с пълна скорост по странични улици към гробищата. При вратите полицаите спираха шествието, удряха печат върху официалния пропуск, без който не можеше да се получи така нареченото последно жилище, отдръпваха се и колите се нареждаха пред един квадрат от много гробове, очакващи да бъдат запълнени. Телата се опяваха там, защото погребалните церемонии в църквите бяха преустановени. Докато свещеникът четеше молитви, изваждаха ковчега, превързваха го и го повличаха; той се плъзгаше, докато опре дъното на гроба, тогава свещеникът размахваше ръсилото и първата лопата пръст прокънтяваше върху капака. Линейката си тръгваше малко преди това, за да отиде на дезинфекция, и под заглъхващия кънтеж на лопатите пръст роднините пак се напъхваха в таксито. След четвърт час си бяха вкъщи.

И така, всичко се извършваше с максимална бързина и с минимален риск. Затова няма съмнение, че особено в началото близките бяха оскърбени в естествените си чувства. Но през време на чума такива съображения не се вземат под внимание: всичко се принася в жертва на общата сигурност. Впрочем, ако в началото тази практика се отразяваше зле върху духа на населението, защото всеки, без да го съзнава, желае да бъде погребан прилично, по-късно, когато проблемът за продоволствието стана труден, интересът на гражданите се насочи към по-належащи грижи. Погълнати от опашките и исканията, които трябваше да правят, и от формалностите, които трябваше да изпълняват, за да осигурят продоволствието си, хората нямаха време да помислят как измират другите край тях и каква смърт очаква и тях самите. Така че материалните затруднения, които трябваше да бъдат беда, се оказаха по-късно благотворни. И всичко щеше да бъде за добро, ако, както видяхме, епидемията не беше се разширила.

Ковчезите започнаха да не достигат, липсваше платно за покров, място в гробищата също. Трябваше да се помисли. Най-просто, а и най-резултатно им се стори да слеят церемониите и при нужда неколкократно да пътуват между болницата и гробищата. Подведомствената на Рийо болница например разполагаше в момента с пет ковчега. Щом се напълваха, натоварваха ги на линейката. На гробищата ги изпразваха, слагаха посивелите като стомана тела на носилки и ги нареждаха под един приспособен за този случай навес. Ковчезите напръскваха с антисептичен разтвор, връщаха ги отново в болницата и процедурата се подновяваше толкова пъти, колкото беше необходимо. Организацията се оказа твърде добра и префектът беше доволен. Той дори каза на Рийо, че все пак така е по-добре, отколкото количките с мъртъвци, теглени от негри, както ги описват летописите за предишните чумни епидемии.

— Да — отвърна Рийо, — погребението е същото, само че сега водим регистри. Напредъкът е безспорен.

Въпреки тези успехи на администрацията неприятният характер на сегашните формалности принуди префектурата да отстрани роднините от церемонията. Допущаха ги само до вратата на гробищата, и то неофициално. Защото последният етап от погребалната церемония беше малко нещо променен. В дъното на гробищата на едно празно място, обрасло със сакъзови дръвчета, бяха изкопали две широки ями — едната за мъжете, другата за жените. В това отношение администрацията спазваше необходимото приличие и чак много по-късно по силата на обстоятелствата тази последна свенливост изчезна — започнаха да погребват безредно едни връз други мъже и жени, без да се съобразяват с благопристойността. Добре, че тази крайна мярка беше приложена едва в последните дни на бедствието. В разглеждания от нас период съществуваха отделни гробове и префектурата държеше на това разделяне. В дъното на всяка яма вреше и димеше дебел пласт негасена вар. Купчина от същата вар, стоварена до самия край на дупката, пущаше мехурчета, които се пукаха на открито. Когато линейката приключеше рейсовете си, вдигаха носилките поред и пущаха едно до друго в ямата голите, леко сгърчени тела, като веднага ги покриваха с вар, после със земя, но само до известна височина, за да остане място за новите гости. На другия ден повикваха близките да се подпишат в един тефтер — в това се състоеше разликата между хората и кучетата например: тук винаги можеше да се направи справка.

За всички тези операции трябваше персонал и винаги бяха застрашени от недостиг. Мнозина от болногледачите и гробарите, които в началото бяха редовни служещи, а по-късно случайни лица, измряха от чума. Каквито и предпазни мерки да се вземаха, все един ден се заразяваха. Но като поразмислеше човек, ставаше му чудно, че през всичкото това време за тая работа никога не липсваха хора. Имаше един критичен момент малко преди чумата да стигне кулминационната си точка, и тревогата на доктор Рийо тогава беше напълно основателна. Нямаше нито достатъчно квалифициран персонал, нито достатъчно общи работници. Но когато чумата наистина завладя целия град и разстрои стопанския живот, крайностите, до които тя стигна, имаха и положителна страна, защото се появиха значителен брой безработни. В повечето случаи те не успяваха да попълнят нуждата от квалифицирани кадри, но колкото за гробарите, винаги му се намираше леснината. От този момент бедствието стана по-силно от страха, още повече, че работата се заплащаше съответно на риска. Санитарните служби разполагаха със списък на желаещи, които извикваха поред на номерата, щом се овакантеше някое място, и те не закъсняваха да се явят, стига само през това време да не бяха овакантили и те самите местата си. Така че префектът, който дълго се колеба дали да използува за такъв вид работа осъдените за определен срок или до живот, можа да избегне тази крайна мярка. Докато съществуваха безработни, можеше да се почака.

До края на месец август нашите съграждани можаха криво-ляво да бъдат отвеждани до тяхното последно жилище, ако не прилично, то поне с известен ред, за да е спокойна съвестта на администрацията, че си е изпълнила задълженията. Налага се обаче малко да изпреварим събитията, за да изброим мерките, до които стана нужда да се прибегне в последно време. След месец август чумата се задържа на едно равнище, жертвите й далеч надминаха възможностите на нашето гробище. Събориха част от стените, разчистиха за мъртъвците празно място върху околните парцели, но и то не стигна: трябваше незабавно да се търси друго разрешение. Най-напред решиха да погребват нощем по този начин се освобождаваха от някои условности: товареха колкото е възможно повече тела в линейките. И неколцината минувачи, закъснели из крайните квартали след загасването на светлината въпреки заповедта или пък попаднали там по служба, срещаха понякога дълги бели болнични коли, които летяха с пълна скорост и изпълваха с глух грохот пустите, безлюдни улици. Хвърляха набързо телата в ямите. Още непаднали, и върху лицата плисваха лопати с вар, пръстта ги покриваше безразборно във все по-дълбоките трапове.

Не след дълго властите се видяха принудени да търсят още простор. С постановление на префектурата всички места, закупени за вечни времена, бяха иззети и изровените от гробовете останки изпратени в пещта на крематориума. В скоро време стана нужда да изгарят в крематориума и починалите от чума. Но тогава се наложи да бъде използувана старата пещ, която се намираше на изток, вън от градските врати. Преместиха по-надалеч охранителния патрул, а един общински чиновник улесни задачата, като даде идеята да се използуват трамваите, които по-рано минаваха по крайбрежния склон, но сега бяха спрени. За целта преустроиха вътрешността на ремаркетата и мотрисите, като махнаха седалките и издигнаха трамвайната линия до пещта, които се превърна в крайна спирка.

В края на лятото, както и през целия дъждовен период, можеха да се наблюдават посред нощ чудновати шествия от трамваи без пътници, които се клатушкаха по крайбрежието. За гражданите не остана тайна какво представляват те. И макар излазът към вълнолома да беше заварден от караул, групички успяваха доста често да се промъкнат до скалите, надвиснали над морските вълни, и да хвърлят цветя върху преминаващите трамваи. И те дълго скрибуцаха в лятната нощ с товара си от цветя и мъртъвци.

На първо време всяка сутрин над източните квартали се разстилаше гъст, зловонен дим. По мнението на всички лекари тези макар и неприятни изпарения не можеха да навредят никому. Но жителите от засегнатите квартали веднага заплашиха, че ще се изселят оттам, защото бяха убедени, че чумата пада върху главите им, така че се наложи посредством цяла система от сложни канализации да отклонят дима. Тогава гражданите се успокоиха. Само при силен вятър от изток се носеше слаба миризма и им напомняше, че властвува нов закон и че пламъците на чумата поглъщат ежедневния данък на града.

Ето до какви крайности достигна епидемията. За щастие тя не се разпростря повече, защото иначе изобретателността на нашите институции, разпоредбите на префектурата, та дори и капацитетът на пещта щяха да бъдат надминати. Рийо знаеше, че в такъв случай се предвиждат отчаяни мерки, като например изхвърляне на труповете в морето, и ясно си представяше отровната пяна, плувнала над синята вода. Знаеше също, че ако смъртността продължи да расте, никаква организация, колкото и съвършена да бъде тя, няма да устои, че хората ще умират на купища и ще гният по улиците въпреки усилията на префектурата, че градът ще бъде свидетел как по площадите умиращите се вкопчват в живите, тласкани от оправдана омраза и от глупава надежда.

Тези очевидни истини или опасения поддържаха у нашите съграждани чувството за изгнаничество и разлъка. Затова разказвачът отлично знае колко е жалко, че не може да разкраси повествованието си с нещо ефектно, например с някой ободрителен герой или с някоя блестяща постъпка, каквито срещаме в старите легенди. То е, защото в бедствието няма нищо ефектно и поради самата си продължителност, ако щете, големите злочестини стават еднообразни. В спомените на всички, които са ги изживели, ужасните чумни дни не изглеждат като величествени и жестоки пламъци, а приличат по-скоро на непрекъснато тъпчене, което смазва всичко по пътя си.

Не, чумата нямаше нищо общо с величавите патетични картини, които преследваха доктор Рийо в началото на епидемията. Преди всичко тя означаваше разумно и безупречно администриране, добра организация. Тъй че, в скоби казано, за да не изопачи събитията и най-вече за да не изневери на себе си, разказвачът се постара да бъде обективен. Той не пожела да промени почти нищо чрез ефектите на изкуството, като се ограничи само до елементарните изисквания на един що-годе свързан разказ. И пак обективността му повелява да заяви сега, че макар най-голямото страдание по него време, най-дълбокото, най-общото да идеше от разлъката, за която се налага да направим ново добросъвестно описание при този стадий на чумната епидемия, все пак не ще сбъркаме, ако кажем, че това страдание беше загубило вече нещо от своята патетичност.

Дали нашите съграждани, ония поне, които най-много страдаха от разлъката, свикваха вече с положението? Няма да бъде съвсем правилно да твърдим това. Би било по-точно, ако кажем, че те измършавяваха както физически, така и нравствено. В началото на чумата много живо си представяха далечното скъпо същество и тъгуваха. Но макар в паметта им да изпъкваше ясно любимото лице, смехът му, денят, който по-късно преценяваха като щастлив, мъчно можеха да си представят какво прави той или тя в същия този миг тъй далеч от тях. С една дума, паметта беше жива, но въображението не достигаше. При втория стадий на чумата загубиха и паметта. Не че бяха забравили лицето, но то бе станало безплътно, не го носеха в себе си, а това беше, кажи-речи, същото. И докато през първите седмици бяха склонни да се оплакват, че любовта им предлага само сенки, впоследствие забелязаха, че тези сенки стават още по-безплътни и губят дори най-бледите цветове, които споменът пазеше за тях. В края на дългата раздяла не си представяха вече моментите на близост и се чудеха как е било възможно да живее до тях друго същество, което да могат да докоснат, когато пожелаят.

В това отношение те бяха се подчинили на закона на чумата, който не беше кой знае колко сложен, но ефикасен. Никой от нас не изживяваше вече силни вълнения. Чувствата на всички ни бяха равни.

— Време е да свърши всичко това — говореха нашите съграждани, защото в периоди на голяма напаст е естествено да се желае краят на общото страдание и защото те действително желаеха това да свърши. Но тези думи се произнасяха без жар и без острото първоначално чувство, продиктувани само от някои все още ясни, но вече поизбледнели основания. След дивите пориви от първите седмици настъпи униние, което погрешно бихме взели за примирение, но все пак беше временно отстъпление.

Нашите съграждани тръгнаха в крак, приспособиха се, така да се каже, защото нямаше как другояче. Разбира се, все още се чувствуваха нещастни, страдаха, но не вече с такава острота. Впрочем доктор Рийо смяташе, че именно това е истинското нещастие, че привикването с отчаянието е по-страшно от самото отчаяние. По-рано разделените не бяха напълно нещастни, в тяхното страдание имаше някакъв светъл лъч, който след това угасна. Сега човек можеше да ги види по ъглите на улиците, из кафенетата или у приятели, безстрастни и разсеяни, с такъв отегчен вид, че поради тях целият град заприлича на чакалня. Ония, които имаха професия или служба, я изпълняваха през време на чумата грижливо, но без въодушевление. Всички станаха скромни. За пръв път разделените заговориха за своите отсъствуващи близки охотно, служеха си с общоприетия език и започнаха да се отнасят към своята разлъка както към статистическите данни за епидемията. Ако дотогава настървено отделяха личното си страдание от общото бедствие, сега допущаха смешението. Без спомени и без надежди, те живееха с настоящето. Всичко се превръщаше в настояще. Трябва да подчертаем, че чумата беше отнела у всички способността за любов и дори за приятелство. Защото любовта се нуждае от малко бъдеще, а ние имахме на наше разположение само мигове.

Разбира се, нищо не бива да се взема в абсолютен смисъл. Ако приемем, че разделените изпаднаха в такова състояние, правилно би било да добавим, че не всички стигнаха до него едновременно и че веднъж възприели това ново държане, проблясъци, възпоминания и внезапни прозрения изостряха още по-мъчително подновената чувствителност на потърпевшите. Достатъчно беше в момент на разтуха да замислят някой план, сякаш чумата вече е отминала. Достатъчно беше да усетят ненадейно по силата на някакво благоволение убождането на безпричинна ревност. Други пък излизаха от своята вцепененост, внезапно се оживяваха през някои дни на седмицата, обикновено в неделя и в събота следобед, защото тези дни са били посветени на обичайни занимания с отсъствуващия. Или пък ги обземаше надвечер тъга с някакво предчувствие, невинаги основателно, че спомените ще ги завладеят. Този вечерен час, който за вярващите е час за проверка на съвестта, е особено тежък за затворника или изгнаника, защото той трябва да проверява нищото. Миг недоумение, после пак безразличие, те се затварят в чумата.

Ставаше вече ясно, че трябва да се откажат от най-съкровеното в себе си. Докато в началото на епидемията бяха учудени колко голям брой дреболии са важни за тях, а не значат нищо за другите — и това ги убеждаваше, че съществува личен живот, — сега, напротив, интересуваха се само от онова, което интересуваше другите, нямаха други мисли освен общите, а самата им любов им изглеждаше отвлечена. До такава степен бяха се предали на чумата, че се надяваха само на нейния вечен сън и често се улавяха в такава мисъл: „Да наберат по-скоро жлезите, че да се свърши.“ Но те спяха вече в действителност и цялото това време не беше нищо друго освен един дълъг сън. Градът беше населен с будни спящи, които се изтръгваха от своята съдба само в редки случаи, когато нощем привидно затворената рана внезапно се отваряше. И стреснати в съня си, те опипваха разсеяно подлютените й ръбове, намирайки мигом отново страданието, внезапно подмладено, а заедно с него разстроения лик на своята любов. На сутринта се връщаха към чумата, сиреч към навика.

Но, ще попита някой, как изглеждаха на вид тия разделени хора? Много просто, в тях нямаше нищо особено. Да, ако щете, приличаха на всички останали, съвсем обикновени на вид. Равнодушни или обхванати от детинско оживление, както всички в града. Загубиха критичното си отношение, като го замениха с привидно хладнокръвие. Можехме да видим например как най-интелигентните измежду тях даваха вид, че търсят из вестниците или в радиопредаванията някакво уверение за скорошния край на чумата, че хранят призрачни надежди, че изпитват неоснователни опасения, когато четат писаните малко случайно разсъждения на някой прозяващ се от скука журналист. През останалото време пиеха бирата си и лекуваха своите болни, мързелуваха или се съсипваха от работа, подреждаха болнични листове или пущаха грамофонни плочи, без да се различават иначе помежду си. С други думи, върху нищо не се замисляха. Чумата бе унищожила това, за което заслужаваше да се мисли. Никой вече не се интересуваше за качеството на дрехите или храните, които купуваше. Приемаха, без да избират.

В заключение трябва да кажем, че разлъчените нямаха вече онова странно преимущество, което в началото ги предпазваше — бяха загубили любовния си егоизъм и облагите, произтичащи от него. Сега положението стана ясно, бедствието ни засягаше до един. И така, всички ние, които живеехме сред изстрелите, които плющяха по градските врати, и печатите, които съпътствуваха нашия живот и нашата смърт, сред пожарищата и болничните листове, сред ужаса и формалностите, обречени на отвратителна, но зарегистрирана смърт, сред ужасяващите изпарения и невъзмутимите звънчета на болничните коли, ние се хранехме с изгнаническия хляб, очаквайки, без да съзнаваме, вечното събиране и вечния покой. Нашата любов несъмнено беше още в нас, но чисто и просто вече безполезна, тежка за носене, безжизнена и безплодна като престъплението или присъдата. Тя се беше превърнала вече само в безнадеждно търпение и упорито очакване. Затова поведението на някои наши съграждани напомняше дългите опашки пред магазините за хранителни стоки из четирите краища на града. И тук срещахме същото примирение, същото кротко търпение, едновременно безгранично и лишено от илюзии. Това чувство, взето в хиляда пъти по-голям мащаб, би ни дало разлъката, защото тя е друг вид глад, и то ненаситен.

Но за да имаме точна представа за душевното състояние на разделените от чумата, би трябвало да си припомним прашните златисти вечери, които се спущаха върху лишения от дървета град, когато по улиците се разливаха потоци от хора. Тогава изглеждаше странно, че към огрените от последните слънчеви лъчи тераси достигаше не грохот на превозни средства и машини — този естествен говор на градовете, — а само необятният ропот от стъпки и глухи гласове, скръбното плъзгане на хиляди подметки, придружено от плющенето на бича в натежалото небе, безконечно и задушаващо тъпчене, което постепенно изпълваше целия град и вечер след вечер даваше най-верен и най-печален израз на сляпата настойчивост, която заместваше тогава в нашите сърца любовта.

IV

През месеците септември и октомври градът беше се огънал здраво под тежестта на чумата. И понеже споменахме за трополене на човешки стъпки, трябва да кажем, че през тия безконечно дълги седмици няколкостотин хиляди души все още тъпчеха из улиците. Облаци, жега, дъжд следваха едно след друго. Ята от скорци и дроздове долитаха безшумно от юг, виеха се високо и заобикаляха града, сякаш бичът, за който говори Панлу, чудноватият камшик се въртеше със свистене над къщите и ги прогонваше. В началото на октомври проливни дъждове измиха улиците. През всичкото това време нямаше нищо друго освен това необятно трополене.

Тогава Рийо и неговите приятели разбраха до каква степен са уморени. Санитарните доброволци просто не можеха да издържат вече на тая умора. Доктор Рийо забелязваше у себе си и у приятелите си едно засилващо се безразличие. Например същите хора, които дотогава бяха проявявали жив интерес към всички новини около чумата, престанаха да се интересуват от тях. Рамбер, натоварен да ръководи временно един от карантинните пунктове, помещаващ се отскоро в неговия хотел, бе осведомен отлично за броя на лицата, поставени под негово наблюдение. Знаеше до най-малките подробности как действува създадената от него организация за незабавното изолиране на ония, които неочаквано даваха признаци, че са заболели. Помнеше всички статистически данни за въздействието на серума върху карантинираните. Обаче не беше в състояние да каже колко жертви взема седмично чумата и дали напредва или отстъпва. А при това той се надяваше да се измъкне от града в близко бъдеще.

Колкото за другите, те бяха погълнати от работа ден и нощ и нито четяха вестници, нито слушаха радио. Когато им съобщаваха някакви данни, даваха вид, че се интересуват, а всъщност ги посрещаха с онова разсеяно безразличие, каквото смятаме, че изпитват участниците в продължителни войни, които, изтощени от боевете, заети само от всекидневните си задължения, не очакват вече нито последното сражение, нито деня на примирието.

Гран продължаваше да прави наложените от чумата изчисления, но сигурно и той не би могъл да посочи общите резултати. Противно на Тару, Рамбер и Рийо, явно издръжливи на умората, той беше човек с крехко здраве. А той съчетаваше служебните си задължения в кметството, секретарстването при Рийо и своите вечерни занимания. Така че беше постоянно преуморен и се крепеше само от две-три натрапчиви идеи, например как след чумата ще се отдаде поне за една седмица на пълна почивка и после ще заработи така, че да стигне до „шапки долу". Поддаваше се на внезапни разнежвания и в такива случаи разказваше на Рийо за Жан, питаше се къде ли е в този момент тя и дали, като чете вестниците, мисли за него. С него именно един ден Рийо се улови с изненада, че говори за жена си като за нещо най-обикновено, което никога дотогава не беше правил. Тъй като се съмняваше в успокоителните известия на жена си, той реши да прати телеграма до главния лекар на санаториума, където тя се лекуваше. В отговор получи съобщение, че състоянието на болната се е влошило и уверение, че ще бъде сторено всичко, за да се спре развитието на болестта. Новината не бе споделил с никого и само преумората му обясняваше, че можа да я довери на Гран. След един разговор за Жан, чиновникът беше го запитал как е жена му и Рийо му разказа.

— Знаете, че това сега се лекува много успешно — успокои го Гран.

Рийо потвърди и добави, че раздялата започва да става прекалено дълга, че ако беше се грижил сам за жена си, може би тя щеше да надвие болестта, а сега сигурно се чувствува съвсем самотна. После млъкна и на въпросите на Гран отговаряше уклончиво.

Другите бяха в същото състояние. Тару се държеше повече, но бележките му показват, че макар и любознателността му да бе все така задълбочена, нейният обсег бе намален. През целия този период той сякаш се интересуваше само от Котар. След като превърнаха хотела в карантинен пункт, Тару се премести у Рийо и вечер, когато Гран или Рийо съобщаваха резултатите, почти не обръщаше внимание. Бързаше да насочи разговора към дребните случки в живота на града — главно те го занимаваха.

Що се отнася до Кастел, той дойде един ден, за да съобщи на доктора, че серумът е готов. Решиха да го опитат най-напред върху момчето на господин Отон, което току-що бе постъпило в болницата в безнадеждно състояние. Рийо тъкмо съобщаваше последните данни за смъртността, когато забеляза, че старият му приятел бе дълбоко заспал в креслото. И пред това лице, подмладявано обикновено от благото и насмешливо изражение, а сега внезапно отпуснато, с полуотворени устни, от които се стичаше слюнка, лице, издаващо изтощение и старост, гърлото на Рийо се сви.

От подобни прояви на слабост можеше да съди и за своята умора. Губеше контрол над чувствителността си. Обуздана повечето пъти, закоравяла и пресъхнала, тя от време на време избликваше и той изживяваше вълнения, които не можеше да овладее. Единствената му защита беше да се приюти в тази закоравялост и да стегне възела около сърцето си. Знаеше, че това ще му помогне да продължи. За останалото не си правеше много илюзии, а и умората му отнемаше илюзиите, които все още пазеше. Защото бе убеден, че за известно време, не се знаеше докога, той всъщност не лекуваше. Ролята му се свеждаше до поставяне на диагнозата. Да открие, да види, да опише, да зарегистрира, след това да осъди на смърт — в това се заключаваше задачата му. Жени го сграбчваха за ръцете и пищяха: „Докторе, дайте живот на мъжа ми!“ Но той не беше отишъл да дава живот, отишъл бе да се разпореди за отстраняването на болния. Каква полза от омразата, която четеше по лицата? „Вие нямате сърце!“ — бяха му казали веднъж. Напротив, имаше. Благодарение на него той можеше двадесет часа на денонощие да гледа как умират хора, създадени да живеят. То му даваше сила да започва всеки нов ден. Занапред само толкова можеше това сърце. Как би смогнало да дава и живот?

Не, не помощ раздаваше той през целия ден, а сведения. Това, разбира се, не може да се нарече свестен занаят. Но най-сетне кой измежду тия изтерзани и смазани хора имаше възможност да упражнява свястно занаята си? Слава богу, че настъпваше умора. Ако беше по-бодър, носещият се навсякъде дъх на смърт би го направил сантиментален. Но когато човек спи само по четири часа, не може да бъде сантиментален. Вижда нещата каквито са, тоест вижда ги с очите на съдника, отвратителния и жалък съдник. И другите, осъдените, чувствуваха ясно това. Преди чумата го посрещаха като спасител. С три хапчета и една инжекция той оправяше всичко, тогава му стискаха ръката и го изпровождаха по коридорите. Това го ласкаеше опасно. Сега, обратното, пристигаше с войници, които трябваше да удрят с прикладите по вратите, докато семейството се реши да отвори. Болните искаха да го повлекат със себе си, да завлекат целия човешки род в гроба. Ах, наистина хората не могат едни без други, самият той бе не по-малко безпомощен от тях и заслужаваше да събуди същата жалост, която се надигаше у него, когато излизаше от домовете им.

