С. А. Чакраборти

Град от месинг

Хрониките на Девабад  #1

На Алия, светлината на живота ми

Речник на термините

Огнени създания

ДЕВИ: Древен термин за всички огнени духове преди бунта на джиновете, както и наименование на племето, обитаващо Девастана, към което принадлежат Дара и Нахри. Някога можели да се превъплътяват в каквото си поискат и живеели в продължение на хилядолетия, ала магическите им способности били жестоко орязани от пророка Сулейман като наказание за злото, което причинили на човеците.

ДЖИНОВЕ: Човешка дума за „деви” (дев — ед.ч.). След въстанието на Зейди ал Кахтани всичките му последователи — и в крайна сметка всички деви — започнали да използват този термин за расата си.

ЗАХАК: Голям, летящ, огнедишащ звяр, подобен на гущер.

ИФРИТИ: Първите деви, които се опълчили на Сулейман и били лишени от силите си. Заклети врагове на рода Нахид, ифритите си отмъщават, като поробват други джинове и ги принуждават да сеят хаос сред хората.

СИМУРГИ: Люспести огнени птици, с които джиновете обичат да организират надпревари.

Водни създания

МАРИДИ: Изключително могъщи водни духове. Почти митични създания за джиновете, никой не ги е виждал от векове, макар да се носи мълва, че някога езерото, заобикалящо Девабад, било тяхно.

Въздушни създания

ПЕРИ: Въздушни духове. По-могъщи от джиновете (и много по-потайни), перитата странят от всички.

РУХ: Огромни хищни огнени птици, които перитата използват за лов.

ШЕДУ: Митични крилати лъвове, символ на рода Нахид.

Земни създания

ГУЛИ: Съживените, хранещи се с човешка плът, трупове на хора, сключили сделка с ифритите.

ИЩАС: Дребно люспесто създание, обсебено от подреждане и обувки.

КАРКАДАН: Митичен звяр, подобен на огромен носорог, с рог с дължината на човек.

Езици

ДИВАСТИЙСКИ: Езикът на племето дева.

ДЖИНИСТАНСКИ: Общият език на Девабад, търговски креолски език, който джиновете и шафитите използват, за да общуват помежду си извън племената си.

ГЕЗИРСКИ: Езикът на племето гезирци, който само членове на племето разбират и говорят.

Общи термини

АБАЯ: Свободно падаща женска рокля с дълги ръкави, стигаща до петите.

АФШИН: Името на воинско семейство, служило някога на Нахидския съвет.

АХИ: На гезирски „братко мой”, сърдечно обръщение.

БАГА НАХИД: Обръщение към мъжете лечители от рода Нахид.

БАНУ НАХИДА: Обръщение към жените лечителки от рода Нахид.

ВЕЗИР: Министър и висш сановник.

ГАЛАБИЯ: Традиционна египетска дреха; дълга до земята туника.

ДИРХАМ/ДИНАР: Парична единица, използвана в Египет.

ДИШДАША: Дълга до земята мъжка туника, популярна сред гезирците.

ЕЗАН: Призив към молитва в исляма.

ЕМИР: Престолонаследникът на трона на Кахтаните.

ЗАР: Традиционна церемония, целяща да помогне при обсебване от джинове.

ЗУХР: Пладне/обедна молитва.

ЗУЛФИКАР: Раздвоените медни мечове на племето гезирци; когато са обгърнати от пламъци, отровните им ръбове унищожават дори плътта на Нахидите, правейки ги най-смъртоносните оръжия на този свят.

ИША: Късно вечер/молитва късно вечер.

КАЙД: Главата на Царската стража, на практика главният военен чиновник в армията на джиновете.

МАГРИБ: Часът по залез-слънце/молитва по залез-слънце.

МАЙДАН: Градски площад, мегдан.

МИХРАБ: Ниша в стената, указваща посоката, в която вярващият се обръща, когато се моли.

ПЕЧАТЪТ НА СУЛЕЙМАН: Пръстенът с печат, с чиято помощ Сулейман контролирал джиновете, подарен на рода Нахид и по-късно откраднат от Кахтаните. Носителят на пръстена на Сулейман може да обезвреди всяка магия.

РАКЯТ: Движенията и думите по време на молитва.

ТАЛВАР: Агниваншийски меч.

„ТАНЗИМ”: Народна фундаменталистка организация в Девабад, които се борят за правата на шафитите и за религиозни реформи.

УЛЕМА: Общо название на учените в Мюсюлманския свят.

ФАДЖР: Зазоряване/молитва по зазоряване.

ХАМАМ: Обществена баня.

ЧАДОР: Дълго до земята покривало, изработено от полукръгло парче плат, което се намята през главата и се носи от жените деви.

ШАФИТ: Хора със смесена кръв на човеци и джинове.

ШЕЙХ: Религиозен учител/лидер.

1. Нахри

Той беше лесна мишена.

Нахри се усмихна зад воала си, гледайки как двамата мъже се разправят, докато се приближават към дюкяна й. По-младият хвърли притеснен поглед по уличката, докато по-възрастният — нейният клиент — се потеше в хладния утринен въздух. Ако не се брояха двамата мъже, уличката беше пуста; правоверните вече бяха повикани за фаджр и всички, които бяха достатъчно вярващи за обществена молитва (не че в нейния квартал имаше много такива), се бяха събрали в малката джамия в края на улицата.