Такива мисли спохождаха доктор Рийо през тия нескончаеми седмици и го тормозеха заедно с мисълта, че е далеч от жена си. Такива мисли четеше и по лицата на приятелите си. Но най-опасната последица от изтощението, което обхващаше малко по малко всички участници в борбата с бедствието, не беше безразличието към външните събития и към чувствата на околните, а небрежността към самите себе си. Защото по онова време хората бяха склонни да избягват всички движения, които не бяха абсолютно необходими, и винаги им се струваха пряко сили. По този начин стигнаха дотам, че все по-често пренебрегваха задължителната хигиена, пропущаха някои от многобройните дезинфекции върху самите себе си, бързаха понякога при болни от белодробна чума, без да са взели предварително предпазни мерки, тъй като им съобщаваха в последния момент, че трябва да отидат там или там, и им се струваше уморително да се отбият в някой импровизиран санитарен пункт и да вземат необходимите капки. Там се криеше истинската опасност, защото самата борба с чумата ги правеше лесно уязвими. С една дума, осланяха се на случайността, а тя не се командува от никого.

И все пак в града имаше един човек, който не изглеждаше нито изтощен, нито обезсърчен и си оставаше въплъщение на задоволството. Това беше Котар. Той продължаваше да се държи настрана, макар да поддържаше отношения с всички. Само с Тару се виждаше често, винаги когато последният можеше да отдели време, първо, защото Тару познаваше добре неговия случай, и второ, защото посрещаше рентиера с неизменна сърдечност. Истинско чудо беше, че Тару въпреки непосилния си труд оставаше винаги благосклонен и внимателен. Дори когато вечер се чувствуваше смазан от умора, на другия ден го обземаше нова енергия.

— С него може да се разговаря — каза веднъж Котар на Рамбер, — защото е човек. Винаги може да те разбере.

Ето защо бележките на Тару от това време се съсредоточаваха лека-полека върху личността на Котар. Тару се опитваше да предаде разсъжденията и реакциите на Котар, тъй както му бяха доверени или тъй както сам ги тълкуваше. Те заемат няколко страници под заглавие „Бележки за Котар и за чумата“ и разказвачът смята за полезно да ги даде в резюме. Общо взето, мнението си за рентиера Тару изразяваше така: „Личност, която расте.“ Впрочем едно беше очевидно — растеше доброто настроение на Котар. Не роптаеше срещу обрата на събитията. Изразяваше понякога съкровените си мисли пред Тару чрез забележки от тоя род: „Ех, разбира се, не върви към подобрение, но поне всички се печем на един и същ огън.“

„Естествено — добавяше Тару — и той е заплашен като другите, но именно заедно с другите. Освен това не допуща сериозно, сигурен съм, че може да бъде засегнат от чумата. Струва ми се, че живее с мисълта, впрочем не толкова глупава, че когато човек бъде сполетян от тежка болест или от голямо нещастие, става неуязвим за всички останали болести или нещастия. „Забелязали ли сте — каза ми той веднъж, — че болестите не се струпват върху един човек? Да предположим, че сте болен от тежка, неизлечима болест, например рак или туберкулоза, никога няма да ви хване чума или тиф, невъзможно е. Аз дори отивам по-далеч, никога не ще видите болен от рак да загива от автомобилна катастрофа.“ Вярна или невярна, но тази идея създава у Котар добро настроение. Единственото нещо, от което се бои, то е да не го отделят от хората. Предпочита да е обсаден заедно с другите, но не да бъде затворен съвсем сам. При тази чума и дума не става за анкети, досиета, формуляри, тайнствени следствия, грозящо арестуване. Собствено казано, тогава няма вече полиция, няма стари и нови престъпления, няма виновни, има само осъдени, които очакват най-произволното помилване, а между тях са и самите полицаи.“

Така че Котар, все според тълкуването на Тару, имаше основание да гледа на безпокойството и объркаността у нашите съграждани с онова снизходително и отзивчиво задоволство, което означава: „Приказвайте си колкото щете, прекарал съм я преди вас.“

„Напразно го уверявах, че единственият начин да не се отделяш от хората е да имаш чиста съвест. Той ме погледна злобно и отвърна: „Ако разсъждаваме така, тогава никой не е с никого. — И добави: — Мене слушайте, казвам ви. Единственият начин да събереш хората заедно е да им изпратиш чумата. Огледайте се наоколо.“ И наистина аз отлично разбирам какво иска да каже и колко днешното положение е удобно за него. Че как няма да разпознае той у другите своите собствени прояви, опитите, които всеки от нас прави да бъде винаги сред хората; любезността, с която понякога упътваме някой заблуден минувач, и грубостта ни в друг случай? Не вижда ли стремежа ни към луксозните заведения и удоволствието, с което оставаме дълго там? Не забелязва ли всяка вечер необуздания наплив в кината, театралните зали и дансингите, който залива като отприщен бент всички обществени места? Не наблюдава ли как всеки се бои от допир, а е гладен за човешка топлина и как този глад тласка хората един към друг, да се прегърнат, да слеят телата си? Явно беше, че Котар е узнал всичко това преди тях. Само по отношение на жените сигурно не, тъй като с неговата глава… Допущам, че дори когато се е решавал да отиде при жена, се е отказвал, за да не би да си създаде лошо име, та после да си навреди.

С една реч, чумата му помогна. От самотник, страдащ от самотата си, тя го направи свой съучастник. Защото той явно й съдействуваше, и то с голямо удоволствие. Стана съучастник на всичко, което виждаше, на суеверията, на неоснователния страх, на мнителността на тези тревожни души; на манията им да се въздържат, колкото могат, от разговори за чумата и все пак непрестанно да говорят за нея; на тяхната уплаха и пребледняване при най-малкото главоболие, откакто научиха, че болестта започва с болки в главата, и най-сетне на тяхната неустойчива, раздразнена, мнителна чувствителност, която превръща всеки малък пропуск в прегрешение и загубата на едно копче от гащите — в трагедия."

Вечер Тару често излизаше с Котар. Описваше после в бележника си как двамата са потъвали в мрачната тълпа, движейки се рамо до рамо в тъмнината или при слабата светлина на някоя улична лампа. Следвали са това човешко стадо в неговите жарки развлечения, с които то се бранеше от ледения дъх на чумата. Цял народ се отдаваше сега на това, което няколко месена по-рано Котар търсеше по обществените места — лукс и охолен живот, на това, за което той мечтаеше, без да може да си го позволи — необузданата наслада. Докато цените се покачваха неудържимо, парите се пилееха както никога досега и макар че на мнозина липсваше необходимото, никога не се е разхищавало повече излишното. Наблюдаваше се безделие в най-различни форми, което всъщност не беше нищо друго освен безработица. Често пъти Тару и Котар проследяваха дълго някоя двойка, от ония, които в миналото се мъчеха да скрият своята връзка, а сега, притиснати един о друг, безсрамно се движеха из града с разсеяност, присъща на голямата страст, и не забелязваха заобикалящата ги тълпа.

— Ах, безсрамниците! — казваше разнежен Котар.

Той говореше на висок глас, разплуваше се от доволство сред общата трескавост, от царските бакшиши, щедро пръскани около тях, и любовните интриги, които се заплитаха пред очите им.

Все пак Тару смяташе, че поведението на Котар не беше продиктувано само от злоба. Неговото: „Зная тия работи преди тях“ показваше по-скоро мъка, отколкото тържество. „Мисля — пишеше Тару, — че той започва да обича теза хора, затворени между небето и градските врати. Например на драго сърце би им обяснил, стига да можеше, че всичко това не е толкова ужасно. „Чувате ги, нали: да мине чумата, ще направя това, да мине чумата, ще направя онова… Тровят си живота, вместо да си гледат спокойствието. И дори не си дават сметка колко са по-добре от мене. Мога ли аз например да кажа: като ме арестуват, ще направя това или онова? Арестуването е начало, не е завършек. А пък чумата… Да ви кажа ли? Те са нещастни, защото не могат да махнат с ръка на всичко. Зная аз какво приказвам.“

„Той наистина знае какво приказва — добавяше Тару, Оценява правилно противоречията на оранските граждани, които, от една страна, имат голяма нужда от съчувствие и дружба, а, от друга, не могат да се отдадат на своя порив, защото недоверието ги отдалечава едни от други. На всекиго е прекалено ясно, че не бива да се доверява на съседа си, който е в състояние да му предаде чумата, без да го усети, и да използува неговата безпомощност, за да го зарази. Когато човек се занимава с това да вижда в лицето на всекиго възможен издайник на полицията и все пак да търси неговото общество, може да разбере това чувство. Лесно е да се спогодиш с хора, които живеят с мисълта, че чумата днес-утре ще ги потупа по рамото и може би ще го направи тъкмо когато се радват, че още са живи и здрави. Той се чувствува добре сред ужаса, доколкото това е възможно. Но понеже го е изживял преди другите, смятам, че не може да усети напълно цялата жестокост на несигурността. Заедно с всички нас, които още не сме повалени от чумата, той разбира отлично, че свободата и животът му могат всеки момент да бъдат разрушени. И понеже сам е изживял ужаса, намира за естествено и другите да го изживеят на свой ред. По-точно ужасът не му изглежда тежък, когато не го понася сам. Там му е грешката и това го прави по-мъчен за разбиране от другите. Но пък и затова заслужава повече от другите човек да се помъчи да го разбере.“

Накрая страниците на Тару завършват с описанието на една случка, която изяснява това особено състояние на духовете на Котар и на чумавите. Това описание възстановява донякъде тежката атмосфера от ония дни, затова разказвачът смята, че е от значение.

Отишли двамата в градската опера, където давали „Орфей и Евридика“. Котар бил поканил Тару, През пролетта, когато пламна чумата, в нашия град беше дошла една трупа да изнася представления. Задържана тук от болестта, тя се принуди съгласно сключения с нашата опера договор да изнася същото представление един път седмично. Така че от месеци насам всеки петък градският театър се пълнеше с мелодичните жалби на Орфей и с немощните призиви на Евридика. И все пак това представление продължаваше да се посреща благосклонно от публиката и да дава пълни сборове. Седнали на най-скъпи места, Котар и Тару разглеждали отгоре партера, изпълнен до последното място с най-елегантен свят. Влизащите се стараели пристигането им да не остане незабелязано. Под ослепителната светлина на рампата се откроявали силуети и докато музикантите тихо настройвали инструментите си, минавали по редицата и грациозно се кланяли на познати. В леката глъчка от изискани разговори хората си възвръщали самоувереността, която им липсвала няколко часа по-рано из тъмните улици. Вечерното облекло прогонва чумата.

През първото действие Орфей изливал тъгата си с лекота, няколко жени в туники съчувствували на неговата скръб и възпявали с арии любовта. Залата откликнала със сдържана топлота. Едва ли някой забелязал, че изпълнявайки арията си във второ действие, Орфей въвел тремоло, което не фигурира в оригинала, и малко прекалено патетично поискал от владетеля на ада да се трогне от плача му. Той си позволил и някои отсечени движения, но дори и най-осведомените ги приели като ефекти, допълващи интерпретацията на певеца.

Чак при големия дует на Орфей и Евридика в трето действие (момента, когато Евридика изчезва пред очите на своя любим) сред публиката настъпила известна изненада. И сякаш певецът чакал само това вълнение на зрителите или по-точно шепотът в партера го убедил в онова, което усещал, та избрал именно този момент, тръгнал малко неестествено разкрачен към рампата с разперени ръце в своя античен костюм и се строполил сред пасторалните декори, които никога не са преставали да бъдат анахронизъм, но зрителите едва сега го забелязали, и то по трагичен начин. Защото в същия момент оркестърът млъкнал, хората от партера наставали и започнали бавно да опразват залата — най-напред мълчаливо, както се излиза от църковна литургия или от стаята на покойник, като жените оправяли роклите си и навеждали глави, а мъжете подкрепяли дамите си, за да не се спънат в допълнителните столчета. Но постепенно движението напред се засилило, шепотът се превърнал във възклицания, тълпата с писъци се втурнала към вратите и се заблъскала. Котар и Тару само се надигнали от местата си и останали сами да гледат една картина от тогавашния ни живот: чумата във вид на изкривен палячо върху сцената, а в залата излишния вече разкош под форма на забравени по червените кресла ветрила и дантели.

Рамбер поработи здравата край Рийо през първите дни на септември. Поиска само един ден отпуск, за да се срещне с Гонзалес и с двамата младежи.

Същия ден по обед пред мъжкия лицей Гонзалес и Рамбер чакаха момчетата, които пристигнаха засмени. Казаха, че миналия път не са имали късмет, но това било в реда на нещата. Тази седмица не били те дежурни. Трябва да се потърпи до следващата. Тогава ще започнат пак отначало. Рамбер каза, че точно така е — пак отначало. И тъй, Гонзалес предложи да се срещнат идващия понеделник. Но този път ще настанят Рамбер у Марсел и Луи. „Да си определим среща двамата. Ако не дойда, ти отиваш направо у тях. Ще ти обяснят къде живеят.“ Но Марсел или Луи, един от двамата каза, че най-добре ще бъде да отведат още сега другаря. Ако за него не представлява трудност, то у тях ще се намери ядене за още един човек. По този начин той сам ще разбере положението. Гонзалес одобри идеята и всички се спуснаха към пристанището.

Марсел и Луи живееха в края на моряшкия квартал, близо до вратите, които водеха към вълнолома. Къщата беше малка, в испански стил, с дебели стени, с боядисани дървени капаци на прозорците, с голи прохладни стаи. Майката на младежите, стара, усмихната испанка със силно сбръчкано лице, поднесе ориз. Гонзалес се учуди, защото никъде в града не се намираше ориз.

— Вреждаме се край вратите — каза Марсел.

Рамбер яде и пи. Гонзалес заяви, че той е добър другар, а в това време журналистът мислеше само как ще изкара предстоящата седмица.

Всъщност трябваше да чака две седмици, защото дежурството на охраната бе увеличено на петнадесет дни, за да се намали броят на смените. През тези петнадесет дни Рамбер работи, без да жали сили, без да спира, един вид със затворени очи, от зори до среднощ. Лягаше късно и спеше тежко, непробудно. Резкият преход от безделие към изтощителен труд го обезсилваше и прогонваше сънищата му. За предстоящото си бягство говореше малко. Само единствен факт беше за отбелязване: в края на седмицата довери на доктора, че по-предната нощ за пръв път се напил. Когато излязъл от бара, изведнъж му се сторило, че слабините му са подути и ръцете му в раменете се движат трудно. Помислил, че е чумав. И тогава можал да направи само едно — изтичал до високата част на града, стигнал до един малък площад, откъдето също не се вижда морето, но се открива малко повече небе, и извикал така силно името на жена си, че се чуло чак зад градските стени — нещо, което Рийо осъди като неразумно и журналистът се съгласи с него. Върнал се у дома и, прегледал и като не открил по тялото си никакъв признак на болестта, позасрамил се от своята внезапна криза. Рийо каза, че подобно държане му е понятно.

— Във всеки случай — завърши той — не е чудно да ти се прииска да направиш това.

— Господин Отон ми говори за вас тази сутрин — каза неочаквано Рийо на сбогуване. — Пита ме дали ви познавам. „Посъветвайте го, рече, да не се движи много из средите на контрабандистите. Излага се.“

— Какво значи това?

— Значи, че трябва да побързате.

— Благодаря — отвърна Рамбер и стисна ръка на доктора. На вратата обаче внезапно се обърна и Рийо забеляза, че за пръв път от началото на чумата той му се усмихна.

— А защо не ми попречите да тръгна? Имате начини.

Рийо поклати глава, както правеше обикновено, и каза, че щом Рамбер е избрал щастието, то си остава лично негова работа и той няма какво да му противопостави като довод. Чувствува се неспособен да прецени кое в случая е добро и кое е лошо.

— Защо ме съветвате да бързам при тия условия?

Рийо се усмихна на свой ред:

— Може би защото и на мене ми се иска да направя нещо за щастието.

Те повече не заговориха за това и на другия ден продължиха да работят заедно. През следващата седмица Рамбер беше най-сетне настанен в малката испанска къща. Приготвиха му легло в общата стая. Тъй като момчетата не се връщаха за обед и освен това бяха го помолили да излиза по възможност по-малко, той прекарваше повечето време сам или повеждаше разговор със старата испанка, майката. Сухичка, пъргава, в черни дрехи, с мургаво сбръчкано лице и бели, много чисти коси, тя не беше бъбрива, но когато гледаше Рамбер, му се усмихваше с очи.

Понякога го питаше не се ли бои, че ще занесе чумата на жена си. Той мислеше, че такава опасност съществува, но е минимална, докато, ако останеше в града, може би двамата никога нямаше вече да се видят.

— Миличка ли е? — питаше старата усмихнато.

— Много.

— Хубава?

— Мисля.

— А! — отвръщаше тя. — Значи, за това.

Рамбер се замисляше. Не ще и дума, че беше за това, но не можеше да бъде само заради това.

— Не вярвате ли в бога? — питаше старата, която всяка сутрин ходеше на църква.

Рамбер призна, че не вярва, и старата пак повтори: „Значи, за това.“

— Прав сте, трябва да отидете при нея. Иначе какво ще ви остане.

През останалото време Рамбер обикаляше из стаята между голите варосани стени, пипаше окачените по тях ветрила или броеше вълнените топчета по ресните на покривката на масата. Вечер младежите се връщаха. Приказваха малко, колкото да кажат, че моментът още не е настъпил. След вечеря Марсел свиреше на китара и после изпиваха по една анасонка. Рамбер ставаше все по-замислен.

В сряда Марсел се върна и каза:

— Нагласено е за утре вечер в полунощ. Бъди готов.

Двамата, които дежуреха с тях, щели да отсъствуват: единият заболял от чума, а другият бил оставен под наблюдение, защото обикновено спял в една стая с другаря си. Така че през следните два-три дни Марсел и Луи щяха да дежурят сами. Тази нощ ще уредят последните подробности. Утре вечер работата ще може да се свърши. Рамбер благодари.

— Доволен ли сте? — попита старата. Той отвърна утвърдително, но мислеше за друго.

На другия ден небето натежа, настана влажна задуха. Новините около чумата бяха лоши. Старата испанка обаче си оставаше все така бодра.

— Грешен е светът — казваше тя. — Това му се пада.

Рамбер се съблече гол до кръста, както Марсел и Луи. Но каквото и да правеше, потта се стичаше на вадички между плешките и по гърдите му. Капаците на прозорците бяха затворени и в полумрака на стаята телата им лъщяха и изглеждаха кафяви. Рамбер се разхождаше мълчаливо из стаята. Внезапно в четири часа следобед той се облече и заяви, че излиза.

— Внимавай — предупреди го Марсел — да не закъснееш. Всичко е готово за полунощ.

Рамбер потърси Рийо у дома му. Майката на доктора му каза, че ще го намери в болницата на хълма. Пред вратата на караулното пак се тълпеше народ и тъпчеше на едно място.

— Движете се! — викаше един сержант с изпъкнали очи.

Хората се придвижваха, но се въртяха в кръг.

— Няма какво да чакате! — повтаряше сержантът, на когото чак куртката беше мокра от пот.

И другите бяха на същото мнение, но все пак стояха въпреки убийствената горещина. Рамбер показа пропуска си и сержантът му посочи стаята на Тару, която и излизаше на двора. На вратата срещна отец Панлу.

В мръсна стаичка, боядисана в бяло, където миришеше на аптека и влажни чаршафи, зад едно бюро от черно дърво седеше Тару със запретнати ръкави и попиваше с носна кърпа потта, която се стичаше в свивката на лакътя му.

— Още ли сте тук? — учуди се той.

— Да, бих искал да говоря с Рийо.

— В залата е. Но ако можете да минете без него, ще бъде по-добре.

— Защо?

— Претоварен е. Гледам да му спестя, каквото мога.

Рамбер погледна Тару и видя колко е отслабнал. Очите му се замъгляваха от умора, лицето беше повехнало и силните му плещи сгърбени. На вратата се почука. Влезе един болногледач с бяла маска на лицето, сложи сноп болнични листове върху бюрото на Тару и с глас, който марлята заглушаваше, каза само „шест“ и излезе. Тару вдигна очи към журналиста и му посочи листовете, като ги разгъна ветрилообразно.

— Хубави листове, нали? Само че това са умрелите. Починалите, тази нощ.

Челото му беше се набраздило. Той отново сгъна листовете и добави:

— Само едно нещо ни остава да правим — да отчитаме.

Опря се на масата, за да може да се вдигне от стола си.

— Скоро ли тръгвате?

— Тази вечер в полунощ.

Тару каза, че се радва и посъветва Рамбер да бъде предпазлив.

— Искрено ли го казвате?

Тару вдигна рамене:

— На моята възраст човек, ще не ще, става искрен. Лъжата е уморително нещо.

— Тару — настоя журналистът, — бих желал да видя доктора. Извинете ме.

— Зная. Той е по-човечен от мене. Да вървим!

— Не за това — смотолеви с мъка Рамбер и млъкна.

Тару го погледна и неочаквано му се усмихна.

Тръгнаха по малък коридор, боядисан в зелено, така че изглеждаше светъл като аквариум. До самата двукрила стъклена врата, зад която се движеха някакви сенки, Тару спря Рамбер и го въведе в малко помещение, с покрити с долапи стени. Отвори един от долапите, извади от стерилизатора две маски от хигроскопична марля, подаде едната на Рамбер и го накара да я сложи. Журналистът попита дали това върши работа и Тару отговори, че нищо не помага, но внушава доверие у другите.

Бутнаха стъклената врата и влязоха в обширна зала, чиито прозорци въпреки топлото време бяха херметически затворени. Високо по стените бръмчаха вентилатори и с извитите си перки загребваха гъстия, свръхнагорещен въздух над двете редици сиви легла. Отвред се чуваха стенания — ту заглушени, ту остри, — които се сливаха в непрекъснат стон. Мъже, облечени в бяло, се движеха бавно насам-натам из светлината, която се стичаше безпощадно от високите решетъчни прозорци. Рамбер усети, че му става лошо в непоносимо задушния въздух на тази стая. Едва разпозна Рийо, надвесен над една стенеща човешка фигура. Докторът режеше слабините на болния, когото двама болногледачи, застанали от двете страни на леглото, държаха разкрачен. Той се изправи, пусна инструментите си върху таблата, която един помощник му поднесе, и остана за миг неподвижен, загледан в човека, когото започнаха да превързват.

— Какво ново? — попита той Тару, който се доближи.

— Панлу приема да замести Рамбер в карантината. Той вече свърши голяма работа. Ще трябва само да се прегрупира третият проверочен отряд без Рамбер.

Рийо кимна утвърдително.

— Кастел е привършил първите си приготовления. Предлага да се направи опит.

— Охо — рече Рийо, — това е добре.

— И най-сетне тук е Рамбер.

Рийо се обърна. Видя Рамбер и край очите му над маската се образуваха бръчици.

— Какво правите тук? — рече той. — Трябваше да сте вече другаде.

Тару обясни, че това щяло да стане тази нощ и Рамбер добави:

— Така поне е решено.

Когато говореше, марлята се издуваше и се овлажняваше над устата. Това правеше разговора малко недействителен като диалог между статуи.

— Искам да ви кажа нещо — рече Рамбер.

— Ще излезем заедно, ако нямате нищо против. Почакайте ме в стаята на Тару.

Малко по-късно Рамбер и Рийо се настаниха на задната седалка в докторовата кола. Тару седна зад волана.

— Бензинът свършва — забеляза той, като подкара. — Утре ще вървим пеш.

— Докторе — каза Рамбер, — аз няма да замина. Искам да остана с вас.

Тару не мръдна. Продължаваше да кара. Рийо изглеждаше неспособен да надвие умората.

— А тя? — попита той глухо.

Рамбер каза, че много е мислил и продължава да вярва в онова, което е вярвал, но ако тръгне, ще се срамува от себе си. Това ще смущава чувствата му към любимата. Но Рийо се поизправи и заяви с решителен тон, че да се мисли така, е глупаво и съвсем не е срамно да се предпочете щастието.

— Да — отвърна Рамбер, — но е срамно човек да бъде щастлив сам.

Тару, който дотогава бе мълчал, се намеси и без да обръща глава към тях, каза, че ако Рамбер реши да сподели човешкото нещастие, не ще намери никога време за щастието. Трябва да избира.

— Не е там работата — възрази Рамбер. — Винаги съм се смятал за чужденец в тоя град и съм мислил, че нямам нищо общо с вас. Но сега, след всичко, което видях, зная, че, ща не ща, аз съм тукашен. Нещастието засяга всички ни.

Никой не му отговори и Рамбер стана нетърпелив.

— Впрочем вие сами го знаете. Иначе какво търсите в болницата. Значи ли това, че сте направили избор, че сте се отказали от щастието?

Тару и Рийо пак не му отговориха. Мълчанието продължи чак до къщата на доктора. Тогава Рамбер с още по-голяма настойчивост повтори въпроса си. И само Рийо, повдигайки се с усилие от мястото си, се обърна към него.

— Извинете ме, Рамбер — рече той, — но и аз сам не зная. Останете с нас, щом искате.

Внезапно раздрусване на колата го накара да замълчи. После продължи, като гледаше пред себе си:

— Нищо на тоя свят не заслужава човек да се откаже от онова, което обича. И все пак лично аз се отказах и сам не можах да разбера защо.

Той отново се отпусна на облегалото и промълви уморено:

— Това е факт, и толкова. Да го отбележим и да си направим заключенията.

— Какви заключения? — попита Рамбер.

— Ах — каза Рийо, — невъзможно е едновременно и да лекуваш, и да знаеш. Затова нека лекуваме колкото може по-бързо. Това е най-наложителното.

До полунощ Тару и Рийо изготвиха план на квартала, с чието проучване бе натоварен Рамбер. Изведнъж Тару погледна часовника си, вдигна глава и срещна очите на Рамбер.

— Предупредихте ли ги?

Журналистът извърна поглед.

— Изпратих бележка, преди да дойда при вас — рече той с усилие.

Серумът на доктор Кастел бе изпробван в края на месец октомври. Рийо фактически на него възлагаше последните си надежди. Той беше убеден, че в случай на нов неуспех градът щеше да бъде оставен на прищевките на болестта, която можеше или да върлува още дълги месеци, или да спре от само себе си.

В навечерието на същия ден, когато Кастел посети Рийо, заболя момчето на господин Отон и цялото семейство на следователя поставиха под карантина. Майката, току-що излязла от карантина, се видя изолирана от мъжа си и децата си за втори път. Съдебният следовател се отнасяше с уважение към дадените разпоредби, затова, щом забеляза по тялото на момчето белезите на болестта, веднага прати да повикат доктор Рийо. Рийо завари бащата и майката изправени до леглото. Момиченцето беше вече отстранено. Болното дете се намираше в състояние на отпадналост и се остави да го прегледат без хленч. Докторът вдигна глава и срещна погледа на следователя, а зад него — бледото лице на майката, която държеше носната си кърпа на устата и с разширени очи следеше движенията на лекаря.

— Това е, нали? — каза следователят с безстрастен глас.

— Да — отговори Рийо и пак погледна детето.

Очите на майката се разшириха още повече, но тя все така не продумваше. Следователят също замълча, после промълви по-тихо:

— И така, докторе, трябва да изпълним нарежданията.

Рийо избягваше да гледа майката, която продължаваше да държи кърпичката на устата си.

— Ще стане бързо, ако мога да телефонирам — рече той след колебание.

Господин Отон предложи да го заведе на телефона, но Рийо се обърна към жената:

— Много съжалявам, но трябва да приготвите някои вещи. Знаете какви.

Госпожа Отон стоеше като замаяна. Беше свела очи към пода.

— Да — промълви тя, кимайки с глава, — да, ще го направя.

На тръгване Рийо не можа да се въздържи да не попита нуждаят ли се от нещо. Жената го гледаше все така мълчаливо, но следователят този път извърна очи.

— Не — отговори той и преглътна, — но спасете детето ми.

Карантината, в началото само проста формалност, бе организирана от Рийо и Рамбер много строго. По-специално бяха изискали членовете на едно семейство да останат през всичкото време изолирани един от друг. Така че ако някой от тях е бил заразен, без да знае, възможностите на болестта не биваше да се увеличават. Рийо обясни тези съображения на следователя и той ги намери за основателни. Но размени с жена си такъв поглед, че докторът почувствува колко мъчителна е за тях тази раздяла. Госпожа Отон и малката й дъщеричка можаха да бъдат настанени в карантинното помещение, управлявано от Рамбер. За съдебния следовател обаче не се намери място освен в изолационния лагер, който префектурата в момента уреждаше върху градския стадион с палатки, заети от пътното управление. Рийо му се извини за това, но господин Отон заяви, че разпорежданията важат за всички и той ще им се подчини.

Заболялото дете бе откарано в допълнителната болница и настанено в бивша класна стая с десет болнични легла. След около двадесет часа Рийо установи, че случаят е безнадежден. Детското телце се изостави на инфекцията без никаква съпротива. Съвсем малки подутини, едва оформени, но болезнени, спъваха движенията на крехките му членове. Детето беше предварително победено. Ето защо Рийо намисли да опита върху него серума на Кастел. Същия ден след вечеря направиха ваксинация с разредка, без да получат каквато и да било реакция. На другия ден призори всички се събраха до леглото на болното, за да наблюдават решителния опит.

Детето бе излязло от вцепенението си и се въртеше конвулсивно под завивката. Доктор Кастел и Тару от четири часа сутринта бдяха до него и следяха стъпка по стъпка напредъка и колебанията на болестта. Тару беше привел мощната си снага до възглавницата. В краката на детето, седнал до изправения Рийо, Кастел, наглед спокоен, четеше някаква стара медицинска книга. Със засилването на светлината в бившата училищна стая постепенно надойдоха и другите. Най-напред пристигна Панлу и застана от другата страна на леглото срещу Тару, който се опря на стената. Изразът му беше страдалчески и умората от всички тези изпълнени с напрегнат труд дни бе издълбала бръчки по червендалестото му лице. Пристигна на свой ред и Гран. Беше седем часът и чиновникът се извини, че идва запъхтян. Щял да остане за малко, може би ще му кажат нещо определено. Без да продума, Рийо му показа детето, което лежеше неподвижно със затворени очи и стиснати зъби, и сгърчило лице, със сетни сили въртеше глава върху голата възглавница. Когато разсъмна дотолкова, че върху останалата в дъното на стаята черна дъска можеха да се различат неизбърсаните формули на някакво уравнение, пристигна и Рамбер. Той опря гръб о съседното легло и извади пакет цигари. Но щом погледна детето, сложи отново пакета в джоба си.

Без да става, Кастел вдигна очи над очилата си и погледна Рийо.

— Знаете ли нещо за бащата?

— Не, той е в изолационния лагер.

Рийо стискаше силно желязната пръчка на леглото, върху което стенеше детето. Не изпущаше от очи малкия болен, който внезапно се изпъна, стисна здраво зъби, сгърчи се на две, после бавно се разкрачи и разпери ръце. От малкото телце, голо под войнишкото одеяло, лъхна остра миризма на пот и на вълна. Детето постепенно се отпусна, прибра ръцете и краката си и все така сляпо и нямо, задиша учестено. Рийо потърси погледа на Тару, който отмести очи.

Бяха виждали да умират деца, защото от месеци насам чумата не подбираше, но никога още не бяха проследявали минута по минута техните страдания, както правеха тази сутрин. Мъките, на тези невинни души винаги ги възмущаваха — и наистина те бяха нещо срамно. Но до този момент възмущението им беше, така да се каже, абстрактно, защото никога не бяха наблюдавали отблизо и толкова дълго агонията на едно невинно създание.

В този момент детето се сгърчи отново като при силна стомашна болка и тъничко простена. Остана така няколко безкрайно дълги секунди, раздрусвано от тръпки и конвулсии, сякаш крехките му костички се огъваха под бесния напор на чумата и пращяха от непрекъснатите пристъпи на треската. После вихрушката отмина и то се отпусна. Болестта като че ли се отдръпваше и го оставяше задъхано върху песъчлив бряг, просмукан с влага и отрова, където почивката прилича вече на смъртта. Когато огнената вълна плисна за трети път и леко го повдигна, детето се огъна, отдръпна се в края на леглото, ужасено от горещия пламък, и отметна безумно глава, отхвърляйки завивката. Под възпалените му клепачи бликнаха едри сълзи и потекоха по оловносивото лице, а накрая, напълно изтощено, то сви костеливите си крака и ръце, чиято плът беше се стопила за четиридесет и осем часа, и зае в смачканото легло позата на чудновато разпятие.

Тару се наведе и обърса с едрата си ръка малкото, плувнало в пот и сълзи личице. Кастел беше затворил книгата и гледаше болното. Понечи да каже нещо, но гласът му прозвуча грубо и той се прекъсна, като се изкашля.

— Не е настъпвало сутрешно подобрение, нали, Рийо?

Рийо отговори, че не е, но детето проявява необичайна за такива случаи издръжливост. Тогава Панлу, който беше се облегнал до стената, глухо се обади:

— Ако умре, напразни са били дългите му страдания.

Рийо сепнато го погледна, отвори уста да каже нещо, но замълча, с голямо усилие се овладя и пак обърна очи към детето.

Светлината изпълни стаята. Болните по другите пет легла се обръщаха и охкаха, но го правеха някак сдържано, като че ли бяха се сговорили. Един-единствен болен от другия край на стаята слабо подвикваше на равни промеждутъци, сякаш не стенеше, а се учудваше. Изглежда, че самите болни не изпитваха ужас, както в началото. Сега дори се чувствуваше нещо като примирение. Само детето се бранеше с всички сили. Рийо, който от време на време опипваше пулса му не толкова от нужда, колкото да излезе от безпомощното си бездействие, щом затвореше очи, усещаше как тази борба се смесва с бунта на собствената му кръв. Тогава той се сливаше с това изтерзано дете и се опитваше да го подкрепи с цялата си непокътната още сила. Но съгласуваните за миг пулсации на техните сърца отново объркваха своя ритъм, детето му убягваше и неговите усилия отиваха напусто. Той отпущаше тъничката детска китка и се връщаше на мястото си.

По варосаните стени светлината премина от розово в жълто. Зноят на горещото утро затрептя зад стъклата на прозорците. Когато Гран си тръгна, заявявайки, че пак ще се върне, никой почти не го чу. Всички чакаха. Детето лежеше все така със затворени очи и изглеждаше малко успокоено. Пръстите му, заприличали на птичи нокти, лекичко шаваха от двете страни на леглото. Повдигаха завивката, дращеха по нея около коленете. Неочаквано то сви крака, сгъна ги до корема си и замря. Тогава за пръв път отвори очи и погледна изправения пред него Рийо. Хлътналото му лице беше застинало като маска от сива глина. Устата се отвори и веднага се понесе проточен писък, треперлив поради затрудненото дишане. Тоя вик изпълни стаята с някакъв монотонен и нестроен протест, тъй малко човешки, че изглеждаше като изтръгнат от дълбините на всички човешки сърца, Рийо стисна зъби, а Тару се извърна, Рамбер пристъпи по-близо и застана до Кастел, който затвори книгата на коленете си. Панлу гледаше тази детска уста, осквернена от болестта и изпълнена с воплите на всички отминали векове. Той неволно се отпусна на колене и никому не се стори странно, когато над неспирния стон прозвуча неговият задавен, но ясен глас:

— Господи, спаси това дете.

Но детето продължаваше да вика и болните около него се развълнуваха. Болният, който охкаше на другия край на стаята, засили стенанията си и също започна да вика, а другите запъшкаха по-силно. В стаята се разля вълна от ридания, които заглушиха молитвата на отец Панлу, и Рийо, вкопчил ръце в железните пръчки на леглото, затвори очи, пиян от умора и погнуса.

Когато ги отвори, Тару стоеше до него.

— Трябва да изляза — промълви Рийо, — Не мога вече да ги понасям.

Но болните внезапно млъкнаха и докторът разбра, че викът на детето постепенно отслабва, докато най-сетне съвсем пресекна. Стенанията наоколо се подновиха, само че глухи като далечно ехо на тази току-що завършила борба. Защото борбата бе завършила. Старият доктор Кастел мина от другата страна на леглото и установи края. Детето, смалило се изведнъж, почиваше върху разбърканите завивки с отворена, но вече онемяла уста и с незасъхнали сълзи по личицето.

Панлу се доближи до тялото и направи кръстен знак. После прибра расото си и тръгна да излезе.

— Ще правим ли нови опити? — обърна се Тару към Кастел.

Старият лекар поклати глава.

— Може би — рече той с горчива усмивка. — Все пак детето се съпротивлява дълго.

Но Рийо вече бързаше навън от стаята, и то с такъв израз, че когато мина край Панлу, свещеникът протегна ръка да го задържи.

— Почакайте, докторе — рече той.

Рийо поривисто се обърна и извика вън от себе си:

— Това дете поне беше невинно. Вие го знаете.

После се извърна и като изпревари Панлу при вратата, отиде чак в дъното на училищния двор. Седна там на една пейка под потъналите в прах дръвчета и избърса потта, която влизаше в очите му. Имаше желание още да крещи, та дано се развърже най-сетне стегналият сърцето му възел. Горещината бавно се стичаше от клоните на фикусовите дръвчета. Синьото сутрешно небе бързо нахлузваше белезникав калъф, който правеше въздуха още по-задушен. Рийо се отпусна на скамейката. Гледаше клоните и небето, нормализираше дишането си, уталожваше умората си.

— Защо ми говорихте с толкова гняв? — произнесе един глас зад него. — Зрелището и за мене беше непоносимо.

Рийо се обърна и видя Панлу.

— Вярно е — рече той. — Простете ми. Умората ме подлудява. Има часове в тоя град, когато душата ми се изпълва само с бунт.

— Разбирам — промълви Панлу, — Бунтуваме се, защото всичко това ни надхвърля. Но може би сме длъжни да обичаме онова, което не разбираме.

Рийо рязко се изправи. Погледна свещеника с всичката сила и страст, на които беше способен, и разтърси глава.

— Не, отче, не. Моята представа за любовта е друга. И докато съм жив, ще отказвам да обичам такъв свят, в който децата са изтезавани.

По лицето на отец Панлу мина сянка на смущение.

— Ах, докторе — вече той с тъга, — сега разбрах какво значи просветление.

Но Рийо беше се отпуснал уморено на пейката. Почувствува се отново отпаднал и заговори по-меко:

— Такова нещо няма у мене, сигурен съм. Да споря с вас за това обаче, не искам. Ние работим заедно в името на една цел, която ни свързва отвъд богохулствата и молитвите. Единствено тя има значение.

Панлу седна до Рийо. Изглеждаше развълнуван.

— Да, да — повтори той. — Вие също работите за спасението на човека.

Рийо се опита да се усмихне.

— Спасението на човека е дума прекалено голяма за мене. Не отивам толкова далеч. Интересува ме неговото здраве, най-напред здравето му.

Панлу се запъна.

— Докторе — рече той и не се реши да продължи. По челото му също изби пот. Той измърмори: „Довиждане“ и стана. Очите му блестяха. Рийо седеше замислен и когато свещеникът понечи да тръгне, той се надигна и пристъпи към него.

— Още веднъж простете — каза той. — Това избухване няма да се повтори.

Панлу му подаде ръка и рече печално:

— И все пак аз не можах да ви убедя.

— Какво от това? — възрази Рийо. — Вие знаете, че от всичко най-много мразя смъртта и болката. Искате или не искате, но ние с вас сме се събрали заедно, за да ги търпим и да се борим срещу тях.

Той задържа ръката на Панлу и добави, като отбягваше погледа му:

— Виждате, че сам бог не може сега да ни раздели.

Откакто влезе в санитарните отреди, Панлу беше неотлъчно из болниците и чумавите места. Между спасителите той зае онова място, което смяташе, че му се полага, сиреч първото. Принуден беше често да гледа смъртта. И макар по принцип да се чувствуваше предпазен чрез ваксината, мисълта за собствената му смърт съвсем не му беше чужда. Външно изглеждаше винаги спокоен. Но от деня, в който дълго наблюдава как умира детето, той се промени. По лицето му се изписа растящо напрежение. И когато, усмихвайки се, съобщи на доктора, че в момента подготвя един малък трактат на тема: „Може ли един свещеник да потърси лекарска помощ“, Рийо доби впечатление, че нещата са по-сериозни, отколкото отец Панлу ги показва. Тъй като докторът изрази желание да се запознае с неговия труд, Панлу каза, че му предстои да изнесе проповед на литургията за мъже, където ще изложи някои от своите схващания.

— Бих желал да дойдете, докторе, темата ще ви заинтересува.

Отецът произнесе втората си проповед в един силно ветровит ден. Трябва да признаем, че редиците на присъствуващите бяха много по-разредени, отколкото първия път, защото такъв вид зрелище не криеше вече за нашите съграждани очарованието на новостта. При трудните обстоятелства, които градът изживяваше, самата дума „новост“ беше загубила своя смисъл. Впрочем повечето от хората, ако не бяха напълно изоставили своите религиозни задължения или не ги съчетаваха с дълбоко безнравствения си личен живот, заменяха обикновените религиозни обреди с глупави суеверия. Предпочитаха да носят защитни талисмани или муската на свети Рош, отколкото да посещават литургиите.

Можем да посочим за пример неумереността, с която нашите съграждани се отдаваха на пророчества. През пролетта, когато все още очакваха всеки момент края на болестта, никой не питаше другите колко ще трае епидемията, понеже убеждаваше сам себе си, че няма да е дълго. Но колкото повече времето минаваше, започнаха да се опасяват, че на това зло наистина не му се вижда краят и от този момент нататък прекратяването на епидемията стана предмет на всички надежди. Започнаха да минават от ръка на ръка пророчествата на разни маги и светци от католическата църква. Печатарите веднага подушиха изгодата, която биха могли да извлекат от това увлечение, и отпечатаха в много екземпляри въпросните текстове. И като забелязаха, че хорското любопитство е ненаситно, те поощриха издирванията в градските библиотеки на всички доказателства от тоя род из анекдотичната история и ги разпространяваха из града. Ако в нея не достигате нещо в това отношение, поръчваха на журналистите да го допълнят и те се показваха толкова сведущи по тия въпроси, колкото и техните предшественици от миналите столетия.

Някои пророчества се появиха дори в подлистници из вестниците и се четяха със същата жадност, както и сантименталните истории от преди чумата. Правеха се предвиждания въз основа на някакви особени изчисления, в които участвуваше числото хиляда от текущата година, броят на умрелите и на изминалите при чумата месеци. Други правеха сравнения с големите чумни епидемии в миналото, намираха сходства, които в предсказанията се отбелязваха като трайни, и посредством също такива чудновати пресмятания вадеха поука за сегашното изпитание. Но най-голяма стойност публиката придаваше безспорно на ония, в които се говореше на апокалиптичен език за поредица от събития, тъй като всяко от тях можеше да бъде настоящето, които със своята сложност позволяваха всевъзможни тълкувания. До Нострадамус и до света Одилия се допитваха ежедневно, и то винаги с резултат. Впрочем всички предсказания имаха нещо общо — това, че бяха все успокоителни. Това за съжаление не се отнасяше за чумата.

Тия суеверия заместваха религията на нашите съграждани и затова, когато отец Панлу изнесе втората си проповед, църквата беше пълна едва три четвърти. През летящите врати на преддверието вечерният вятър се процеждаше на струи и свободно се разхождаше между присъствуващите. Рийо влезе в студената и тиха църква, зае място сред богомолците, почти изключително мъже, докато отецът се изкачваше на амвона. Панлу заговори с по-кротък и задълбочен тон, отколкото първия път и присъствуващите забелязаха, че на няколко пъти се запъна. Още едно нещо им се видя странно — не казваше вече „вие“, а „ние“.

Гласът му обаче постепенно укрепна. Най-напред припомни, че от дълги месеци вече чумата върлува между нас и че сега, след като сме я виждали толкова пъти да сяда на масата ни или до леглото на наши обични близки, да върви редом с нас и да очаква връщането ни от работа, сега, значи, ние я познаваме по-добре и можем вероятно по-добре да схванем какво ни говори непрекъснато, нещо, което, възможно е, при първоначалната изненада да не сме чули добре. Казаното от отец Панлу в първата му проповед от същото това място си оставаше вярно — или поне такова беше неговото убеждение. Но може би го е помислил и изрекъл без чувство на милосърдие, това се случва с всекиго — и като каза това, той сложи ръка на гърдите си. Едно е вярно, че от всяко нещо човек се поучава. И най-жестокото изпитание е от полза за християнина. И в дадения случай християнинът трябва да търси именно божията благодат, да види в какво се състои и как може да я намери.

В този момент богомолците около Рийо, изглежда, се наместваха в молитвените си столчета и заемаха по-удобни положения. Една от подплатените входни врати лекичко потракваше. Някой си направи труда и отиде да я затвори. Това раздвижване разсея вниманието на Рийо и той не чу добре какво заговори отново отец Панлу. Той казваше приблизително следното: не трябва да се опитваме да обясняваме зрелището, което предлага чумата, а да се постараем да научим от нея, каквото може да се научи. Рийо смътно долови, че според отеца няма нищо за обясняване. Интересът му се съсредоточи, когато Панлу заяви с висок глас, че има неща, обясними пред бога, и други, необясними. Следователно съществува добро и зло и хората лесно ги разграничават. Но трудността се явява при самото зло. Има например зло, наглед необходимо, и зло, наглед безполезно. Има донжуан, затънал в грехове, но има и смъртта на едно дете. Защото справедливо е развратникът да бъде сразен, но страданията на едно дете остават непонятни. А няма на земята нищо по-силно от страданията на децата и ужаса, който те предизвикват, и основанията, които трябва да им се намерят. За останалото в живота бог ни улеснява и досега, религията нямаше големи заслуги в това отношение. Но тук бог ни притиска до стената. Изправили сме се пред стените на чумата и под тяхната смъртоносна сянка трябва да прозрем къде е благодатта. Отец Панлу отказваше дори да| използува някои улеснения и да прескочи стените. Лесно би било да каже, че вечното блаженство ще възнагради детето за неговите страдания, но всъщност не знаеше дали е така. Кой е оня, който може да твърди, че вечната радост на оня свят изкупва един-единствен миг човешко страдание? Той сигурно няма да е християнин, защото нашият господ е познал болката с тялото и с душата си. Не, отец Панлу ще си остане все така притиснат до стената, ще понася това разпъване, чийто символ е кръстът, и ще гледа страданията на децата. И няма да се бои да каже на всички, които го слушат сега: „Братя мои, дойде часът. Трябва или всичко да приемем, или всичко да отречем. А кой измежду вас ще посмее да отрече всичко?“

Рийо едва успя да си помисли, че Панлу бе стигнал до границата на ереста, когато отецът пак заговори страстно, че именно тази повеля, това изрично искане представлява божията благодат за християнина. То е и неговата добродетел. Той знаеше, че мнозина, свикнали с класическия морал, отличаващ се с повече милосърдие, ще останат неприятно засегнати от такава прекомерна добродетел. Но религията през време на чума не е като всекидневната религия и макар бог да допуща и дори да желае човешката душа да си отпочива и да се радва на щастието, иска от нея да бъде изключителна при крайното нещастие. Днес бог проявява милост към чадата си, като ги поставя в тежко изпитание, но чрез него те ще постигнат най-голямата добродетел — тази на Всичкото или Нищото.

През миналия век един невежа автор твърдеше, че е открил тайната на църквата, заявявайки, че няма чистилище. Под това подразбираше, че няма полумерки, има само рай и ад, и човек може да бъде само или спасен или осъден, според своя избор. Панлу нарече това ерес, която само една безпътна душа може да роди. Защото чистилище съществува. Но несъмнено идва време, когато това чистилище не е много надеждно, настъпват времена, когато няма простими грехове. Всеки грях става смъртен и всяко равнодушие престъпно. Това значеше или всичко, или нищо.

Панлу млъкна и Рийо чу ясно как вятърът свири под вратите. Изглежда, беше се засилил. Тогава отецът продължи и каза, че безусловната вяра, за която става дума, не може да бъде разбрана в такъв тесен смисъл, какъвто най-често й придават, че не се отнася за обикновено примирение, нито дори за трудно постижимо смирение. Отнася се за унижение, но такова, при което униженият е съгласен да го унижат. Без съмнение страданията на едно дете оскърбяват ума и сърцето. Но именно за това човек трябва да ги приеме. Именно за това, и Панлу увери своите слушатели, че онова, което ще каже, не е лесно за казване, трябва да пожелае тия страдания, защото такава е волята божия. Само така християнинът ще очисти душата си докрай и едва когато изгори всички мостове, ще може да направи необходимия избор. Ще избере безусловната вяра, за да не стигне до пълното отрицание. И както ония прости женици, които, след като научат, че циреите представляват естествените пътища за изхвърляне на заразата от тялото, отиват в църквата и се молят за своя болен: „Господи, нека да му наберат жлезите“, така и християнинът трябва да се остави на волята божия, дори когато е неразбираема. Не можем да кажем: „Това го разбирам, но не го приемам“, трябва да вникнем в същността на неприемливото, за да направим нашия избор. Детските страдания са горчив залък, но без този залък душата ни ще загине от духовен глад.

На това място от проповедта глухото скърцане на столовете, което съпътствуваше главно паузите на отец Панлу, стана по-отчетливо, но неочаквано проповедникът усили глас и поставяйки се на мястото на своите слушатели, запита какво трябва всъщност да бъде нашето поведение. Никак не се съмняваше, че ще бъде произнесена ужасната дума „фатализъм“. Е, добре, той няма да се стъписа пред нея, стига да му позволят да й прибави прилагателното „действен“. Разбира се, няма да подражаваме на християните от Абисиния, за които вече се спомена. И през ум не бива да ни минава да заприличваме на онези чумави персийци, които насъсквали глутница кучета върху християнските санитарни отреди и високо призовавали небето да прати чумата на неверниците, опълчили се срещу изпратеното от господа зло. Но не трябваше да се подражава и на монасите от Кайро, които във време на чумните епидемии през миналия век даваха причастие, като хващаха нафората с щипци, за да избягнат допира с влажните топли уста, стаили може би заразата. Еднакво грешаха и чумавите персийци, и монасите от Кайро. Защото за първите детските страдания не значеха нищо, а при вторите, обратното — естественият човешки страх от болката беше надделял над всичко. И в двата случая въпросът беше ловко заобиколен. Всички оставаха глухи за божия глас. Но имаше и други примери, които отец Панлу искаше да припомни. Ако вярваме на летописеца на голямата чума в Марсилия, от осемдесет и един монаси в манастира „Ла Мерси“ оцелели само четирима. И от тия четирима тримата избягали. Така разказваха летописците, а не им беше работа да говорят повече. Четейки това, цялата мисъл на отец Панлу се насочила към онзи, който останал сам при седемдесет и седемте трупа въпреки примера на тримата си другари. И като удари с юмрук по амвона, отецът се провикна:

— Братя, трябва да бъдем като единствения, който останал.

Не става дума да се откажем от предпазните мерки, този разумен ред, който обществото внася в безредието на едно бедствие. Не бива да слушаме моралистите, които твърдят, че трябва да се преклоним и всичко да изоставим. Необходимо е само да тръгнем напред в тъмнината малко слепешката и да се опитаме да правим добро. За останалото трябва да чакаме, да се уповаваме на бога дори и за смъртта на децата, без да търсим лична опора.

На това място отец Панлу спря вниманието върху величавия образ на епископ Белзюнс през време на марсилската чума. Припомни как в края на епидемията епископът, след като направил всичко, което трябвало да се направи, и след като разбрал, че няма друго средство, взел хранителни припаси, затворил се в своя дом и поръчал да го зазидат; жителите на града, за които той бил кумир, при един обрат на чувствата, какъвто наблюдаваме при прекомерно страдание, се разгневили, оградили къщата с трупове, за да го заразят, и дори хвърляли телата през стените, с цел да го погубят по-сигурно. Така епископът в момент на последна слабост си беше въобразил, че се усамотява в царството на смъртта, а мъртвите заваляха от небето върху главата му. А какво остава за нас, които трябва да се убеждаваме, че няма спасителен остров в океана на чумата. Не, среден път няма! Да приемем възмутителната действителност, защото трябва да избираме — или да мразим бога, или да го обичаме. А кой ще посмее да избере омразата към бога?

— Братя — завърши най-сетне Панлу, — любовта към бога е тежка. Тя изисква пълно отричане от самия себе си, презрение към собствената си личност. Но тя едничка може да заличи страданието и смъртта на децата, тя едничка прави тая смърт необходима, тъй като е невъзможно да бъде разбрана и затова може да бъде само желана. Ето трудния урок, който исках да споделя с вас. Ето каква трябва да бъде нашата вяра — жестока в очите на хората, смела в очите на бога. Пред тая страшна картина всички сме равни. На тоя връх всичко ще се смеси и уеднакви и от привидната несправедливост ще избликне истината. Затова в много църкви на Южна Франция чумавите от векове насам почиват под църковните плочи, над техните гробове пее хорът и свещениците отслужват литургия, а от праха им, в който и децата имат своя дял, се излъчват идеите, които те проповядват.

Когато Рийо си тръгна, силен вятър нахлу през полуотворената врата и удари богомолците право в лицето. Внесе в църквата миризма на дъжд, на мокри тротоари и ги накара, преди да са излезли, да си представят как изглежда градът. Стар свещеник и един млад дякон вървяха пред Рийо и на вратата едва успяха да задържат шапките си. Старият продължаваше да обсъжда проповедта. Признаваше красноречието на Панлу, но се смущаваше от дързостта на изказаните мисли. Смяташе, че проповедта изразява не толкова сила, колкото тревога, а на възрастта на Панлу един свещеник няма право да бъде неспокоен. Младият дякон навеждаше глава, за да се пази от вятъра, и твърдеше, че ходи често у отец Панлу, следи развоя на мислите му и знае, че неговият трактат ще бъде още по-дързък, така че сигурно няма да бъде отпечатан.

— Каква е всъщност идеята му? — попита старият. Бяха стигнали до притвора на църквата и вятърът ги посрещна с такъв вой, че пресече думите на дякона. После той каза само:

— Ако един свещеник потърси лекарска помощ, получава се противоречие с вярата му.

Тару, комуто Рийо предаде речта на Панлу, заяви, че познава един свещеник, който през време на войната открил трупа на един младеж с избодени очи, и оттогава загубил вярата си в бога.

— Панлу е прав — добави Тару. — Когато намери невинността с извадени очи, християнинът или трябва да престане да вярва, или да приеме извадените очи. Панлу не иска да изгуби вярата си и ще отиде докрай. Това е искал да каже.

Ще могат ли тези думи на Тару да хвърлят малко светлина върху последвалите злощастни събития, по време на които държането на Панлу се стори непонятно за околните, ще съдим после.

Няколко дни след проповедта Панлу се премести в друга квартира. По онова време развоят на епидемията предизвикваше непрекъснати размествания из града. Така и Тару беше излязъл от хотела, за да се премести у Рийо, така и отец Панлу опразни апартамента, където беше го настанил неговият орден, и отиде да живее у една стара жена, постоянна посетителка на църквата и още незасегната от чумата. През време на преместването свещеникът почувствува нарасналата му умора и безпокойство. Това стана причина да загуби уважението на своята хазайка. Защото, когато тя се залови да хвали горещо пророческата сила на света Одилия, Панлу прояви съвсем леко нетърпение, дължащо се без съмнение на преумората. Каквито и усилия да полагаше след това да спечели поне благосклонното равнодушие на старата дама, нищо не помогна. Направил беше лошо впечатление. Всяка вечер, преди да се прибере в стаята си, изпълнена с ръчно плетени дантели, трябваше да гледа гърба на хазайката си, седнала в салона, след като му беше казала сухо, без да се извърне: „Добър вечер, отче.“ В такава една вечер на лягане той усети, че главата му се цепи от болка и от дланите и слепоочията му избива огънят на треската, която той носеше от няколко дни.

Това, което последва, стана известно само от разказа на неговата хазайка. Сутринта тя по обичая си станала рано. След известно време, учудена, че отецът не излиза от стаята си, решила след много колебания да почука на вратата му. Намерила го още в леглото след безсънно прекарана нощ. Усещал задух и изглеждал по-червен от обикновено. Според собствените й думи тя му предложила любезно да повика лекар, но нейното предложение било отхвърлено с рязкост, която дамата смяташе за осъдителна. Не й оставало друго, освен да се оттегли. Малко по-късно свещеникът позвънил и я повикал. Извинил се за проявеното раздразнение и заявил, че не може да става и въпрос за чума, защото няма налице нито един от симптомите й. Всичко се дължало само на мимолетна умора. Старата дама му отговорила с достойнство, че нейното предложение не е било продиктувано от някаква тревога в този смисъл; тя нямала пред вид собствената си безопасност, която е в божиите ръце, а само здравето на отеца, за когото се чувствувала отчасти отговорна. И тъй като той не отвърнал нищо, хазайката му в желанието си, както заяви, да изпълни докрай своя дълг, отново предложила да извика лекар. Свещеникът пак отказал, но дал някакви обяснения, които старата дама смяташе за много неясни. Мислеше, че е разбрала само едно — и точно то й изглеждаше непонятно, — че свещеникът отказал, защото лекарската помощ не била в съгласие с неговите принципи. Хазайката си извадила заключение, че треската е объркала мислите на нейния наемател и се задоволила да му донесе билков чай.

Все така решена да изпълни добросъвестно задълженията, наложени й от обстоятелствата, тя посещавала болния редовно през два часа. Най-силно впечатление й направило непрекъснатото движение на болния. Той постоянно се отвивал и завивал, непрестанно прокарвал ръка по влажното си чело, често се надигал, за да се изкашля задавено, дрезгаво, сякаш нещо се къртело в гърдите му. Струвало й се, че се мъчи, но не може да изтръгне от гърлото си някакви тампони, които го задушават. След такива кризи се отпущал в леглото напълно изтощен. Накрая отново се полуизправял и за миг се втренчвал пред себе си и това било по-обезпокоително от предишното му буйствуване. Старата дама обаче все още се колебаела да повика лекар, за да не дразни болния. Това може би беше обикновена треска, макар и признаците да бяха красноречиви.

Все пак следобеда се опитала да заговори свещеника, но той само измърморил нещо неясно. Тя подновила предложението си. Тогава отецът се надигнал и надъхвайки се, ясно и отчетливо отговорил, че не иска доктор. Хазайката решила да почака до сутринта и ако състоянието на болния не се подобри, да телефонира на номера, който агенция „Рансдок“ повтаря по радиото десетина пъти на ден. Все така добросъвестна към задълженията си, тя имала намерение да наглежда своя наемател през нощта. Но вечерта, след като му дала пресен чай, си полегнала малко и се събудила чак сутринта. Призори изтичала в стаята му.

Отец Панлу лежал проснат неподвижно. Прекомерното зачервяване от вечерта било заменено с оловна бледност, още по-очебийна поради пълнотата на лицето. Той гледал втренчено малкия полилей от разноцветни стъкълца, който висял над леглото. При влизането на старата дама обърнал глава към нея. Според израза на хазайката, приличал на човек, когото са били цяла нощ и сега няма сила да мръдне. Попитала го как се чувствува. С нотка на особено безразличие той отвърнал, че е зле, но не се нуждае от лекар — достатъчно е само да го пренесат в болницата, за да си стане всичко по реда. Изплашена, старата дама се затичала към телефона.

Рийо пристигна по обед. Когато хазайката му разказа всичко, реши, че Панлу има право и че сигурно вече е твърде късно. Отецът го посрещна със същото безразличие. Рийо го прегледа и остана изненадан, че не открива нито един от главните симптоми нито на лимфатичната, нито на белодробната чума освен задуха и чувството на тежест в дробовете. Във всеки случай пулсът беше тъй слаб и общото състояние толкова обезпокоително, че надеждата беше много малка.

— Нямате нито един от основните симптоми на болестта — заяви той на Панлу. — Но има съмнение и аз съм длъжен да ви изолирам.

Свещеникът се усмихна особено, сякаш от любезност, но не отговори. Рийо излезе, за да телефонира, и пак се върна. Погледна отеца и каза кротко:

— Ще остана при вас.

Свещеникът като че ли се посъживи, обърна очи към доктора и в погледа му се появи нещо като топлота. После произнесе с труд, и то така, че не можа да се разбере дали го казва с тъга, или не:

— Благодаря, но духовните лица нямат приятели. Те се уповават само на бога.

Поиска разпятието, което беше закачено над главата му. Подадоха му го и той впери очи в него.

В болницата Панлу не отвори уста. Остави се като вещ на всички лечебни процедури, но не изпусна от ръце разпятието. Все пак неговият случай продължаваше да бъде неясен. Съмнението не напущаше Рийо. Това беше и не беше чума. Впрочем от известно време тя се забавляваше да обърква диагнозите. Но в случая с Панлу последиците показаха, че несигурността е без значение.

Треската се усили. Кашлицата ставаше все по-раздираща и измъчваше болния целия ден. Най-сетне вечерта той изхрачи тампона, който го задушаваше. Беше червено валмо. В разгара на треската Панлу гледаше все така равнодушно и когато на другия ден сутринта го намериха умрял, полуувиснал в леглото навън, неговият поглед не изразяваше нищо. В болничния му лист вписаха: „Съмнителен случай.“

Тази година Голямата задушница мина не както обикновено. И времето беше в унисон с настроението. То рязко се промени и след късните горещини внезапно захладя. Както други години, сега духаше постоянно студен вятър. Големи облаци пробягваха по небето, засенчваха за миг къщите, а като отминеха, студената и златиста ноемврийска светлина пак ги заливаше. Появиха се първите шлифери. Броят на лъскавите гумирани платове сега беше изненадващо голям. Вестниците бяха съобщили, че преди двеста години по време на големите чумни епидемии в Южна Франция лекарите, за да се предпазят, са се обличали в намаслени дрехи. Магазините използуваха момента, за да пробутат една партида демодирани мушами, с които хората разчитаха да добият имунитет.

Но всички тези сезонни промени не можеха да ни накарат да забравим опустелите гробища. През други години на тоя ден трамваите се пълнеха с блудкава миризма на хризантеми и процесии от жени тръгваха към мястото, където бяха погребани близките им, за да окичат с цветя техните гробове. На Задушница всеки се опитваше да изкупи пред покойника си дългите месеци на забрава. Но тая година никой не искаше да мисли за умрелите. Прекалено много вече се мислеше за тях. И не беше време да ги спохождат с малко съжаление и много тъга. Те престанаха да бъдат изоставените, при които се ходи един път годишно за оправдание. Превърнаха се в натрапници, които се мъчехме да забравим. Ето защо тази година празникът на покойните беше, така да се каже, претупан набързо. Според Котар, чийто език, по думите на Тару, ставаше все по-подигравателен, сега всеки ден беше празник на мъртъвците.

И наистина празничните огньове на чумата се разгаряха все по-весело в пещите на крематориума. Вярно е, че броят на мъртвите не се увеличаваше всеки ден. Изглежда обаче, че развилнялата се чума беше заседнала удобно и извършваше всекидневните си убийства с точността и изправността на старателен чиновник. По принцип, а и според осведомените, това беше добър признак. Графикът на болестта, който показваше най-напред непрекъснато покачване, а после продължителен застой, изглеждаше съвсем окуражителен за доктор Ришар например.

— Добър, превъзходен график! — казваше той.

Смяташе, че болестта е стигнала в пътя си до равнище, както сам се изразяваше. Отсега нататък не й оставаше друго, освен да слиза. Заслугата отдаваше на новия серум на доктор Кастел, който напоследък действително постигна няколко неочаквани успеха. Старият Кастел не възразяваше, но знаеше, че нищо не може да се предвижда, тъй като историята на епидемиите познава най-непредвидени скокове. Префектурата, която отдавна желаеше да успокои духовете, макар чумата да не й даваше възможност, се накани да свика лекарите и да им поиска доклад по този случай. Тогава именно самият доктор Ришар беше отнесен от чумата, и то точно „на равното“.

Макар този несъмнено печален случай в края на краищата да не доказваше нищо, административните власти изпаднаха в песимизъм със същата непоследователност, с която в началото изпаднаха в оптимизъм. Само доктор Кастел продължи да приготвя своя серум колкото можеше по-грижливо. Не остана нито една обществена сграда, непревърната в болница или в лазарет, и ако все още не посягаха на префектурата, то беше, защото трябваше да има едно място, където да се събират. Но, общо взето, поради относителния застой на чумата по това време, създадената от Рийо организация се оказа достатъчна. Лекарите и санитарите работеха до премаляване, но не се тормозеха от мисълта, че трябва да положат още повече усилия. Трябваше само да продължават със същия темп това, тъй да се каже, свръхчовешко напрежение. Белодробните форми на болестта, проявили се напоследък, сега се умножаваха по четирите краища на града, сякаш вятърът запалваше и раздухваше пожарите в човешките гърди. Повръщайки кръв, болните умираха още по-скоро. При тази нова проява на епидемията имаше опасност заразителността да се увеличи. Откровено казано, мнението на специалистите по този въпрос винаги е било различно. Все пак за по-голяма сигурност санитарите продължаваха да носят маски.

На пръв поглед болестта би трябвало да се разпростре, но тъй като случаите на лимфатичната чума намаляваха, сметката се изравняваше.

Явяваха се обаче други поводи за безпокойство вследствие затруднения в снабдяването, които все повече нарастваха. Тук се намеси и спекулата, така че липсващите на пазара продукти от първа необходимост започнаха да се продават на баснословни цени. Бедните семейства се озоваха в много тежко положение, а в същото време богатите не се лишаваха от нищо. Сега, когато би могла чрез безпристрастието, което проявяваше в своята работа, да укрепи равенството между нашите съграждани, тя, напротив, изостряше чувството за неправда в човешките сърца чрез естествените егоистични прояви. Оставаше само безупречното равенство пред смъртта, но такова равенство никой не желаеше. Страдащите от глад бедняци с все по-голям копнеж мислеха за съседните села и градове, където животът беше свободен и хлябът евтин. И понеже не можеха да ги нахранят достатъчно, те живееха с безразсъдната мисъл, че трябва да ги пуснат да заминат. Така че из града се разпространи един лозунг, който можеше да се прочете понякога на стените или да се чуе при минаването на префекта по улиците: „Хляб или въздух!“ Тази духовита фраза даде сигнал за няколко бързо потушени манифестации, чийто сериозен характер обаче не убягна от ничие внимание.

Вестниците естествено се подчиняваха на заповедта да поддържат на всяка цена оптимизма у населението. Според техните писания характерен за положението беше вълнуващият „пример на спокойствие и хладнокръвие“, което проявяваше населението. Но в един затворен град, където нищо не остава скрито, никой не се заблуждаваше по отношение на „примера“ на населението. И за да получим точна представа за въпросното спокойствие и хладнокръвие, достатъчно беше да влезем в карантинното помещение или в някой изолационен лагер, организиран от административните власти. Разказвачът, зает другаде, не е запознат с тях. Затова може да цитира тук впечатленията на Тару.

Тару в своите бележки действително съобщава, че е посетил заедно с Рамбер лагера, обзаведен в градския стадион. Този стадион е разположен до самите врати на града и стига от едната страна до улицата, където минават трамваите, а от другата — до празните места, простиращи се чак до платото, върху което е застроен градът. Високи бетонни стени го заграждат и достатъчно беше да се поставят постове на четирите му врати, за да стане трудно всяко измъкване оттам. Стените също така пречеха на външни хора да безпокоят с любопитството си карантинираните. В замяна на това нещастниците през целия ден слушаха минаващите трамваи, без да ги виждат, и по засилената глъчка в тях отгатваха часовете на започване и завършване на работното време в учрежденията. Знаеха, че животът, от който бяха изключени, продължава на няколко метра от тях и че бетонните стени разделят два свята, по-чужди един на друг, отколкото ако биха били на различни планети.

Тару и Рамбер избрали един неделен следобед и се запътили към стадиона. Придружавал ги Гонзалес, футболистът, когото срещнали по пътя и когото Рамбер убедил да упражнява надзор над лагера чрез биене на барабан. Гонзалес се съгласил и Рамбер го повел да го представи на началника на лагера. При срещата си с двамата Гонзалес казал, че преди чумата точно в тоя час на деня е обличал спортното си облекло, за да играе. Сега, когато стадионите били реквизирани, нямало вече мачове и Гонзалес се чувствувал, а и изглеждал като човек, който се чуди какво да прави. Това била и една от причините да приеме надзора над лагера при условие, че ще го упражнява само в края на седмицата. Небето се покривало наполовина с облаци и Гонзалес, като погледнал нагоре, тъжно отбелязал, че такова време, нито дъждовно, нито горещо, е най-благоприятно за футболна среща. Той им описал, доколкото можал, миризмата на разни мехлеми и компреси в съблекалните, претъпканите с народ трибуни, яркоцветните фланелки върху ръждивия терен, лимоните или лимонадата, която през време на почивките забива хиляди ободряващи иглички в пресъхналите гърла. Тару отбелязва, че през целия път из неравните улици на предградието футболистът не преставал да рита камъни. Опитвал се да ги вкара право в гърлата на водосточните тръби и когато му се удавало, заявявал: „Един на нула." Щом изпушвал цигарата си, изплювал фаса и се опитвал да го ритне, преди да падне. Близо до стадиона играели деца и отпратили топката към минаващите; Гонзалес се затичал и с точен удар им я върнал.

Влезли най-сетне в стадиона. По седалките имало много хора. На терена били разпънати няколкостотин червени палатки, в които отдалеч се забелязвали постели и вързопи. Трибуните били запазени, за да могат карантинираните да се подслонят при жега или дъжд. Но при залез-слънце всички трябвало да се приберат в палатките. Под трибуните в бившите съблекални на играчите, превърнати сега в канцеларии и амбулатории, били поставени душове. Повечето от карантинираните седели по скамейките. Други се шляели вън от очертанията на игрището. Някои пък, приклекнали пред палатките си, разглеждали разсеяно наоколо. Мнозина от карантинираните на трибуните имали грохнал вид и сякаш седели в очакване.

— Какво правят през деня? — попитал Тару.

— Нищо — отговорил Рамбер.

И действително почти всички седели без работа, с празни ръце. Сред това внушително сборище от мъже царяла странна тишина.

— През първите дни тук човек не можеше да си чуе приказката — продължил Рамбер. — Но колкото повече дните минават, хората говорят все по-малко и по-малко.

Като четем бележките, виждаме, че Тару е разбирал тези хора, представял си ги е в началото, натъпкани в палатките, как слушат бръмченето на мухите, почесват се, изливат гнева си или страха си, когато намерят кой да ги слуша. Но щом лагерът се пренаселил, благосклонните уши намалели. Не оставало нищо друго, освен човек да си мълчи и да се пази. И наистина чувствувала се някаква недоверчивост, която сякаш се спущала от сивото и все пак светло небе върху червения лагер.

Да, всички имали недоверчив вид. Щом са ги отделили от другите, то не ще да е току-така — лицата им показвали, че търсят причините и че се боят. Тару спирал поглед върху някои от тях и виждал, че всички гледат с празни очи, че страдат от много тежка раздяла с нещо, което съставлява живота им. И тъй като не могат винаги да мислят за смъртта, изобщо престават да мислят. Почиват си. „Но най-лошото е — пишеше Тару, — че са забравени от света и те го знаят. Познатите им са ги забравили, защото мислят за други неща, и това е понятно. Ония, които ги обичат, също са ги забравили, защото се трепят да правят постъпки и да кроят планове как да ги измъкнат от лагера. Докато мислят за излизането им, не мислят за самите тях. Това също е естествено. И накрая човек установява, че никой не е в състояние да мисли истински за някого дори и в най-тежката беда. Защото да мислиш истински за някого, значи да си погълнат от него всяка минута, без да се отвличащ от друго — нито от домакинство, нито от бръмнали мухи, нито от ядене или сърбеж. Но мухи и сърбеж има винаги. Затова е трудно да се живее. И тези хора, го знаят добре.“

Към тях се приближил началникът на лагера и им казал, че някой си господин Отон иска да ги види. Той отвел Гонзалес в своя кабинет, после придружил Тару и Рамбер до единия край на трибуните, където седналият настрана господин Отон станал да ги посрещне. Бил облечен по същия начин и пак носел колосана яка. Тару забелязал, че само кичурите коса по слепоочията му били много щръкнали и една от връзките на обувките му развързана. Следователно имал уморен вид и нито веднъж не погледнал събеседниците си в очите. Казал, че се радва да ги види и ги моли да изкажат благодарност на доктор Рийо за стореното от него.

Тару и Рамбер мълчали.

— Надявам се — рекъл следователят след известно мълчание, — че Филип не е страдал много.

За пръв път Тару го чул да произнася името на своя син и разбрал, че нещо се е променило. Слънцето преваляло към хоризонта и косите му лъчи огрявали трибуните и позлатявали лицата на тримата.

— Не — отвърнал Тару, — наистина не страда.

Когато двамата се оттеглили, следователят продължил да гледа към залязващото слънце. Отишли да кажат довиждане и на Гонзалес, който проучвал таблицата за надзор чрез биене на барабан. Футболистът засмяно им стиснал ръцете.

— Намерих поне съблекалните, същите са си! — рекъл той.

Малко след това, когато началникът отвеждал Тару и Рамбер, откъм трибуните се раздало силно пращене. После високоговорителите, откъдето в добрите времена се оповестявали резултатите от мачовете или се представяли отборите, съобщили гъгниво, че карантинираните трябва да си влязат в палатките, за да им бъде раздадена храната. Хората бавно напуснали трибуните и с провлечени стъпки се отправили към палатките. Когато всички се прибрали, два малки електрокара, каквито виждаме по гарите, тръгнали из лагера, пренасяйки грамадни тенджери. Хората протягали ръце, два големи черпака загребвали от двете тенджери и сипвали храна в подадените две войнишки канчета. Колата отминавала и при следващата палатка се повтаряло същото.

— Висока техника! — рекъл Тару.

— Да — отвърнал самодоволно началникът, като се сбогувал с двамата, — вярно, висока техника.

От изясненото небе падал здрач. Лагерът се къпел в освежаваща, мека светлина. Навред във вечерната тишина се носело тракане на чинии и лъжици. Прилепи прелитали над палатките и за миг изчезвали. На завоя отвъд стените скърцал трамвай.

— Горкият следовател — промълвил Тару на излизане от вратите. — Трябва да направим нещо за него. Но как да помогнеш на следовател?

В града имаше още няколко такива лагера, за които разказвачът от скрупули и от липса на преки впечатления не може да каже много нещо. Би могъл да добави, че самото им съществуване, човешката миризма, която се излъчваше там, боботенето на техните високоговорители във вечерния полумрак, тайнствеността на стените и страхът от тези дамгосани места влияеше тежко върху настроението на нашите съграждани и усилваше смута и неразположението на всички. Произшествията и стълкновенията с властите се увеличиха.

Към края на ноември обаче сутрините станаха доста хладни. Проливни дъждове се изляха на потоци и измиха паважа, изчистиха всяко облаче от небето и то светна над блесналите улици. Обезсиленото слънце всяка сутрин разливаше над града искряща студена светлина. Надвечер въздухът отново ставаше влажен. Такъв момент избра Тару, за да поразкрие сърцето си пред доктор Рийо.

Една вечер към десет часа, след дълъг и изтощителен ден, Тару придружи Рийо при вечерното му посещение у астматика. Небето кротко лъщеше над къщите в стария квартал. Лек ветрец безшумно се носеше из мрачните улици. След уличната тишина двамата мъже изведнъж попаднаха на брътвежа на стареца. Той им съобщи, че някои не са съгласни тлъстият кокал да бъде винаги за едни и същи хора, че веднъж стомна за вода, два пъти и накрая се счупва и че вероятно — и той потри ръце — няма да мине без тупаница. Докато докторът го преглеждаше, той непрекъснато обсъждаше събитията.

Над главите им се разнесоха стъпки. Старата жена забеляза заинтригувания вид на Тару и обясни, че сигурно съседите са излезли горе на терасата. Узнаха, че оттам изгледът към града е чудесен и че терасите на къщите се съединяват и става възможно жените от квартала да си ходят на гости, без да излизат на улицата.

— Да — каза старецът, — качете се. Горе въздухът е хубав.

На терасата нямаше никого, но бяха останали три стола. От едната страна, докъдето поглед стига, се виждаха тераси, чийто край опираше о някаква тъмна камениста грамада, в която разпознаха първия хълм. От другата страна зад няколко улици и зад невидимото пристанище очите потъваха в хоризонта, където небето и земята се сливаха в неясно трептене. На мястото, където знаеха, че надвисват стръмните скалисти брегове, равномерно се появяваше сияние. То идеше от фара на влака, който от пролетта насам продължаваше да се върти за кораби, които завиваха към други пристанища. По изметеното и излъскано от вятъра небе блестяха чисти звезди, които далечният фар посипваше сегиз-тогиз с пепел. Вечерният ветрец донасяше миризма на подправки и морски скали. Тишината беше пълна.

— Хубаво е — каза Рийо, като сядаше. — Сякаш чумата никога не се е качвала тук.

Тару стоеше гърбом и гледаше към морето.

— Да — каза той, след като помълча, — хубаво е.

Той седна до доктора и го погледна внимателно. Светлината на фара прекоси три пъти небето. Долу от улицата се чу тракане на чинии. Някаква врата хлопна в къщата.

— Рийо — започна Тару непринудено, — вие никога не сте пожелали да узнаете какво представлявам аз. Изпитвате ли приятелско чувство към мене?

— Да — отвърна докторът, — изпитвам приятелско чувство към вас. Но досега не сме намерили време.

— Добре, това ме успокоява. Искате ли този час да бъде посветен на приятелството ни?

В отговор Рийо му се усмихна.

— Е, добре, слушайте…

Някъде по съседните улици профуча автомобил и след като отмина, в тишината дълго се разнасяха неясни, далечни възгласи. После отново звездният и небесен покой притисна двамата мъже с всичката си тежест. Тару стана от стола и седна на перилата на терасата срещу потъналия в креслото си Рийо. Върху фона на небето се очертаваше само едрата му фигура. Той говори дълго и ето какво приблизително каза:

— За да не се разпростирам нашироко, Рийо, нека приемем, че аз съм бил болен от чумата дълго преди да познавам този град и неговата епидемия. Оттук трябва да ви стане ясно, че и аз съм човек като всички други. Но има хора, които не знаят това или се чувствуват добре в това състояние, и други, които го съзнават и искат да излязат от него. Аз винаги съм искал да изляза.

Когато бях млад, живеех с мисълта за своята невинност, тоест без никаква мисъл. Не съм се мъчил в живота, започнах съвсем прилично. Всичко ми се удаваше, бях схватлив, вървеше ми с жените и ако имах някои тревоги, те отминаваха, както бяха дошли. Един прекрасен ден започнах да размишлявам. Сега…

Трябва да ви кажа, че не бях беден като вас. Баща ми беше прокурор, а това е солидно положение. Но тъй като беше добряк, нямаше вид на прокурор. Майка ми беше простичка и безлична, никога не съм преставал да я обичам, но предпочитам да не говоря за нея. Баща ми се грижеше топло за мене и ми се струва дори, че се опитваше да ме разбере. Имаше любовни похождения вън от семейството, сега съм сигурен, но съвсем не се възмущавам. Поведението му в това отношение беше такова, каквото можеше да се очаква, и не оскърбяваше никого. Казано накратко, не беше много оригинален и днес, когато е вече покойник, аз си давам сметка, че ако и да не е живял като светец, то в никой случай не е бил лош човек. Държеше златната среда, това е всичко, и беше от ония хора, към които изпитваме разумна и трайна привързаност.

Той си имаше обаче една чудатост: на нощната му масичка винаги стоеше големият пътеводител „Chaix“. Не защото често пътуваше. Отиваше само през време на отпуските си в Бретан в един малък чифлик. Но беше в състояние да каже точно кога тръгва и кога пристига влакът Париж — Берлин, какви комбинации трябва да се направят в разписанието, за да се отиде от Лион във Варшава, колко километра точно има между кои да са от посочени от вас столици. Можете ли да кажете например как се отива от Бриансон до Шамони? Дори един началник-гара ще се обърка. Но баща ми не се объркваше. Използуваше почти всичкото си време вечер, за да обогатява познанията си в тази област, и се гордееше с тях. Всичко това много ме забавляваше и аз често го питах, като сверявах отговорите му с „Chaix“ и бях очарован, че не греши. Тези занимания ни свързваха много, защото аз му бях доброволният слушател, когото той ценеше. Аз пък от своя страна намирах, че това негово превъзходство, което се отнасяше до железниците, струваше колкото всяко друго.

Но ето че се увличам и рискувам да предам прекалено голяма важност на този добър човек. Защото, в заключение казано, той има само косвено влияние върху моя път. Най-многото да приемем, че ми е създал удобния случай. Действително, когато станах на седемнадесет години, баща ми ме покани да го чуя в съда. Отнасяше се до едно важно углавно дело, в което той, разбира се, възнамеряваше да се покаже в най-добрата си форма. Смятам също, че разчиташе на тази церемония, за да порази младото ми въображение и да ме подтикне към кариерата, която самият той бе избрал. Приех, за да му доставя удоволствие, а и защото сам бях любопитен да го видя и чуя в друга роля, различна от онази, която играеше в семейството. Не мислех за нищо повече. Онова, което ставаше в съда, винаги бе ми изглеждало естествено и неизбежно, както парадът на 14 юли или както раздаването на награди в края на учебната година. Представите ми за съда бяха напълно абстрактни и не ме смущаваха.

През този ден обаче запомних само едно лице — обвиняемия. Мисля, че действително беше виновен, не е важно в какво. Но този дребен, около тридесетгодишен човечец, с червеникави редки коси, изглеждаше така решен да признава всичко, така ужасен от онова, което бе извършил и което щяха да му сторят, че след няколко минути аз вече не виждах нищо друго освен него. Изглеждаше като бухал, подплашен от силна светлина. Възелът на вратовръзката му стоеше накриво. Гризеше ноктите на едната си ръка, на дясната. Няма защо да се спирам на повече подробности, за вас е ясно, че той живееше.

Но аз установих този факт внезапно, тъй като до този миг бях мислил за него само като за „обвиняем“. Не мога да кажа, че забравих тогава баща си, но нещо ме стегна в гърдите и насочи цялото ми внимание към подсъдимия. Не чувах почти нищо, чувствувах, че искаха да убият този жив човек, и страхотен инстинкт, подобно на вълна, с някакво упорито заслепление ме тласкаше на негова страна. Дойдох на себе си едва когато баща ми започна обвинителната си реч.

Той беше силно променен в червената си роба, без сянка от добродушие и сърдечност. От устата му излизаха, гърмяха като змии гръмки фрази. Разбрах, че настояваше за смъртта на този човек в името на обществото и дори искаше да му отрежат главата. Вярно е, че казваше само това: „Тази глава трябва да падне!“ Но в края на краищата разликата не е голяма. Получи се същото, тъй като главата падна. Наистина не точно той свърши тази работа. А аз, който по изключение проследих после процеса до самия му край, почувствувах към този нещастник много по-голяма, просто замайваща близост, отколкото бях изпитвал някога към моя баща. Баща ми обаче, съгласно обичая, трябваше да присъствува на онова нещо, което деликатно наричат „последни минути“ и което би трябвало да се нарече най-гнусно убийство.

Оттогава насетне аз гледах пътеводителя „Chaix“ с отвращение. От този момент започнах да се интересувам с ужас от правосъдието, от смъртните присъди, от изпълнението им и главата ми се завъртя, когато узнах, че моят баща е трябвало да присъствува няколко пъти на такива убийства и че това е било в дните, когато ставаше много рано сутрин. Да, той навиваше в такива случаи будилника. Не смеех да говоря за тия неща на майка си, но тогава я наблюдавах по-внимателно и разбрах, че между двамата няма вече нищо общо и че тя беше се отрекла от всичко в живота. Това ми помогна да й „простя“, както се изразявах на времето. По-късно узнах, че нямаше какво да й прощавам, тъй като до женитбата си тя е била бедна и бедността я беше научила да се примирява.

Навярно очаквате да ви кажа, че съм заминал веднага. Не, останах няколко месеца, почти година, но сърцето ме болеше. Една вечер баща ми поиска будилника, защото трябваше да стане рано. През тази нощ не спах. На другия ден заминах преди неговото завръщане. Трябва веднага да ви кажа, че баща ми ме издири, че се видяхме, че без да му давам каквито и да е обяснения, спокойно му заявих, че ако ме застави да се върна вкъщи, ще се самоубия. Свърши се с това, че той прие, защото по природа беше мек човек, държа ми една реч върху това колко е глупаво, дето искам да водя самостоятелен живот (така си обясняваше той моята постъпка и аз не го разубедих), даде ми хиляди наставления и преглътна искрените си сълзи. Впоследствие, много по-късно обаче, аз отивах редовно да виждам майка си и го срещах у дома. Тази връзка между нас, струва ми се, му беше достатъчна. Колкото до мене, аз не хранех неприязън към него, само ми беше малко тъжно. Когато баща ми почина, прибрах майка си и тя и досега щеше да е с мене, ако на свой ред не беше умряла.

Спрях се по-подробно на началото, защото то действително беше начало на всичко останало. Сега ще говоря по-накратко. Опознах бедността на осемнадесетгодишна възраст, след като бях живял в охолство. Упражнявал съм какви ли не занаяти, за да мога да се прехраня. Успявах криво-ляво. Но онова, което ме интересуваше най-вече, беше смъртната присъда. Исках да бъда наясно с рижавия бухал. Следователно занимавах се с политика. Не исках да бъда чумав, това с всичко. Мислех, че обществото, в което живея, почива върху смъртната присъда и че борейки се срещу него, аз се боря срещу убийството. Вярвах го, други ми го бяха казали, и то е вярно до голяма степен. И аз се свързах с другите, които обичах и които не съм преставал да обичам. Останах при тях дълго време и няма страна в Европа, в чиито борби да не съм участвувал. Но да минем по-нататък.

Естествено знаех, че при някои случаи ние също произнасяме, присъди. Казваше ми се обаче, че тези мъртъвци са нужни, за да се постигне един свят, където вече няма да убиват никого. Това е така в известно отношение, но може би аз не съм годен да живея с такъв род истини. Едно беше сигурно — аз се колебаех. Но си мислех за бухала и продължавах. До деня, когато видях една екзекуция (то стана в Унгария) и същият шемет, който бях изпитал някога като дете, сега замъгли очите ми на зрял мъж.

Виждали ли сте някога да разстрелват човек? Не сте, разбира се, тези работи стават обикновено с покани и публиката е предварително подбрана. Вие ги знаете от картините и книгите. Превръзка на очите, стълб и някъде далеч няколко войници. Всъщност не е така. Знаете ли, че взводът стрелци застава на разстояние метър и половина от осъдения? Знаете ли, че ако осъденият направи две крачки напред, ще блъсне гърдите си в пушките? Знаете ли, че при това късо разстояние стрелците се целят в сърцето и че куршумите им образуват дупка, в която можеш да пъхнеш юмрук? Не, не знаете, защото това са подробности, за които не се говори. Сънят на хората е по-неприкосновен, отколкото животът на чумавите. Не бива да пречим на добрите хора да спят спокойно. Бихме проявили лош вкус, добрият тон налага да не упорствуваме. Но оттогава спя зле. Лошият вкус остана в устата ми и аз не съм престанал да упорствувам, тоест да мисля.

Разбрах тогава, че съм бил чумав през всичките тези дълги години, когато с цялата си душа съм вярвал, че се боря именно с чумата. Стана ми ясно, че косвено съм подписал смъртната присъда на хиляди хора, че дори съм предизвикал тяхната смърт, одобрявайки принципите и действията, водещи неизбежно до нея. Другите, изглежда, не се смущаваха или поне никога не заговаряха по свое желание за това. А на мене гърлото ми беше свито. Бях с тях, но бях всъщност сам. Когато ми се случеше да изкажа задръжките си, те ни отговаряха, че трябва да размисля върху онова, което беше изложено на опасност, и ми изтъкваха доводи, често пъти убедителни, за да ме накарат да приема това, което не можех да преглътна. Но аз им възразявах, че високопоставените чумави, тези, които носят червените роби, разполагат също с превъзходни доводи в подобни случаи и че ако приемех форсмажорните доводи и належащите нужди, които изтъкват дребните чумави, не бих могъл да отхвърля основанията на високопоставените. Отговаряше ми се, че най-добрият начин да намерим оправдание за червените роби, е да им предоставим изключителното право на присъда. Но аз си казвах, че отстъпя ли веднъж, ще трябва да отстъпвам докрай. И като че ли историята ми даде право, днес се надпреварват да убиват. Изпаднали са в някакъв бяс за изтребление и не могат другояче.

Но мен всеки случай ме интересуваше не разсъждението, а рижият бухал, тази мръсна история, при която мръсни, чумави уста заявиха на един окован във вериги човек, че ще умре, и действително нагласиха всичко, за да умре след дълги и дълги нощи на агония, когато чакаше буден да бъде убит. Аз се интересувах от дупката в гърдите. И си казвах, че междувременно аз поне за себе си ще отказвам когато и да било да дам макар един-единствен път, разбирате ли, един-единствен път право на тази гнусна касапница. Да, избрах сляпото упорство в очакване да си изясня по-добре нещата.

Оттогава не съм се изменил. От дълго време вече се срамувам, срамувам се до смърт, загдето съм бил убиец, макар и отдалеч, макар и с добри намерения, но все пак убиец. С течение на времето забелязах само, че дори ония, които са по-добри от другите, не могат днес да не убиват или да оставят да се убива, защото такава е логиката на живота. И защото в този свят не можем да направим нито едно движение, което да не рискува да причини смърт. Да, аз продължих да се срамувам, разбрах, че всички сме заразени от чума, и загубих душевния си покой. И до днес го търся, опитвам се да разбера всички и да не бъда смъртен враг никому. Зная само, че трябва да се направи необходимото, за да не остане нито един чумав между нас, и че само така можем да се надяваме на душевен покой или в краен случай почтена смърт. Това именно може да облекчи хората и ако не ги спаси, поне няма да им причинява толкова много зло, а понякога дори ще им направи и известно добро. Ето защо реших да отричам всичко, което отблизо или отдалеч, поради добри или лоши основания, причинява смърт или оправдава причиняването на смърт.

Затова и тази епидемия не ме научава на нищо ново, освен че трябва да застана до вас в борбата с нея. Зная сто на сто (да, Рийо, виждате, че съм врял и кипял в живота), че всеки носи в себе си чумата, защото никой, никой в света не е неуязвим по отношение на нея. И че човек трябва да бъде непрестанно нащрек, да не би в момент на разсеяност да дъхне в лицето на другиго и да му предаде заразата. Вроденото е микробът. Останалото — здраве, честност, морална чистота, ако щете — е резултат на волята, която не бива никога да отпада. Честният човек, който не заразява почти никого, е човекът, който най-малко се разсейва. А колко воля и напрежение са нужни, за да не се разсееш никога. Да, Рийо, уморително е да си чумав. Но още по-уморително е да се стремиш да не бъдеш чумав. Затова всички са уморени, тъй като всички днес са малко нещо заразени от чума. Но затова пък ония. които се мъчат да се освободят от чумата, стигат до крайния предел на умората, от която ще ги спаси само смъртта.

Оттук заключавам, че аз вече нямам никаква стойност за самия този свят и че от момента, в който се отказах да убивам, се обрекох на окончателно изгнание. Други ще правят историята. Зная също, че не мога, както изглежда, да съдя тия други. Липсва ми едно качество, за да бъда съзнателен убиец. Значи, аз не съм по-съвършен от другите. Но сега аз приемам ла бъда това, което съм, научих се на скромност. Казвам само, че на тази земя има палачи и жертви и че трябва, доколкото е възможно, да не се съгласяваме да бъдем с палача. Това може би ще ви се стори малко наивно и не знам дали е наивно, но зная, че е вярно. Слушал съм толкова разсъждения, които без малко щяха да ми разбъркат главата и които са объркали доста други глави, за да ги накарат да се съгласят с убийството, че разбрах: цялото нещастие на хората идва от това, че не говорят ясно. Взех решение тогава да говоря и да действувам ясно, за да бъда на прав път. Следователно заявявам, че има палачи и жертви и нищо повече. Ако, заявявайки това, ставам палач самият аз, то поне това е мимо волята ми. Опитвам се да бъда невинен убиец. Виждате, че амбицията ми не е голяма.

Би трябвало, разбира се, да има и трета категория хора, истинските лечители, но такива не се срещат често и трябва да е мъчно нещо да си такъв. Ето защо аз реших за всеки случай да застана на страната на жертвите, за да огранича злините. Бидейки сред тях, ще мога поне да налучкам пътя до третата категория, тоест до душевния покой.

Тару завърши и като полюшваше крак, леко докосваше терасата. След като помълча, докторът се надигна в креслото и попита дали Тару има някаква представа по какъв път ще стигне до душевния покой.

— Да, чрез съчувствието.

Звънчетата на две болнични коли отекнаха в далечината. Викове, отначало неясни, се зачуха откъм края на града, близо до каменистия хълм. Същевременно се разнесе нещо като гърмеж. После отново настъпи тишина. Рийо преброи две мигания на фара. Вятърът сякаш се усили и донесе откъм морето миризма на сол. Сега се чуваше ясно глухото дишане на вълните в подножието на скалите.

— Изобщо — каза Тару скромно — интересува ме как човек може да стане светец.

— Но вие не вярвате в бога.

— Точно тъй. Можеш ли да станеш светец без бога — това е единственият конкретен проблем, който ме занимава днес.

Внезапно оттам, откъдето се бяха чули виковете, блесна силна светлина и понесена от вълните на вятъра, до двамата мъже достигна неясна глъчка. Светлината тутакси помръкна, само по ръба на терасите остана леко зарево. При едно спиране на вятъра ясно се различиха викове, после тътен на залп и човешка врява. Тару стана и се ослуша. Не се чуваше вече нищо.

— Пак са се били при вратите.

— Престанаха — каза Рийо.

Тару измърмори, че никога няма да престанат, че ще се дадат още жертви, защото това влиза в реда на нещата.

— Може би — отговори докторът, — но аз, знаете ли, се чувствувам по-свързан с победените, отколкото със светците. Нямам вкус, струва ми се, към героизма и светостта. Интересува ме едно — да бъда човек.

— Да, ние се домогваме до едно и също нещо, само че аз не съм толкова амбициозен.

Рийо помисли, че Тару се шегува, и го погледна. Но при мътната светлина на небето той видя тъжно и сериозно лице. Вятърът отново задуха и Рийо усети по кожата си влага. Тару се раздвижи.

— Знаете ли — каза той — какво би трябвало да направим в името на приятелството?

— Каквото пожелаете — каза Рийо.

— Да се изкъпем в морето. Това удоволствие е достойно дори за един бъдещ светец.

Рийо се усмихна.

— С нашите пропуски можем да отидем до вълнолома. Пък най-сетне страшно глупаво е да се живее само с чумата. Разбира се, човек трябва да води борба за жертвите, но ако престане да обича всичко останало, за какво му е тази борба?

— Да — каза Рийо, — да вървим!

Малко по-късно колата ги отведе до желязната ограда на пристанището. Луната бе изгряла. Млечното небе хвърляше навред бледи сенки. Отзад се трупаха една върху друга къщите на града и оттам идеше горещо и болно дихание, което ги тласкаше към морето. Показаха книжата си на един пазач, който дълго ги преглежда. Минаха по насипи, покрити с бъчви, дъхащи на вино и риба, и поеха към вълнолома. Миризмата на йод и водорасли им подсказа близостта на морето. После го чуха.

То плискаше кротко в подножието на големите каменни блокове на вълнолома и докато ги изкачваха, морето се появи — плътно като кадифе, гладко и гъвкаво като животно. Настаниха се върху камъните, обърнати към морето. Водите бавно се издуваха и спадаха. При това кротко дишане на морето по повърхността му се появяваха и изчезваха маслени отблясъци. Отпред лежеше безкрайната нощ. Рийо чувствуваше под пръстите си грапавото лице на камъните и някакво особено щастие го изпълваше. Обърна се към Тару и различи по спокойния тържествен израз на приятеля си същото щастие, което не забравя нищо, дори убийството.

Съблякоха се. Рийо се гмурна пръв. Студена отначало, водата му се стори хладка, когато излезе на повърхността. След няколко размаха разбра, че морето тази вечер е топло, както са топли моретата наесен, когато отнемат от земята натрупаната през дългите месеци топлина. Плуваше равномерно. Ударите на краката му оставяха след него кипяща пяна, водата струеше по мишците му и се плъзгаше по бедрата. Глухо изпляскване му подсказа, че и Тару се е гмурнал. Рийо се обърна по гръб и остана така неподвижен, с лице към лунното небе, обсипано със звезди. Пое дълбоко дъх. Започна да различава все по-ясно плясъка на водата, необикновено отчетлив в тишината и самотата на нощта. Тару приближаваше, чуваше се вече дишането му. Рийо се обърна, изравни се с приятеля си и заплува в същия ритъм. Тару напредваше по-бързо и докторът трябваше да засили движенията си. Няколко минути те плуваха в такт, с еднакъв устрем, сами, далеч от света, освободени най-сетне от града и от чумата. Рийо се спря пръв и те поеха бавно назад. Само когато навлязоха в едно ледено течение, те ускориха безмълвно движенията си, подгонени от тази изненада на морето.

Облякоха се и тръгнаха, без да продумат. Но сърцата им се сливаха в едно и споменът за тази нощ им беше мил. Когато забелязаха отдалеч караула, Рийо знаеше, че Тару си казва като него, че болестта ги е забравила за кратко време, че всичко беше много хубаво, но че сега трябва да започнат пак отново.

Да, трябваше да започнат отново, защото чумата не забравяше никого за дълго. През целия месец декември гореше в гърдите на нашите съграждани, разпалваше пещите на крематориума, населяваше лагерите със сенки, чиито ръце висяха в бездействие, и нито за миг не спря да напредва със своята търпелива отсечена стъпка. Властите бяха разчитали на студените дни, за да спрат нейното напредване, обаче чумата премина през първите застудявания, без да се обърка. Трябваше още да се чака. Но човек престава да чака, след като е чакал прекалено дълго, и целият град живееше без бъдеще.

Колкото се отнася до доктора, краткият миг на спокойствие и приятелство, който изживя, не се повтори. Откриха още една болница и Рийо вече оставаше насаме само с болните. Установи все пак, че при този стадий на епидемията, когато чумата беше предимно белодробна, самите болни сякаш подпомагаха лекаря. Изглежда, че добиха по-ясна представа кое е от полза за тях и вместо да се изоставят на крайната немощ или на първоначалните буйствувания, сами търсеха онова, което можеше да им помогне. Непрекъснато искаха да пият и да бъдат на топло. Макар умората да беше все същата, докторът се чувствуваше в такива случаи не толкова сам.

Към края на декември Рийо получи писмо от съдебния следовател господин Отон, който се намираше още в изолационния лагер. Той пишеше, че карантинният му срок бил изтекъл, но управата вероятно не можела да открие датата на неговото постъпване, затова го държали още по погрешка. Жена му, която била излязла преди известно време от карантина, направила възражения в префектурата, но там я приели зле и й заявили, че никога не стават такива грешки. Рийо накара Рамбер да се намеси и след няколко дни господин Отон дойде при него. Действително беше допусната грешка и Рийо се възмути. Господин Отон, доста отслабнал, махна вяло с ръка и премервайки думите си, каза, че всеки може да сгреши. Докторът разбра, че с него е станала някаква промяна.

— Какво смятате да правите, господин следователю? Досиетата ви чакат — рече Рийо.

— Не — отвърна следователят. — Мисля да си взема отпуска.

— Не е лошо, трябва да си починете.

— Не заради това, бих желал да се върна в лагера.

Рийо се учуди:

— Как? Но нали сега излязохте оттам?

— Не се изразих добре. Казаха ми, че в управата на този лагер има доброволци.

Следователят въртеше кръглите си очи и се опитваше да приглади един кичур от косата си.

— Разбирате, нали, ще имам занимание. И после глупаво звучи, вярно е, но няма да се чувствувам тъй разделен от моето малко момче.

Рийо го гледаше. Нима беше възможно тези твърди, безизразни очи внезапно да са станали благи? Чудно наистина, те изглеждаха замъглени и бяха загубили металния си блясък.

— Бъдете спокоен — отвърна Рийо. — Щом искате, ще уредя това.

Действително докторът уреди въпроса и животът в чумавия град продължи така чак до Коледа. Тару навред влияеше благотворно със своето спокойствие. Рамбер довери на доктора, че е установил с помощта на двете момчета нелегална кореспонденция с жена си и от време на време получава по някое писмо. Предложи на Рийо да се възползува от същия канал и Рийо прие. И за пръв път след дълги месеци той написа писмо на жена си, но с голяма мъка. Загубил беше някогашния тон. Писмото замина. Отговорът се бавеше. Котар от своя страна преуспяваше и богатееше чрез дребни спекулации. На Гран обаче не му провървя по празниците.

Тазгодишната Коледа беше по-скоро празник на ада, отколкото на Евангелието. Магазини, празни и лишени от осветление, по витрините шоколад от заместители или празни кутии, трамваи, пълни с мрачни физиономии — нищо не напомняше за миналите коледни празници. Някога всички се събираха да празнуват този ден, както бедни, така и богати, а сега само неколцина привилегировани с цената на много пари се отдаваха на самотни и срамни удоволствия в мръсната задна стаичка на някой дюкян. Църквите се пълнеха повече с ридания, отколкото с молебени. Из мрачния студен град се гонеха деца, които още не знаеха какво ги очаква. Никой не смееше да им говори за някогашния натоварен с дарове бог, стар като човешката мъка и млад като нова надежда. В човешките сърца беше останала само една много стара и много мрачна надежда, същата, която кара хората да се противят на смъртта, и не е нищо друго освен просто упорство за живот.

В навечерието на празника Гран не се яви на уговорената среща. Обезпокоен, Рийо се отби у него още в ранно утро, но не го завари. Всички се разтревожиха. Към единадесет часа Рамбер дойде в болницата, за да съобщи на доктора, че е видял Гран отдалеч да скита из улиците с разстроено лице. После го загубил от очи. Докторът и Тару тръгнаха с колата да го дирят.

Точно в дванадесет часа по обед Рийо излезе 0 т колата, защото съгледа Гран, залепен до една витрина, пълна с грубо изработени дървени играчки. По лицето на стария чиновник неспирно течаха сълзи. Тези сълзи развълнуваха Рийо, защото ги разбираше и сам ги чувствуваше на гърлото си. Спомни си как този нещастник се е сгодил пред една коледно украсена витрина и как Жан се обърнала към него и казала, че е щастлива. Сигурно сред цялото това безумие свежият глас на Жан долиташе до Гран от далечината на годините. Рийо знаеше какво мисли в тая минута старият разплакан човек, същото мислеше и той — че свят без любов е мъртъв свят и че винаги идва час, когато човек се насища и на затвори, и на работа, и на смелост, и потърсва едно любимо лице и едно сърце, очаровано от нежността.

Но Гран го забеляза в стъклото на витрината. Без да престава да плаче, той се обърна, облегна се на витрината и го дочака да се приближи.

— Ах, докторе, ах, докторе! — повтаряше той.

Рийо не беше в състояние да говори и само кимаше с глава. Тази дълбока скръб беше и негова, сърцето му в тоя момент се изпълваше с необуздан гняв пред необятната мъка, която бе сполетяла всички.

— Да, Гран — промълви той.

— Бих искал да й напиша едно писмо. Нека знае… и нека бъде щастлива без угризение на съвестта…

Рийо го откъсна от витрината почти насила. Гран се остави да го влачат, говорейки откъслечно.

— Толкова време продължи всичко това. Няма как, иска ти се да излееш душата си. Ах, докторе, наглед съм спокоен, както ме виждате. Но винаги ми е струвало огромни усилия, за да се държа поне като нормален. Но сега наистина ми е дошло до гуша.

Той спря, като трепереше с цялото си тяло и гледаше с безумни очи. Рийо го улови за ръката. Тя пареше.

— Трябва да се приберете вкъщи.

Но Гран се изплъзна и хукна, после се спря, разпери ръце и започна да се клати напред-назад. Завъртя се и падна на заледения тротоар с лице, мокро от сълзите, които продължаваха да текат. Минувачите се спираха сепнати, гледаха отдалеч и не смееха да се приближат. Наложи се Рийо да вдигне стария човек на ръце.

Сега Гран лежеше в леглото си и се задушаваше. Обхванати бяха белите му дробове. Рийо разсъди: чиновникът нямаше семейство. Защо да го пренася в болницата? Двамата с Тару ще се грижат за него.

Гран лежеше, потънал във възглавницата, с позеленяло лице и угаснал поглед. Гледаше втренчено слабия огън, който Тару запали в камината от дъските на един стар сандък.

— Зле съм — повтаряше той и при всяка дума възпалените му гърди хриптяха.

На излизане Рийо му заръча да мълчи и каза, че скоро ще се върне. Гран се усмихна някак особено и по лицето му се изписа нещо като нежност. Направи усилие да намигне:

— Ако се измъкна, шапки долу, докторе!

Но веднага след това изпадна в пълна немощ.

Няколко часа по-късно Рийо и Тару намериха болния полуизправен в леглото и докторът се уплаши от напредъка на болестта, изписана по лицето му. Но изглеждаше с прояснено съзнание и веднага ги помоли със странно безизразен глас да извадят ръкописа от чекмеджето и да му го дадат. Тару му подаде листовете, той ги притисна до гърдите си, без да ги погледне, и веднага ги пъхна в ръцете на доктора, правейки му знак да ги прочете. Ръкописът не беше голям, около петдесет страници. Докторът го прелисти и видя, че всичките тези страници съдържат все същото изречение, безкрайно много преписвано, преработвано, обогатявано или обеднявано. Месец май, амазонката и алеите на Болонската гора непрекъснато се съпоставяха и се нареждаха по различни начини. Имаше още и обяснения, понякога прекомерно дълги, както и варианти. В края на последната страница с още прясно мастило беше написано старателно само това: „Многообична ми Жан, днес е Коледа…“ Отгоре, грижливо калиграфирана, се мърдаше последната редакция на изречението.

— Четете — каза Гран и Рийо го прочете:

— „В едно прекрасно майско утро стройна амазонка, възседнала разкошна дореста кобила, премина между цветята по алеите на Болонската гора.“

— Добре ли е? — попита старият трескаво.

Рийо не вдигна очи към него.

— Ах — извика Гран, като се размърда, — знаех си аз. — „Прекрасно, прекрасно“ — не е точната дума.

Рийо улови ръката му под завивката.

— Чакайте, докторе. Няма да имам време…

Гърдите му с мъка се повдигаха и той изведнъж извика:

— Изгорете го!

Докторът се поколеба, но Гран повтори заповедта с такъв ужасен тон и с толкова страдание в гласа, че Рийо хвърли листовете в загасващия огън. Лумна пламък, стаята светна и за миг се затопли. Когато докторът се приближи до леглото, болният беше обърнал гръб с лице, почти опряно до стената. Тару гледаше през прозореца и сякаш беше чужд на тая сцена. След като инжектира серума, Рийо му каза, че Гран няма да изкара нощта и Тару предложи да остане. Докторът се съгласи.

През цялата нощ мисълта, че Гран ще умре, не го напусна. Но на другия ден Рийо завари Гран седнал в леглото си да разговаря с Тару. Треската беше преминала. Налице беше само обща отпадналост.

— Ах, докторе — каза чиновникът, — сбърках! Но ще започна отначало. Ще възстановя всичко, ще видите!

— Да не бързаме! — рече Рийо на Тару.

Но на обед промяна не настъпи. Вечерта Гран можеше да се смята спасен. Рийо недоумяваше на какво се дължи това възкресение.

Приблизително по същото време обаче в болницата при Рийо докараха една болна, чието състояние изглеждаше безнадеждно, затова той я изолира веднага. Младото момиче непрекъснато бълнуваше и даваше всички признаци на белодробна чума. Но на другата сутрин температурата спадна. Докторът и тогава помисли, както и при Гран, че е настъпило сутрешно подобрение, смятано от опит за лош признак. По обед обаче температурата не се качи. Вечерта се увеличи само с няколко десети, а на следващата сутрин изчезна. Девойката, макар и отпаднала, дишаше свободно. Рийо заяви на Тару, че тя е спасена противно на всякакви правила. През седмицата в болницата на доктор Рийо бяха отбелязани четири подобни случая.

След няколко дни старият астматик посрещна доктора и Тару с голямо възбуждение.

— Всичко е наред! — извика той. — Те пак излизат.

— Кои?

— Как кои? Плъховете.

От месец април насам не бяха забелязали нито един умрял плъх.

— Дали няма да започне пак всичко отначало? — каза Тару на Рийо.

Старецът си потриваше ръцете.

— Да ги видите само как тичат! Истинско удоволствие е.

Беше видял два живи плъха да влизат в къщата му през външната врата. Съседите му казали, че и у тях отново се появили плъхове. По някои тавани отново се чуваше вече забравеното от месеци топуркане. Рийо изчака седмичното оповестяване на общите статистически данни. Те показваха отслабване на епидемията.

V

Колкото и неочаквано да беше отстъплението на болестта, нашите съграждани не бързаха да се радват. Изминалите месеци засилиха стремежа към освобождение, но ги научиха и на благоразумие и ги привикнаха да разчитат все по-малко и по-малко на един близък край на епидемията. Все пак всички говореха за това и в сърцата им се зараждаше безкрайна надежда, която не смееха да признаят. Останалото минаваше на втори план. Новите жертви на чумата изгубиха малко от тежестта си пред този изключително важен факт: намаляването на цифрите. Един от признаците, че всеки, без да го заявява открито, очакваше тайно да настъпи ерата на здравето, беше, че нашите съграждани от този момент насетне говореха на драго сърце, макар да си придаваха безразличен вид, как ще се преустрои животът след чумата.

Всички бяха единодушни, че предишните удобства няма да се върнат с един замах и че по-лесно е да разрушиш, отколкото да построиш. Смятаха само, че снабдяването ще се подобри малко и това ще ги освободи от най-голямата им грижа. Но в действителност под тези въздържани изявления се развихряше безумна надежда, която добиваше такива размери, че нашите съграждани понякога я съзнаваха; тогава бързаха да заявят, че във всеки случай освобождението няма да стане тъй скоро.

И наистина чумата не свърши веднага, но видимо отслабваше по-бързо, отколкото бихме могли да се надяваме. През първите дни на януари студът се задържа с необичайна упоритост и сякаш кристализира над града. Въпреки това небето беше синьо както никога. По цели дни неговият неизменен леден блясък обливаше града с непрекъсната светлина. За три седмици в този пречистен въздух смъртността постепенно спадна; чумата като че ли се изтощи — тя поваляше все по-малко трупове. За кратко време загуби почти всички сили, които месеци наред беше събирала. Като я гледахме как изпуща набелязани жертви, като например Гран и младото момиче от болницата на Рийо, как пламна за два-три дни в някои квартали, а напълно изчезва в други, как сваля многобройни жертви в понеделник, а в сряда оставя да й се изплъзнат почти всички, като я гледахме така да се задъхва или да се втурва, бихме казали, че си е объркала работите от нервно разстройство и преумора, че е загубила както самоконтрол, така и своята математическа, непоколебима ефективност, която представляваше силата й. Серумът на Кастел изведнъж даде цяла поредица от отлични резултати, каквито до тоя момент не беше показал. Всички предприети от лекарите мерки, които по-рано оставаха безполезни, неочаквано се оказаха ефикасни. Сякаш чумата на свой ред беше подгонена като звяр и нейната внезапна слабост придаде сила на притъпените оръжия, с които дотогава я нападахме. Само от време на време болестта се стягаше и се хвърляше слепешката; така отнесе трима-четирима болни, чието оздравяване се смяташе почти сигурно. Тия хора нямаха късмет, тя ги погуби точно когато най-много се надяваха. Такъв беше случаят със съдебния следовател господни Отон, когото трябваше да извадят от изолационния лагер, и Тару се произнесе за него, че е човек без късмет, без да поясни дали мисли за смъртта или за живота на следователя.

Но, общо взето, епидемията отстъпваше по всички линии и съобщенията на префектурата, които в началото събуждаха несмела и скрита надежда, накрая затвърдиха в общественото съзнание убеждението, че победата е сигурна и болестта напуща своите позиции. Всъщност трудно беше да се реши дали можем да наречем това победа. Принудени бяхме само да установим, че болестта си отиваше, тъй както беше дошла. Стратегията срещу нея не беше променена, но до вчера безуспешна, днес беше явно ефикасна. Налагаше се впечатлението, че болестта се изчерпва от само себе си и вероятно, постигнала целите си, се оттегляше. Един вид беше изиграла ролята си.

В града обаче сякаш нищо не беше се изменило. Тихите през деня улици вечер все така се изпълваха с тълпи народ, само че сега преобладаваха палтата и шалчетата. Кината и питейните заведения правеха същия оборот. Но вглеждахме ли се по-отблизо, забелязвахме, че хората имат по-спокойни лица и понякога се усмихват. И в такъв случай се сещахме, че дотогава не бяхме виждали засмени лица по улиците. Нямаше съмнение, че в непрозрачното покривало, което от месеци насам обвиваше града, беше се образувал процеп и всеки, слушайки съобщенията по радиото, предавани в понеделник, разбираше, че този процеп се разширява и най-сетне ще ни даде възможност да си поемем дъх. Това беше все още, така да се каже, отрицателно облекчение и не се изразяваше открито. Но докато по-рано едно съобщение, че е заминал влак или е пристигнал кораб, или че автомобилите ще бъдат отново пуснати в движение, би се посрещнало с известно недоверие, към средата на януари то нямаше вече да предизвика никаква изненада. Без съмнение това не беше много. Но тази малка разлика показваше в действителност огромния напредък на нашите съграждани по пътя на надеждата. Може да се каже, че именно от момента, от който сред населението се зароди най-слабото упование, с абсолютната власт на чумата се свърши.

Все пак през целия месец януари нашите съграждани се проявяваха най-противоречиво. Възбудата и отчаянието се редуваха. Бяха отбелязани нови опити за бягство, и то дори когато статистическите данни бяха най-успокоителни. Това силно изненада властите и самите пазачи, понеже повечето от бегълците успяха. Но всъщност хората, които бягаха точно тогава, се подчиняваха на естествени пориви. У едни чумата беше всадила дълбоко неверие, от което не можеха да се отърват. Надеждата нямаше вече власт над тях. Дори след като царството на чумата падна, те продължаваха да живеят по нейните закони. Изоставаха от събитията. У други, напротив — главно измежду тия, които бяха живели досега разделени от любимите същества, след този дълъг период на затворничество и униние, — полъхът на изгряващата надежда разпалваше такава треска и нетърпение, че не можеха да се владеят. Обхващаше ги паника при мисълта, че биха могли да умрат сега, когато са така близо до целта, че няма да видят скъпото същество и че тези дълги страдания ще останат невъзнаградени. След като месеци наред въпреки затвора и изгнаничеството те бяха издържали чакането с някаква мрачна жилавост, стигаше да лъхне първата надежда, за да рухне всичко, което страхът и отчаянието не бяха успели да накърнят. Втурваха се като луди да изпреварят чумата, защото не бяха в състояние да следят нейния ход до последния момент.

Впрочем в същото време се проявиха признаци на неудържимо бликнал оптимизъм. Например отбелязано бе едно чувствително спадане на цените. От чисто стопанска гледна точка това явление беше необяснимо. Затрудненията си оставаха същите, при градските врати се поддържаха всички формалности, свързани с карантината, а продоволствието съвсем не беше подобрено. Наблюдаваше се следователно едно чисто нравствено явление, сякаш отстъплението на чумата даваше отзвук по всички направления. Наред с това оптимизмът проникваше и сред ония, които преди живееха групово, а при чумата бяха принудени да се разделят. Двата градски манастира започнаха да се възстановяват, съвместният живот в тях бе подновен. Същото стана и при военните, които прибраха отново в незаетите казармени помещения: поднови се нормалният гарнизонен живот. Тези дребни факти бяха многозначителни.

Населението живя в такова прикрито възбуждение до 25 януари. През последната седмица цифрите паднаха много ниско, затова, след като се посъветва с лекарската комисия, префектурата оповести, че епидемията може да се смята за свършена. Съобщението добавяше наистина, че от благоразумие, което населението трябва да оцени правилно, градските врати ще останат затворени още две седмици и профилактичните мерки ще се поддържат в продължение на един месец. През този период при най-малкия знак за подновяване на опасността „статуквото трябва да се запази и мерките да се продължат“. Всички обаче погледнаха на тази забележка като на стилова добавка и на 25 януари вечерта градът се изпълни с весело оживление.

За да прояви солидарност с общото веселие, префектът даде заповед да се възстанови осветлението от времето преди епидемията. И нашите съграждани се пръснаха на шумни и жизнерадостни групи по облените със светлина улици под студеното безоблачно небе.

То се знае, че капаците на много къщи останаха затворени и там хората прекараха в мълчание тази нощ която други изпълваха с радостни викове. Все пак мнозина измежду тия опечалени също изпитваха голямо облекчение било защото страхът, че ще загубят и други свои близки, беше най-сетне уталожен, било защото нищо вече не застрашаваше собствената им безопасност. Но най-чужди на това всеобщо ликуване бяха безспорно ония, които в момента имаха в болницата близък, сграбчен от чумата, и чакаха в някое карантинно помещение или у дома си бедствието да покоси и тях, както беше покосило мнозина. Те, разбира се, лелееха някаква надежда, но тя беше за тях като хранителен запас, от които съзнателно се въздържаха да черпят преди да имат право на това. И така, застанали по средата между агонията и радостта, те чакаха и това мълчаливо бдение сред общото ликуване им се струваше още по-жестоко.

Но тия изключения не помрачаваха задоволството на другите. То се знае, чумата още не беше си отишла и трябваше да покаже присъствието си. Обаче във въображението на всички, няколко седмици преди да стане наистина това, влаковете с писък потегляха по безкрайни пътища, а корабите браздяха блесналите морета. Утре духовете ще се успокоят и отново ще се родят съмнения. Но засега целият град се разклащаше, напущаше тези затворени, мрачни и неподвижни места, където бе пуснал каменни корени, и най-сетне тръгваше със своя товар от оцелели. Същата тая вечер Тару, Рийо, Рамбер и другите им приятели се движеха из тълпата и сякаш не усещаха земята под краката. След като напуснаха булевардите, Тару и Рийо тръгнаха из тесни пусти улички под плътно затворени прозорци; зад тях дълго се носеше радостната хорска врява. И поради голямата си умора не можеха да разграничат страданието зад спуснатите капаци от радостта, която изпълваше улиците недалеч от тях. По лицето на идващата свобода смехът и сълзите се смесваха.

В един миг, когато веселието избликна с голяма сила, Тару неочаквано се спря. По тъмния паваж нещо притича леко. Беше котка, първата, която се появи отново от миналата пролет. Застоя се за миг насред улицата, поколеба се, облиза лапичка, прекара я по дясното си ухо, после продължи безшумния си бяг и изчезна в нощта. Тару се усмихна. Старчето също щеше да бъде доволно.

Чумата, изглежда, се отдалечаваше, за да се прибере отново в незнайната си бърлога, откъдето се беше измъкнала безшумно, но в нашия град имаше един човек, когото нейното заминаване хвърляше в униние. Според бележките на Тару това беше Котар.

Откровено казано, щом статистическите цифри почнаха да спадат, бележките на Тару станаха твърде особени. Дали се дължеше на умора, не се знае, но той започна да пише нечетливо и прекалено често скачаше от един сюжет на друг. Нещо повече, за пръв път проявяваше пристрастие и даваше място на лични схващания. Така например сред дългите пасажи, отнасящи се за случая Котар, се намираше кратко съобщение за старчето с котките. Ако вярваме на Тару, чумата никак не беше намалила уважението му към този човек, който го интересуваше еднакво както преди, така и след епидемията, и който за съжаление не би могъл вече да представлява интерес за него, макар благосклонността на Тару да си оставаше ненакърнена. Потърсил да го види пак. Няколко дни след паметната вечер на 25 януари той застанал на ъгъла на уличката. Котките били вече там и се припичали на зимното слънце, верни на срещата. Но в обичайния час капаците на прозорците останали упорито затворени. Тару не ги видял да се отварят и в следващите дни. Той заключаваше неочаквано, че старчето или е обидено, или е умряло; ако е обидено, значи, смята, че има право и чумата му е крива, но ако е умряло, би трябвало да си зададем въпроса, както при стария астматик, дали не е било светец. Тару не беше на това мнение, но допущаше, че в случая със старчето има известно „указание“! „Вероятно — заключаваха бележките — можем само да говорим за нещо приблизително до светостта. В такъв случай ще трябва да се задоволим с един скромен и милосърден сатанизъм.“

Записките съдържаха и разсъждения за Котар, винаги съпроводени с многобройни разпилени тук-таме забележки — едни за Гран, който се възстановяваше от боледуването и беше подновил работата си, сякаш нищо не беше се случило, а други за майката на доктор Рийо. Някои разговори между нея и Тару, наложени от съжителството им, държането на старата жена, усмивката й, разсъжденията й върху чумата — всичко това беше отбелязано най-добросъвестно. Тару подчертаваше особено много скромността на госпожа Рийо, нейния начин да се изразява простичко, предпочитанието й към един прозорец, обърнат към тихата уличка, до който сядала вечер, леко изправена на стола, със спокойно отпуснати ръце и внимателен поглед, докато здрачът нахлувал, превръщайки я в черна сянка в сивия полумрак, който постепенно се сгъстявал и поглъщал неподвижния й силует; говореше за лекотата, с която старата жена се движела из стаите; за добротата й, макар да не я беше никога проявила определено пред Тару, но той усещал нейната топлина във всичките й думи и действия; за това, че, според него, тя знаела всичко, без някога да е размишлявала, и умеела, макар безмълвна и свита, да се издигне до кое да е познание, дори и за чумата. Обаче тук почеркът на Тару започваше някак да се разкривява. Следващите редове бяха едва четливи и сякаш в потвърждение на това вълнение в последните думи за пръв път той влагаше личен елемент: „И майка ми беше такава, обичах в нея това самозаличаване и винаги исках да отида при нея. Осем години вече, а сърце не ми дава да кажа, че е мъртва. Тя се заличи само малко повече от обикновено и когато се озърнах, видях, че я няма вече.“

Налага се обаче да се върнем към Котар. Откакто цифрите показваха спадане, той посети няколко пъти Рийо все по различни поводи, но всъщност всеки път искаше да узнае какви са предвижданията за хода на епидемията. „Мислите ли, че тя може да секне ей тъй, внезапно?“ Не му се вярваше, така поне заявяваше. Но постоянно питаше и това показваше, че не е много убеден. Към средата на януари отговорът на Рийо стана твърде оптимистичен. Тия хубави перспективи вместо да радват Котар, му действуваха различно според дните, но винаги потискащо, като се почне от лошото настроение и се стигне до отчаянието. После веднъж докторът му каза, че въпреки благоприятните статистически данни, разумно е да не се бърза още да се тръби победата.

— С други думи, нищо не се знае, а? — зарадва се Котар. — Всеки момент може да пламне отново, нали?

— Да, както е възможно да се ускори и оздравителният процес.

Тази несигурност, която тревожеше всички, действуваше явно успокоително на Котар, така че в присъствието на Тару той провеждаше разговори с кварталните търговци, като се опитваше да разпространи мнението на Рийо. И това му се удаваше лесно. Защото след трескавото отчаяние от първите победи в много умове съмнението се върна и взе връх над възбудата, която бе причинила декларацията на префекта. Котар се ободряваше от това безпокойство. Но в други моменти се обезсърчаваше.

— Да — казваше той на Тару, — работата ще свърши с отварянето на вратите. И ще видите, че всички ще ме изоставят.

До 25 януари всички разбраха непостоянния му характер. След като дълго се беше мъчил да се помири със съкварталците си и да си създаде връзки, имаше дни, когато рязко скъсваше с тях. На вид поне се оттегляше от света и за известно време ставаше саможив. Не ходеше по ресторанти, по театри, нито в кафенетата, които обичаше да посещава. И все пак не изглеждаше да е подновил невзрачния и еднообразен живот от преди епидемията. Той живееше напълно усамотен в апартамента си, като поръчваше да му донасят ядене от една съседна гостилница. Само вечер излизаше набързо, за да си купи някои необходими неща, и щом излезеше от магазините, веднага се шмугваше в безлюдни улици. Ако Тару го срещнеше в такъв момент, не можеше да изкопчи от него друго освен едносрични отговори. После, без всякакъв преход, Котар ставаше отново общителен, говореше многоречиво за чумата, искайки мнението на всеки, и всяка вечер с удоволствие се оставяше да го повлече течението на тълпата.

В деня, когато бе оповестено съобщението на префектурата, Котар не се виждаше никак. Два дни по-късно Тару го срещна да скита из улиците. Рентиерът го покани да дойде с него до предградието. Тару се чувствуваше много уморен, затова се поколеба, но Котар настоя. Изглеждаше много развълнуван, жестикулираше наслуки, говореше бързо и високо. Попита го дали смята, че съобщението на префектурата слага край на чумата. Разбира се, Тару намираше, че едно административно съобщение само по себе си не е достатъчно да спре бедствието, но основателно можеше да се мисли, че краят наближава, освен ако не стане нещо непредвидено.

— Да — рече Котар, — ако не стане нещо непредвидено. Обаче винаги стават непредвидени неща.

Тару му обърна внимание, че всъщност префектурата беше един вид предвидила непредвиденото, затова отлагаше с две седмици отварянето на вратите.

— И добре прави — забеляза Котар, все така намръщен и възбуден, — защото, както вървят работите, може да излезе, че е говорила на вятъра.

Тару допускаше, че е възможно такова нещо, но мислеше, че е по-правилно да се очаква отварянето на вратите и връщането към нормален живот.

— Съгласен — каза Котар, — съгласен, но какво наричате вие връщане към нормален живот?

— Нови филми в кината — рече усмихнато Тару.

Но Котар не се усмихна. Искаше да знае дали чумата ще промени нещата в града и всичко ще тръгне както преди, тоест като че ли нищо не се е случвало. Тару мислеше, че чумата и ще промени, и няма да промени града, че естествено най-голямото желание на нашите съграждани е и ще си остане да заживеят, сякаш нищо не се е променило, че в известен смисъл наистина няма промяна, но че в друг смисъл чумата ще остави следи поне в сърцата на хората и дори при най-добро желание те няма да могат да забравят всичко. Рентиерът заяви направо, че човешкото сърце не го интересува, нещо повече, то е последната му грижа. Едно беше важно за него — дали самата организация на обществото няма да бъде променена, дали например всички служби ще функционират, както в миналото. Тару трябваше да признае, че не знае нищо по този въпрос. Би могло да се допусне според него, че всички тези служби, разстроени по време на епидемията, малко трудно ще подновят своята работа. Мислеше също, че ще възникнат голям брой нови проблеми и ще наложат поне едно преустройство на старите институции.

— Да — каза Котар, — възможно е действително. Всички ще трябва да започнат отново.

Двамата стигнаха до жилището на Котар, който се беше оживил, силейки се да бъде оптимист. Представяше си как градът се съвзема за нов живот, как заличава всичко минало и започва отначало.

— Чудесно! — рече Тару. — В края на краищата може би и вашите работи ще се уредят. В известен смисъл ще почне нов живот.

Стигнаха пред вратата и се сбогуваха.

— Имате право — съгласи се Котар, като се вълнуваше все повече и повече, — добре би било да се започне отначало.

Но изведнъж двама души изпъкнаха от сянката на преддверието. Едва Котар отвори уста да попита що за птици са тия и какво ли ще искат, птиците, които имаха вид на добре облечени чиновници, се обърнаха към него с въпрос той ли се казва Котар и докато Тару и непознатите успеят да направят някакво движение, рентиерът издаде глухо възклицание, врътна се на пети и потъна в тъмнината. Когато се окопити от изненадата, Тару попита двамата мъже какво обичат. Те се показаха сдържани и учтиво отвърнаха, че им трябва някаква справка, и без да бързат, тръгнаха по посоката, в която се изгуби Котар.

Още щом се прибра, Тару описа тази сцена и отбеляза, че се чувствува уморен, а и почеркът му го доказваше. Добавяше, че му предстои още много нещо да върши, но това не може да бъде причина да не се подготви духовно и се питаше дали наистина е готов. В заключение сам си отговаряше, че винаги има един час през деня или през нощта, когато човек става малодушен, и че той се бои именно от тоя час. Тук бележките на Тару свършваха.

След два дни, малко преди отварянето на градските врати, доктор Рийо се връщаше по обед вкъщи и се питаше дали ще завари очакваната телеграма. Макар дните да бяха все така напрегнато изтощителни, както и в разгара на епидемията, надеждата за близкото освобождение беше прогонила всяка умора у него. Надяваше се и се радваше. Човек не може постоянно да напряга волята си и да се стяга и щастие е да развържеш най-сетне в момент на излияние тоя сноп от сили, сплетени за борбата. Ако и телеграмата, която трябваше да пристигне, беше благоприятна, ще може да започне живота отначало. И му се щеше всички да започнат отначало.

Той мина край портиерната. Новият вратар му се усмихна зад стъклото. Изкачвайки стълбите. Рийо още виждаше неговото лице, пребледняло от умора и лишения.

Да, когато абстракцията свърши, той ще започне нов живот, стига да има малко късмет… Но майка му го пресрещна на вратата и му съобщи, че господин Тару не се чувствува добре. Станал сутринта, но не можал да излезе и преди малко пак си легнал. Госпожа Рийо се безпокоеше.

— Може да не е сериозно — рече докторът.

Тару лежеше проснат с цялата си дължина, тежката му глава потъваше във възглавницата, мощните му гърди се очертаваха под дебелата завивка. Имаше температура, болеше го глава. Каза на Рийо, че макар и неясни, това може би са симптоми на чума.

— Не, нищо определено още — рече Рийо, след като го прегледа.

Но Тару се измъчваше от страшна жажда. Вън в коридора докторът изказа пред майка си опасения, че това може да бъде начало на чума.

— О — възкликна тя, — как е възможно, нима сега?

И веднага предложи:

— Нека го задържим вкъщи, Бернар.

Рийо се замисли.

— Нямам право — рече той. — Но тия дни ще отворят вратите. Мисля, че това ще бъде първото нещо, което бих си позволил, ако ти не беше тук.

— Бернар — каза майката, — задръж и двама ни. Знаеш, че току-що ме ваксинираха наново.

Докторът забеляза, че и Тару е бил повторно ваксиниран, но вероятно поради умора е пропуснал последната инжекция и е забравил да вземе някои предпазни мерки.

Той влезе в кабинета си и когато се върна в стаята, Тару го видя, че носи големите серумни ампули.

— Аха, значи, това е! — каза той.

— Не, само предпазна мярка.

Вместо отговор Тару протегна ръка и изтърпя безкрайно дългата инжекция, каквато сам беше слагал на други болни.

— Ще видим довечера — каза Рийо, като го погледна в очите.

— А изолацията, Рийо?

— Съвсем не съм сигурен, че сте болен от чума.

Тару направи усилие да се усмихне.

— За пръв път виждам да инжектират някого със серум, без да последва нареждане за изолирането му.

Рийо се обърна гърбом към него:

— Ние с майка ми ще се грижим за вас. Тук ще се чувствувате по-добре.

Тару не отговори. Докторът подреждаше ампулите, чакаше го да каже нещо и тогава да се обърне. Накрая пристъпи до леглото. Болният го гледаше. Лицето му беше уморено, но сивите очи гледаха спокойно. Рийо му се усмихна.

— Опитайте се да заспите. Ще се върна след малко.

Но чу гласа на Тару и се обърна от вратата.

Болният се мъчеше да намери израз на мисълта си.

— Рийо — бавно произнесе най-сетне той, — ще трябва всичко да ми кажете, нужно ми е да го зная.

— Обещавам ви.

Едрото лице на Тару се сгърчи в усмивка.

— Благодаря. Нямам желание да умра и ще се боря. Но ако играта е загубена, искам да свърша достойно.

Рийо се наведе и му стисна рамото.

— Не — рече той. — За да стане човек светец, трябва да живее. Борете се.

През деня студът понамаля, но следобед се изля страхотен дъжд, примесен с град. Надвечер небето малко се разведри и стана по-студено. Рийо се прибра привечер. Още несъблякъл палтото си, влезе при своя приятел. Майка му седеше до леглото и плетеше. Тару сякаш не беше мръднал, но побелелите от треската устни издаваха борбата му.

— Е? — попита докторът.

Тару повдигна малко широките си рамене.

— Така е — рече той, — губя играта.

Докторът се надвеси над него. Жлезите се издуваха под пламналата кожа, гърдите кънтяха като подземна ковачница. Налице бяха симптомите и на двата вида чума. Рийо се изправи и заяви, че серумът още не е успял да прояви цялото си въздействие. Тару се опита да каже нещо, но вълната на треската удави думите в гърлото му.

След вечеря Рийо и майка му се настаниха до болния. Тази нощ борбата започваше и Рийо знаеше, че битката с ангела на чумата ще трае до зори. Едрите рамене и широкият гръден кош не бяха най-добрата защита на Тару; по-сигурни оръжия представляваха неговата кръв, бликнала преди малко под спринцовката на доктора, а в кръвта това, което е по-съкровено от душата и което никаква наука не може да извади на бял свят. А Рийо трябваше само да стои и да гледа как се бори неговият приятел. Всичко, което щеше да направи — да отвори абсцесите, да вкара укрепителни средства, беше повтарял много месеци безуспешно и беше разбрал колко е неефикасно. Единствената му грижа си оставаше да улеснява щастливата случайност, да я предизвиква, тъй като тя никак не обичаше да си прави труд да идва. А трябваше случайността да дойде. Защото пред Рийо се изправи едно ново лице на чумата, което го обърка. За лишен път тя се мъчеше да заблуди стратегиите, насочени срещу нея, появяваше се там, където не я очакваха, и изчезваше, когато я смятаха здраво укрепена. За лишен път тя се помъчи да ни смае.

Тару лежеше неподвижен и се бореше. Нито веднъж през цялата нощ той не се раздвижи и на пристъпите на болестта противопоставяше само мощната си снага и пълното си мълчание. Не продума нито дума, нито веднъж, и така посвоему даваше да се разбере, че не му е възможно вече да разсейва вниманието си, Рийо безпомощно следеше фазите на борбата в очите на своя приятел, които ту се отваряха, ту се затваряха, клепачите се стягаха и отпущаха и погледът или се втренчваше върху някой предмет, или минаваше от доктора към майка му. Всеки път, когато докторът срещнеше този поглед, Тару правеше свръхусилие да се усмихне.

По едно време от улицата се зачуха бързи стъпки. Изглежда, че някой бягаше от далечната гръмотевица, която постепенно се приближаваше и накрая изпълни простора с шуртене: дъждът отново плисна, веднага се примеси с град и затрака по тротоарите. Дългите жалейки се разлюляха вълнообразно пред прозорците. В полумрака на стаята Рийо за миг се заслуша в дъжда, после пак съсредоточи поглед върху Тару, когото нощната лампа осветяваше. Госпожа Рийо плетеше, като сегиз-тогиз вдигаше глава и внимателно поглеждаше болния. Докторът бе вече направил всичко, което можеше да се направи. Дъждът спря и в стаята, изпълнена с немия грохот на невидимата война, тишината стана по-плътна. Измъчен от безсъние, Рийо си въобразяваше, че чува някъде там, където свършваше тишината, онова меко равномерно свистене, което го преследваше през всичкото време на епидемията. Направи знак на майка си да отиде да си легне. Тя поклати отрицателно глава и очите й се изпълниха със светлина, после грижливо издърпа с куката една бримка, която беше изпуснала. Рийо стана, даде на болния да пие и пак седна.

Използувайки временното затишие на дъжда, минувачите бързаха по тротоарите. Стъпките им затихваха и се отдалечаваха. За пръв път докторът почувствува, че тази пълна със закъснели минувачи нощ, в която не се чуваха звънци на болнични коли, прилича на някогашните нощи. Тя беше освободена от чумата. И сякаш изгонена от студа, от светлините и от тълпата, чумата бе избягала от тъмните недра на града и бе намерила убежище в тази топла стая, за да извърши своето последно нападение върху отпадналото тяло на Тару. Бичът не плющеше вече над града, той свистеше тихичко в тежкия въздух на стаята. Него именно Рийо чуваше от часове насам. Чакаше го да спре и тук, и тук също чумата да признае поражението си.

Призори Рийо се наведе към майка си.

— Трябва да поспиш, за да можеш да ме смениш в осем часа. Вземи си капките, преди да легнеш.

Госпожа Рийо стана, сгъна плетивото и се приближи до леглото. От известно време Тару лежеше със затворени очи. Потта къдреше косите върху студеното му чело. Госпожа Рийо въздъхна и болният отвори очи. Видя кроткото лице, надвесено над главата си, и изпод вълните на треската пак изплува постоянната му усмивка. Но очите му тутакси се затвориха. Когато остана сам, Рийо седна в креслото на майка си. От улицата сега не идеше никакъв шум, тишината беше пълна. Сутрешният хлад започна да се усеща в стаята.

Докторът задряма, но първата кола, която мина в зори, го сепна. Той потръпна и като погледна Тару разбра, че беше настъпила кратка почивка — болният също спеше. Навън конската каруца трополеше и се отдалечаваше. Прозорците бяха още черни. Докторът се приближи до леглото и видя, че Тару го гледа с безизразни очи, сякаш не беше се опомнил от съня.

— Поспахте, нали? — попита Рийо.

— Да.

— По-леко ли дишате?

— Малко. Това показва ли нещо?

Рийо помълча и после каза:

— Не, Тару, не показва нищо. Вие познавате не по-зле от мене сутрешното подобрение.

Тару кимна.

— Благодаря ви — рече той. — Отговаряйте ми все така точно.

Рийо беше седнал на леглото до краката му. Усещаше краката на болния, източени и корави като на мъртвец. Тару дишаше учестено.

— Температурата ще се покачи, нали, Рийо? — попита той задъхано.

— Да, но по пладне ще сме наясно.

Тару затвори очи, сякаш за да събере сили. По лицето му се четеше израз на безкрайна умора. Очакваше температурата, тя вече се размърдваше някъде дълбоко в него. Отвори помътнели очи. Погледът му се избистри едва когато забеляза, че Рийо се е надвесил над него.

— Пийте — казваше му докторът.

Болният пи и отпусна глава.

— Трае дълго — продума той.

Рийо го улови под мишницата, но Тару гледаше встрани, без да реагира. И изведнъж треската бликна и го обля чак до челото, като че ли бе пробила вътрешен бент. Когато погледът му отново се върна към доктора, надвесеното над него лице го гледаше напрегнато и се мъчеше да го окуражи. Тогава Тару пак се опита да се усмихне, но усмивката не можа да премине през стиснатите челюсти и през запечатаните с белезникава пяна устни. Само върху окаменялото лице очите му още светеха с пълния блясък на смелостта.

В седем часа госпожа Рийо влезе в стаята. Докторът отиде в кабинета си, за да телефонира в болницата и да нареди да го заместят. Реши също да отложи прегледите, изпъна се за момент на канапето, но почти веднага стана н се върна при болния. Тару беше извил глава към госпожа Рийо. Гледаше малката сянка, свита на стола до него, с ръце на скута. Наблюдаваше я с такава напрегнатост, че госпожа Рийо тури пръст на устните си и стана, за да угаси нощната лампа. Но светлината проникваше зад завесите много бързо и след малко, когато лицето на болния се очерта в полумрака, госпожа Рийо видя, че той продължаваше да я гледа. Тя се наведе над него, оправи възглавницата му и докосна за миг с ръка мокрите му, сплъстени коси. Тогава чу неговия глух, далечен глас да й благодари и да й казва, че сега всичко е наред. Когато тя пак седна, Тару беше затворил очи и въпреки здраво стиснатите устни изтощеното му лице изглеждаше усмихнато.

По обед треската достигна своя връх. Дълбока кашлица разтърсваше болния и той започна да храчи кръв. Жлезите, спряха да берат. Бяха все така твърди, прилични на гайки, здраво завинтени в ставите, и Рийо разбра, че е невъзможно да ги отвори. В промеждутъците на треската и кашлицата Тару пак поглеждаше своите приятели. Но очите му започнаха да се отварят все по-рядко и светлината, която заливаше тогава неговото опустошено лице, ставаше все по-бледа. Бурята, разтърсваща конвулсивно това тяло, все по-нарядко го осветяваше със светкавици и Тару бавно завиваше към центъра на урагана. Пред Рийо стоеше вече само една безжизнена занапред маска, по която усмивката беше изчезнала. Това подобие на човек, което бе му станало така близко, потъваше пред очите му във водите на чумата, пронизано от остро копие, изгаряно от нечовешка болка, шибано от всички зли ветрове, и той беше безсилен срещу неговото крушение. Трябваше да остане на брега с празни ръце, със свито сърце, без оръжие и без подкрепа срещу бедствието и тоя път. И накрая сълзите на безсилието му попречиха да види как Тару рязко се обърна към стената и издъхна с глух стои, сякаш вътре в него някаква много важна струна се скъса. През следващата нощ нямаше вече борба, дошъл бе ред на мълчанието. И Рийо чувствуваше как в тази откъсната от целия свят стая над стъкмения вече покойник се носи онзи чуден мир, който беше се възцарил над чумавия град през оная отдавнашна нощ след нападението на градските врати. Още тогава той беше мислил за покоя, който се излъчва от леглата на умрелите. Навред същото затишие, същият тържествен интервал, същото успокоение, с което завършва всяка битка — това беше тишината на поражението. Но тишината, която обгръщаше сега неговия приятел, беше така плътна, така тясно прилепваше към тишината на улиците и на избавения от чумата град, че Рийо разбра: този път поражението е окончателно, както след война, когато самият мир се превръща в неизмеримо страдание. Докторът не знаеше дали най-сетне Тару бе намерил покой, но в тоя момент беше убеден, че за самия него никога вече няма да има покой, както няма утеха за майката, откъсната от своя син, или за човека, погребал приятеля си.

Навън се разстилаше същата мразовита нощ, студени звезди на ясно, ледено небе. В полумрака на стаята се усещаше студът, който напираше върху стъклата на прозорците, необятното бледо дихание на полярна нощ. Госпожа Рийо беше седнала в обичайната си поза до леглото и дясната й страна се осветяваше от нощната лампа. Посред стаята, далеч от светлината, в креслото си бдеше Рийо. Мисълта за жена му се появяваше, но той всеки път я прогонваше.

Преди нощта да напредне, токовете на минувачите кънтяха ясно в студената нощ.

— Погрижи ли се за всичко? — попита госпожа Рийо.

— Да, телефонирах.

И продължиха мълчаливото си бдение. Госпожа Рийо поглеждаше от време на време своя син. Когато погледите им се срещнеха, той й се усмихваше. По улиците се редуваха познатите нощни шумове. Много коли бяха се раздвижили, въпреки че нямаха още официално разрешение. Те всмукваха за миг паважа, изчезваха, пак се появяваха… Гласове, викове, затишие, конски тропот, два скърцащи на завоя трамвая, неясен глъч и отново диханието на нощта.

— Бернар!

— Какво?

— Не си ли уморен?

— Не.

Знаеше какво мисли майка му и колко го обича в тоя момент. Но знаеше също, че не е кой знае колко трудно да обичаш някого или поне любовта не е никога достатъчно силна, за да намери истинския си израз. Ето, те с майка си винаги ще се обичат мълчаливо. И тя на свой ред ще умре — или той, — без да са могли да отидат по-далеч в признанието на своята нежност един към друг. Така беше живял той и край Тару, и Тару умря тази вечер, без приятелството им да има време да бъде истински изживяно. Тару загуби играта, както сам казваше. Но какво спечели Рийо? Само това — че позна чумата и ще си спомня за нея, че позна приятелството и ще си спомня за него, че позна обичта и ще трябва един ден да си спомня за нея. Единственото, което човек печелеше в тази игра на чумата и живота, бяха познанието и споменът. Може би именно това Тару наричаше спечелване на играта!

Пак мина автомобил и госпожа Рийо се размърда в креслото си. Рийо я погледна с усмивка. Тя каза, че не е уморена и веднага добави:

— Ще трябва и ти да отидеш там в планината да си починеш.

— Непременно, мамо.

Да, ще отиде да си почине там. Защо не? Ще има още един повод за спомени. Но ако в това се състои спечелването на играта, колко трябва да е тежко да живееш само с това, което знаеш, и с това, за което си спомняш, лишен от това, в което се надяваш. Сигурно така беше живял Тару и вероятно съзнаваше колко е безплоден един живот, лишен от илюзии. Няма покой без надежда и Тару, който отричаше на човека правото да съди когото и да било, знаеше все пак, че никой не може да се въздържи да съди и че дори жертвите се превръщат понякога в палачи, затова живя във вътрешен смут и противоречие и никога не позна надеждата. Дали затова пожела да постигне светостта и потърси душевния мир в служене на хората? Рийо не знаеше, пък и това нямаше особено значение. В спомените му ще остане само образът на един човек, който улавяше здраво волана на колата му и я подкарваше, или пък това едро тяло, опънато сега без движение. Топлина от живота и образ от смъртта — значи, такова нещо било познанието.

Навярно затова доктор Рийо посрещна спокойно на сутринта съобщението за смъртта на жена си. Беше в кабинета си. Майка му дойде почти тичешком да му донесе телеграмата, после излезе да даде бакшиш на раздавача. Когато се върна, синът й държеше отворената телеграма. Тя го погледна, но той упорито наблюдаваше през прозореца възхитителното утро над пристанището.

— Бернар? — повика госпожа Рийо.

Докторът я погледна разсеяно.

— Телеграмата? — попита тя.

— Така е — призна докторът. — Преди осем дни.

Госпожа Рийо се обърна към прозореца. Докторът мълчеше. После каза на майка си да не плаче, той очаквал това, но все пак му е тежко. Говорейки така, той знаеше само, че тази нова болка не го изненадва. От месеци и особено от два дни насам продължаваше все същото страдание.

Най-сетне призори в една хубава февруарска сутрин градските врати се отвориха. Събитието бе приветствувано от населението, вестниците, радиото и съобщенията на префектурата. На разказвача остава да опише радостните часове, които настанаха след това отваряне, макар че самият той не бе в състояние да им се отдаде напълно.

Организирани бяха големи тържества за през деня и за през нощта. В същото време влаковете задимяха на гарата, а кораби, дошли от далечни морета, вече влизаха в нашето пристанище, отбелязвайки по своему, че бе настъпил ден на дългоочаквана среща за всички, които тъгуваха, че са разделени.

Не е трудно да си представим сега какво чувство изпитваха толкова много наши съграждани, живели с мъката на раздялата. През целия ден пристигащите влакове бяха не по-малко претъпкани от заминаващите. Местата бяха запазени през последните две недели и всеки трепереше да не би решението на префектурата да се отмени в последния момент. Мнозина от идващите пътници не бяха освободени съвсем от своите опасения, защото, макар да имаха обща представа за състоянието на своите близки, не знаеха нищо за съдбата на други хора и за самия град, който си представяха в страхотен вид. Но това не се отнасяше за ония, които през всичкото това време бяха горели в огъня на своята страст.

Влюбените наистина бяха в плен на своята натрапчива мисъл. Само в едно се промениха: докато през дългите месеци на тяхното изгнание искаха да тласнат времето напред, да ускорят неговия ход, сега, щом градът се показа пред очите им и влакът намали скоростта си, пожелаха всеки от последните мигове да се забави, да спре. Някакво неясно и същевременно остро съжаление за всички тези месеци, загубени за тяхната любов, ги караше несъзнателно да искат едни вид обезщетение — радостните минути да текат два пъти по-бавно от минутите на очакването. А другите пък, които ги чакаха в някоя стая или на перона на гарата, като Рамбер например, чиято жена, предупредена още преди няколко седмици, беше направила всичко необходимо, за да пристигне, изживяваха същото нетърпение и същия душевен смут. Рамбер с трепет очакваше да съпостави своята любов и своята нежност, превърнали се през чумавите месеци в нещо абстрактно, със съществото от плът и кръв, което през всичкото време беше негова опора.

Би желал да бъде пак същият като в началото на епидемията, когато искаше с един скок да избяга вън от града и да се хвърли в прегръдките на любимата. Но знаеше, че това не може вече да стане. Настъпила беше промяна, чумата предизвика у него раздвоение, което той с всички сили се мъчеше да отрече, но което продължаваше да чувствува като глуха тревога. В известно отношение му се струваше, че чумата беше свършила прекалено рязко и той не беше възвърнал още самообладанието си. Щастието пристигаше с пълна пара, радостното събитие изпреварваше чакането. Рамбер разбираше, че всичко ще му бъде върнато наведнъж и че радостта е обгаряне, което не носи наслада.

Впрочем всички, повече или по-малко, бяха като него, затова казаното ще се отнася и за останалите. На перона на гарата, където техният личен живот щеше наново да започне, те още се чувствуваха като общност, разменяха си погледи и усмивки. Но щом се появи пушекът на влака, пороят на неясната зашеметяваща радост за миг угаси чувството на изгнаничеството. Влакът спря, нескончаемо дългата раздяла, в повечето случаи започната на същия този перон, свърши изведнъж в момента, когато ръцете с ликуваща алчност обгърнаха телата, чиято жива форма бяха забравили. И Рамбер няма време да разгледа тичащата към него жена, защото тя вече се хвърляше на гърдите му. Държеше я здраво, притискаше главата, от която виждаше само любимите коси, и оставяше сълзите си да текат, без да съзнава от щастие ли са или от премного сдържаната мъка, но знаеше, че тези сълзи ще му попречат да види дали сгушеното на рамото му лице е бленуваното или, напротив, лице на непозната. По-късно щеше да узнае основателно ли е подозрението му. За момента искаше да бъде като всички наоколо, които сякаш вярваха, че чумата може да дойде и да си отиде, без да промени човешките сърца.

Всички си тръгнаха за вкъщи, притиснати един до друг, слепи за останалия свят, наглед възтържествували над чумата, безгрижни към всяко нещастие и към ония, които пристигнаха със същия влак и като не намериха никого, готвеха се да получат у дома си потвърждение на своите зародени от продължителното мълчание страхове. За такива хора, чиято мъка беше още съвсем остра, както и за ония, които в момента се отдаваха на скръбните си спомени за починалия близък, работите стояха другояче, при тях чувството за раздяла достигаше своя връх. За тези майки, съпруги, влюбени, загубили всяка радост заедно със захвърления в някой незнаен гроб или превърнат в купчина пепел скъп покойник, чумата продължаваше.

Но кой мислеше за тия самотници? Към обед слънцето надви студените ветрове, които от сутринта се бореха из въздуха, и заизлива пад града непрекъснати потоци от застинала светлина. Времето сякаш спря. Оръдията на укрепленията горе на хълма гърмяха безспир в неподвижното небе. Целият град се втурна навън да отпразнува този напрегнат миг, когато времето на страданието свършва, а времето на забравата още не беше започнало.

По всички площади танцуваха. Само за един ден движението из града значително нарасна и многобройните автомобили мъчно си пробиваха път из претъпканите улици. През целия следобед църковните камбани биеха с всичка сила. Техният звън изпълваше златистосиния простор. В църквите наистина се отслужваха благодарствени молебени, но в същото време увеселителните заведения бяха препълнени и в пивниците се поднасяха последните количества алкохол, без да се държи сметка за утрешния ден. Пред тезгяха на всяко кафене се трупаше тълпа от възбудени хора, а между тях влюбените двойки се прегръщаха, без да се стесняват, че правят зрелище. Всички викаха и се смееха. Запасът от живот, трупан през месеците, когато душите едва мъждукаха, сега се пилееше тъй, сякаш в този ден всеки се раждаше повторно. На другия ден щеше да започне животът с присъщата му предпазливост. За момента хората със съвсем различен произход се прегръщаха и побратимяваха. Равенството, което присъствието на смъртта не осъществи докрай, бе постигнато за по-малко от няколко часа от радостта от избавлението.

Но тази банална излиятелност не даваше израз на всичко и ония, които надвечер изпълваха улиците заедно с Рамбер, често зад спокойното си държане прикриваха по-изтънчените радости. Много двойки и цели семейства наистина имаха вид на хора, които мирно се разхождат. В действителност повечето от тях правеха поклонения по местата, където бяха страдали. Искаха да покажат на новодошлите явните и скрити следи на чумата, останките от нейната история. Някои се ограничаваха с ролята на водачи, на много изстрадали съвременници на чумата, и говореха за преживяната опасност, без да споменават за страха. Такива удоволствия бяха безобидни. Но имаше случаи на по-вълнуващи маршрути, когато някой влюбен, поддал се на сладостно-болезнени спомени, казваше на своята любима: „Ето, на това място веднъж те пожелах, но те нямаше.“ Тия туристи на страстта си личаха: сред общата врява бяха като малки тихи островчета, изпълнени с шепот и нежни признания. По-добре от уличните оркестри ни караха да почувствуваме истинското избавление. Вървяха като опиянени сред шумната навалица, притискаха се плътно, пестейки думите си, и с целия триумф, и с цялата несправедливост на щастието си потвърждаваха, че чумата е отминала и ужасът е изживян.

Те преспокойно отричаха въпреки всяка очевидност, че сме живели в този безумен свят, където убийството на човека бе станало такова всекидневие, както изтребването на мухите, че добре сме опознали дивата жестокост, пресметнатата лудост, затвора, който ни даваше ужасна свобода за всичко извън настоящето, миризмата на смърт, стъписваща всеки неумъртвен от нея; те отричаха най-сетне, че ние сме били онзи зашеметен народ, част от който всеки ден пълнеше гърлото на пещите и се изпаряваше във вид на мазен дим, а друга част, окована във веригите на безсилието и страха, очакваше своя ред.

Ето тия неща се набиваха в очите на доктор Рийо, когато късно следобед сред камбанен звън, оръдейни изстрели, музики и оглушителни викове той се запъти към предградията. Неговата работа продължаваше, при болните нямаше отпуск. В меката нежна светлина, обляла града, се носеха старите познати миризми на скара и на мастика. Докторът виждаше край себе си ухилени лица, обърнати нагоре, виждаше как мъже и жени с пламнали, отмалели тела се вкопчват един в друг и викат от желание. Да, чумата бе заминала заедно с ужаса и сплетените ръце на хората наистина показваха, че тя е била раздяла и изгнаничество в най-дълбокия смисъл на думата.

За първи път Рийо можа да намери име на тая роднинска прилика, която беше забелязвал през тия месеци по лицата на всички минувачи. Достатъчно беше сега да се поогледа наоколо. Издържали до края всичката мизерия и всичките лишения на чумата, тия хора в края на краищата се бяха костюмирали за ролята, която играеха отдавна, ролята на емигранти, чието лице първо, а сега и дрехите говореха за отсъствието и за далечна родина. Откакто чумата затвори градските врати, те не познаваха друг живот освен живота в раздяла, далеч от онази човешка топлина, която ни кара да забравяме несгодите. По всички краища на града тези мъже и тези жени бяха жадували, кой повече, кой по-малко, за това събиране, което не беше за всички от едно и също естество, но беше еднакво невъзможно за всички. Повечето от тях бяха призовавали с всичките си сили отсъствуващия, близостта на тялото му, обичта или навика. Някои, без да съзнават, страдаха, че са лишени от човешка дружба, че не са в състояние да се свържат с хората чрез обикновените средства за изява на приятелство — писма, влакове, кораби. Други, по-малобройни, като Тару може би, бяха се стремили да се слеят с нещо, но какво, сами не можеха да определят, обаче то им изглеждаше единственото желано благо. И по липса на друго име наричаха го понякога мир.

Рийо продължаваше да върви. Колкото повече напредваше, толкова тълпата край него растеше, врявата се усилваше и на него му се струваше, че предградията, за където беше се запътил, се отдалечават. Малко по малко той се сливаше с това огромно ревящо тяло, чийто крясък все по-добре разбираше, защото беше до известна степен и негов крясък. Да, всички бяха страдали заедно както физически, така и душевно от непоносимо безделие, от неизлечимо изгнание и от неутолима жажда. Някога, докато растяха купчинките мъртъвци, докато се разнасяха звънчетата на болничните коли и предупрежденията на онова нещо, което е прието да се нарича съдба, докато се чуваше упоритото тъпчене на страха и ужасното бунтуване на сърцата, един силен ропот безспир се носеше и зовеше тревожно тия изплашени същества, казвайки, че трябва да намерят истинското си отечество. За всички тях истинското отечество се намираше извън стените на този задушен град. То беше сред уханните храсти по хълмовете, при морето, в свободните страни и в любовта. Към това именно отечество, към щастието искаха те да се върнат и на всичко останало с погнуса да обърнат гръб.

Рийо обаче не разбираше смисъла на това изгнание и на този копнеж за събиране. Все така притискан от всички страни и задяван, той се добра полека-лека до по-тихи улици, като продължаваше да мисли, че не е важно дали тези неща имат смисъл, или не, но трябваше да се види само как е отговорено на човешката надежда.

Той знаеше вече как е отговорено и го долавяше по-ясно в първите, почти пусти улици на предградието. Обикновените скромни хора, които имаха само едно желание — да се приберат отново в своето любовно гнездо, биваха понякога възнаградени. Разбира се, някои от тях скитаха из града самотни, загубили любимото същество.

Блазе също на ония, чиято раздяла не беше двойна, защото имаше такива, неуспели преди епидемията да изградят изведнъж любовта си, мъчили се слепешката дълги години да постигнат някакво разбирателство, но всичко това бе свършило с печата на вечния съюз между съпрузи врагове. Такива като самия Рийо бяха имали лекомислието да разчитат на времето: сега бяха разделени завинаги. Но имаше и други като Рамбер, когото докторът тази сутрин изпрати с думите: „Бъдете смел, сега именно трябва да излезете прав.“ Те без колебание бяха намерили отсъствуващия, когото смятаха за загубен. За известно време поне щяха да бъдат щастливи. Знаеха вече, че ако има нещо на тоя свят, което човек винаги желае, а само понякога постига, то е човешката нежност.

За всички ония обаче, които се стремяха към нещо, стоящо над човека, но сами не можеха да си го представят, нямаше отговор. Тару, изглежда, бе стигнал до този трудно постижим душевен покой, за който говореше, но го постигна едва в смъртта, когато вече не можеше да му послужи за нищо. Ако други, напротив, които Рийо виждаше по праговете на къщите при светлината на гаснещия ден, притиснати силно и загледани очаровано един в друг, бяха получили, каквото искаха, то беше затова, защото бяха пожелали единственото нещо, зависещо от тях. И преди да свърне в улицата, където живееха Гран и Котар, Рийо помисли, че е справедливо поне от време на време радостта да възнаграждава ония, които се задоволяват само с човека и с неговата бедна и жалка любов.

Този летопис е към своя край. Време е доктор Рийо да признае, че той е авторът. Но преди да разкаже последните събития, би искал да обясни своята намеса и да накара читателите да разберат, че се е старал да поддържа тона на безпристрастен свидетел. През всичкото време, докато чумата траеше, неговата професия му даваше възможност да се среща с мнозина от своите съграждани и да изслушва техните жалби. Можеше следователно лесно да докладва видяното и чутото. Мъчеше се да го прави с необходимата скромност. Общо взето, той се постара да не говори за неща, които не можа сам да види, да не придава на другарите си по нещастие мисли, които те не са били заставени да изкажат, и да използува само текстове, попаднали случайно или поради някакво нещастие в ръцете му. Когато го повикаха да свидетелствува по повод едно престъпление, той прояви известна сдържаност, както подобава на един добронамерен свидетел. Но в същото време съгласно повелята на своето честно сърце смело застана на страната на жертвата и пожела да се присъедини към хората, своите съграждани, в единствените им общи изживявания — любовта, страданието и изгнанието. По този начин не остана тревога, която да не сподели със своите съграждани, нито едно положение, което да не беше и негово.

Като верен свидетел, той излагаше най-вече действията, документите и слуховете. Но своите лични чувства, очакването, изпитанията, тези неща премълчаваше. Ако въпреки това си послужи с тях, то беше само за да разбере или да накара другите да разберат неговите съграждани и да придаде колкото може по-определена форма на неясните чувства, които те през повечето време изживяваха. Всъщност това разумно усилие не му струваше кой знае колко. Когато се изкушаваше да изкаже своята болка и да смеси гласа си с хилядите гласове на жертвите, спираше го мисълта, че всяко негово страдание е в същото време и чуждо страдание и че в един свят, където толкова често човек е сам със своята болка, това представлява предимство. Нямаше никакво съмнение, че той трябва да говори от името на всички.

Имаше един обаче, от чието име доктор Рийо не можеше да говори. Това беше човекът, за когото Тару се изрази един ден пред Рийо така: „Единственото му истинско престъпление е, че в душата си е одобрявал онова нещо, което причиняваше смърт на децата и на хората. Останалото разбирам, но това съм принуден да му простя.“ Правилно е този летопис да свърши с него, с човека, чието сърце беше невежо, сиреч самотно.

Когато напусна широките, изпълнени с празничен шум улици и понечи да влезе в улицата на Гран и Котар, пред доктор Рийо се изпречи кордон от полицаи. Той не очакваше такова нещо. Долитащата глъчка на празника правеше квартала да изглежда тих и той си представяше, че в него няма хора. Показа картата си.

— Не може, докторе — заяви полицаят. — Тук има един луд, който стреля в тълпата. Но останете, може да потрябвате.

В този момент се зададе Гран. Той също не знаеше какво става. Спряха и него и той узна, че изстрелите идат от неговата къща. Виждаше наистина фасадата отдалеч, позлатена от гаснещите слънчеви лъчи. Около нея пространството чак до отсрещния тротоар беше празно. По средата на уличното платно се виждаше шапка и парче мръсен плат. Рийо и Гран съзряха доста надалеч, от другата страна на улицата, втори кордон полицаи, успореден на първия, а отзад неколцина жители на квартала, които бързо минаваха насам-натам. Като се вгледаха по-добре, забелязаха още няколко души полицаи с револвери в ръце, сгушени до вратите на отсрещните сгради. Капаците на обградената къща бяха спуснати. Един капак на втория етаж обаче изглеждаше открехнат. На улицата цареше пълна тишина. Само откъслеци от музика долитаха откъм центъра на града.

В миг от една къща отсреща изтрещяха два револверни изстрела и от капака изхвърчаха трески. После отново настъпи тишина. На Рийо всичко му се струваше малко недействително, тъй като го наблюдаваше отдалеч и след преживения шумен ден.

— Това е прозорецът на Котар! — каза внезапно Гран, силно развълнуван. — Но Котар изчезна от града.

— Защо стрелят? — обърна се Рийо към полицая.

— Създават му забавление. Чакаме камионетката с необходимите съоръжения, защото той стреля по всички, които се опитват да влязат през вратата на къщата. Улучи един полицай.

— Защо стреля?

— Не се знае. Хората се веселяха на улицата. При първия изстрел не разбраха какво става. При втория се разкрещяха, един падна ранен и всички се разбягаха. Луд!

В настъпилата тишина минутите течаха бавно. Изведнъж от другата страна на улицата се появи едно куче, първото, което Рийо виждаше от дълго време насам, един мръсен шпаньол, крит вероятно досега от господарите си, и се затича покрай стените. Като стигна до вратата, спря нерешително, седна на задницата си и се изви да пощи бълхите си. Полицаите започнаха да му свирят и да го викат. Кучето вдигна глава, после се престраши и бавно тръгна по уличното платно, отиде до шапката и я обдуши. В същия миг от втория етаж се разнесе изстрел и кучето като палачинка се преметна във въздуха, махайки с крака, после легна на едната си страна, разтърсвано от продължителен гърч. В отговор от насрещните врати изгърмяха пет-шест револвера и надупчиха капака на прозореца. Пак настана тишина. Слънцето беше се наклонило малко и сянката му започна да се доближава до прозореца на Котар. Зад доктора изскърцаха спирачки.

— Пристигат — рече полицаят.

Показаха се полицаи, натоварени с въжета, стълба и два продълговати вързопа, обвити с непромокаемо платно. Влязоха в улицата, която вървеше зад сградите, разположени срещу къщата на Гран. Малко по-късно наблюдаващите по-скоро отгатнаха, отколкото видяха известно раздвижване около вратите на тия сгради. После всичко притихна в очакване. Кучето не мърдаше вече, сега под него се открояваше тъмна локва.

Изведнъж откъм прозорците на къщите, заети от полицаите, затрака картечница. Още при първите изстрели капакът на обстрелвания прозорец буквално се откъсна и Рийо и Гран видяха как зейна черен отвор, обаче не можаха да различат нищо друго от мястото, където стояха. Когато единият автомат млъкна, затрака втори от друг ъгъл на една по-отдалечена къща. Куршумите вероятно попаднаха в квадрата на прозореца, защото едно парче тухла отхвръкна. В същия миг трима полицаи тичешком пресякоха улицата и хлътнаха в пъхната врата. Почти веднага още трима се втурнаха натам и стрелбата спря. Пак зачакаха. Вътре в сградата проехтяха два далечни изстрела. После се чу врява и от къщата извлякоха почти на ръце един дребен човек по риза, който викаше, без да спира. Всички спуснати капаци по улицата се вдигнаха като по чудо и на прозорците увиснаха любопитни, други наизлязоха от къщите си и тълпата се натрупа зад полицейските кордони. След миг видяха човека по средата на улицата, стъпил най-сетне на паважа; полицаите държаха ръцете му отзад. Той викаше. Един полицай се доближи и му стовари два юмрука с всичка сила, без да бърза, някак особено старателно.

— Това е Котар — промълви Гран. — Той е полудял.

Котар се строполи на земята. Видяха също така, че агентът силно ритна падналия. После струпаните се размърдаха към доктора и неговия стар другар.

— Отстранете се! — извика полицаят.

Рийо отмести поглед, когато групата мина край него.

Гран и докторът тръгнаха в падащата нощ. Отдалечените улички отново се изпълниха с ехото на ликуващия град. Гран се сбогува с доктора пред вратата на къщата. Искаше да поработи. Но преди да се запъти по стълбата, добави, че е писал на Жан и сега е доволен. Започнал също отново своето изречение.

— Изхвърлих всички прилагателни — заяви той.

И на раздяла с дяволита усмивка церемониално вдигна шапката си. Но Рийо мислеше за Котар и глухият юмручен удар, който премаза лицето на нещастника, го преследваше чак до къщата на стария астматик. Може би е по-тежко да мислиш за един виновен, отколкото за един мъртвец.

Когато Рийо пристигна при своя стар пациент, нощта беше изпълнила целия небосвод. До стаята достигаше далечният глас на свободата, а старият продължаваше все така равномерно, все така спокойно да прехвърля нахута от едната тенджера в другата.

— Имат право да се веселят — рече той, — нужно е от всичко по малко, за да се направи един свят. А вашият колега, докторе, какво стана с него?

Гърмежи се чуваха чак дотук, но те бяха мирновременни: деца пущаха фишеци.

— Почина — отговори докторът, като прислушваше хъркащите гърди.

— Аха! — рече старият малко учуден.

— От чумата — добави Рийо.

— Е, да — продума старият, като помълча, — отиват си най-добрите. Това е животът. Но този беше човек, който знаеше какво иска.

— Какво искате да кажете? — попита докторът, подреждайки стетоскопа си.

— Нищо особено. Той не говореше нахалост. Харесваше ми. Но така е. Някои се перчат: „Така беше при чумата, пострадахме при чумата.“ Още малко и ще поискат ордени. Но всъщност какво е чумата? Това е животът и повече нищо.

— Продължавайте редовно инхалациите.

— О, не се безпокойте! Ще ги правя дълго и ще видя да измират всички. Аз умея да живея.

В отговор се чуха далечни, радостни викове. Докторът се спря сред стаята.

— Ще имате ли нещо против, ако отида на терасата?

— Не, разбира се. Искате да ги погледате отгоре, а? Щом ви е приятно. Все същите са си.

Рийо тръгна към стълбата.

— Кажете, докторе, вярно ли е, че ще строят паметник на загиналите от чумата?

— Вестникът пише. Каменна колона или плоча.

— Знаех си аз. И ще има речи.

Астматикът се смееше задавено.

— Чувам ги оттук: „Нашите покойници"… и после ще отидат да си хапнат и пийнат.

Рийо вече изкачваше стълбата. Над къщите сияеше студеният небосвод и звездите край хълмовете изпущаха искри, сякаш бяха от кремък. Нощта не се различаваше много от оная, в която Тару и той бяха дошли на същата тераса, за да забравят чумата. Но днес морето по-яростно разбиваше вълните си о крайбрежните скали. Неподвижният въздух беше облекчен от соления дъх на влажните есенни ветрове. Ромонът на града продължаваше да се плиска в подножието на терасата. Но тази нощ беше нощ на избавлението, а не на бунта. Тъмночервено зарево в далечината бележеше мястото на булевардите и осветените площади. В тая буйна нощ човешките желания не срещаха прегради и техният грохот достигаше до Рийо.

Откъм потъналото в мрака пристанище се издигнаха първите празнични фойерверки. Народът ги приветствува с възторжени викове. Котар, Тару, всички те, както и тази, която Рийо бе обичал и загубил, всички мъртви или виновни, бяха забравени. Старият астматик имаше право — хората си оставаха същите. Но в това се криеше тяхната сила и тяхната невинност и сега на това място, превъзмогнал цялата си болка, Рийо почувствува, че се присъединява към тях. Сред засилващите се викове, чийто ек се повтаряше многократно, докато стигне до терасата, и сред разноцветните светлини, увиснали на все по-многобройни гроздове в небесния простор, доктор Рийо реши да напише настоящия разказ, за да не бъде от ония, които мълчат, а да свидетелствува в полза на загиналите от чумата, да остави поне един спомен за несправедливостта и насилието, извършено над тях, и най-сетне, за да каже онова, което човек научава при бедствие, а именно — че у хората има повече неща за възхищение, отколкото за презрение.

Но той все пак знае, че този разказ не може да бъде летопис на окончателната победа. Той свидетелствува не за друго, а за онова, което сам трябваше да извърши и което без съмнение бяха длъжни да извършат срещу насилието и неговото неизтощимо оръжие въпреки личните си терзания всички, които, не можейки да бъдат светци и не искайки да приемат бедствията, се помъчиха да бъдат лечители.

И като се вслушваше в тържествуващите викове над града, Рийо си каза, че това веселие си остава винаги застрашено. Защото той знаеше нещо, което тази опиянена от радост тълпа не знаеше и което беше написано в книгите: знаеше, че чумният бацил никога не умира, никога не изчезва, че може да дреме десетки години в мебелите и бельото, да чака търпеливо в стаите, мазетата, куфарите, носните кърпи и непотребните хартии и че може да дойде ден, когато за нещастие и поука на човечеството чумата отново ще събуди своите плъхове и ще ги изпрати да умрат в някой щастлив град.

Content

Албер Камю
Чумата

I

II

III

IV

V