Нахри потисна прозявката си. Не беше от онези, които стават за сутрешна молитва, ала клиентът й беше избрал този ранен час и бе платил щедро за дискретността. Тя ги огледа изпитателно, докато се приближаваха, забелязвайки светлите им лица и кройката на скъпите им палта. Турци, предположи. По-възрастният може би дори беше паша, един от малцината, които не бяха избягали от Кайро след нашествието на франките. Заинтригувана, Нахри скръсти ръце над черната си абая. Нямаше много турски клиенти; те бяха прекалено високомерни за това. Всъщност, когато не воюваха помежду си за Египет, единственото, за което франките и турците като че ли бяха съгласни, бе, че египтяните не могат да се управляват сами. Опазил ни бог. Не беше като египтяните да бяха наследници на велика цивилизация, чиито внушителни паметници все още осейваха земята. О, не. Те бяха селяни; суеверни глупаци, които ядяха твърде много боб.

Е, тази суеверна глупачка се кани здравата да ви оскубе, така че обиждайте на воля. Нахри се усмихна, докато мъжете се приближаваха.

Поздрави ги топло и ги вкара в малкия си дюкян, поднасяйки на по-възрастния горчив чай от смачкани семена от сминдух и нарязани на едро листа от мента. Той го изпи на един дъх, но Нахри не бързаше, докато гадаеше по листата, мърморейки и напявайки тихичко на родния си език, който двамата със сигурност не знаеха: език, за който дори тя нямаше име. Колкото повече се бавеше, толкова по-отчаян щеше да става той. По-лековерен.

В дюкяна беше горещо; въздухът между тъмните шалове, които Нахри провесваше на стените, за да създаде уединение на клиентите си, бе натежал от миризмата на горено кедрово дърво, пот и евтиния жълт восък, който тя пробутваше за тамян. Клиентът й си играеше нервно с ръба на палтото си, а по червендалестото му лице се стичаше пот и мокреше бродираната му яка.

По-младият мъж се намръщи.

— Това е глупаво, братко — прошепна той на турски. — Лекарят каза, че ти няма нищо.

Нахри скри тържествуващата си усмивка. Значи, бяха турци. Не очакваха тя да ги разбере (вероятно предполагаха, че една египетска улична лечителка едва говори и правилен арабски), ала Нахри владееше турски така, както и родния си език. Също като арабски и иврит, книжовен персийски, венецианския на висшите класи и крайбрежен суахили. През двайсетината години на живота си, все още не беше срещнала език, който да не разбере незабавно.

Само че не беше нужно турците да знаят това, така че не им обърна внимание, преструвайки се, че изучава утайката в чашата на пашата. Най-сетне въздъхна, при което воалът й изпърха пред устните по начин, който привлече вниманието на двамата мъже, и пусна чашата на пода.

Тя се счупи, както и трябваше, и пашата ахна.

— В името на Всемогъщия! Лошо е, нали?

Нахри вдигна поглед към него, примигвайки лениво с черните си очи с дълги ресници. Беше пребледнял и тя почака за миг, за да чуе ударите на сърцето му. Бяха бързи и неравномерни от страх, но тя усети че изпраща здрава кръв по тялото му. Дъхът му беше чист от болест, а в тъмните му очи имаше бистрота, която не можеше да бъде сбъркана. Въпреки посивяващите нишки в брадата му (неумело скрити с помощта на къна) и окръгления корем, той не страдаше от нищо по-сериозно от излишък на богатство.

Тя на драго сърце щеше да му помогне с това.

— Толкова съжалявам, господине. — Нахри побутна назад малката платнена кесийка, преценявайки с бързи пръсти колко дирхама има вътре. — Моля ви, вземете си парите.

Пашата се ококори.

— Какво? — извика. — Защо?

Нахри сведе очи.

— Има неща, които не са по силите ми — прошепна тя.

— О, господи… чу ли я, Арслан? — Пашата се обърна към брат си със сълзи в очите. — Ти каза, че съм луд! — заяви обвинително, преглъщайки един хлип. — А ето че ще умра! — Той зарови глава в ръцете си и зарида, докато Нахри броеше златните пръстени по пръстите му. — С такова нетърпение очаквах да се оженя…

Арслан я стрелна с подразнен поглед, преди отново да се обърне към пашата.

— Стегни се, Кемал — изсъска той на турски.

Пашата избърса очите си и вдигна очи към Нахри.

— Не, трябва да има нещо, което можеш да направиш. Носи се мълва… Хората говорят, че си накарала едно сакато момче да проходи само като си го погледнала. Убеден съм, че можеш да ми помогнеш.

Нахри се облегна назад, прикривайки удоволствието си. Нямаше представа за кое сакато момче говори, но слава на Бога, това със сигурност щеше да помогне на репутацията й.

Сложи ръка на сърцето си.

— О, господине, натъжава ме, че трябва да поднеса такава новина. И като си помисля за скъпата ви булка, лишена от такова щастие.

Раменете му се тресяха, докато ридаеше. Нахри го изчака да стане още по-истеричен, възползвайки се от възможността да оцени дебелите златни халки, опасващи китките и врата му. Прекрасен гранат, красиво шлифован, бе забоден в тюрбана му.

Най-сетне каза:

— Може би има нещо, но… не. — Тя поклати глава. — Няма да се получи.

— Какво? — извика пашата, сграбчвайки тясната маса. — Моля те, готов съм на всичко!

— Ще бъде много трудно.

Арслан въздъхна.

— И бас държа, че е скъпо.

О, сега говориш арабски? Нахри му се усмихна сладко-сладко, знаейки, че воалът й е достатъчно фин, та лицето й да се вижда.

— Цените ми са справедливи, уверявам ви.

— Замълчи, братко — сопна се пашата, намръщвайки се на другия мъж, след което отново погледна Нахри с решително лице.

— Казвай.

— Не е сигурно — предупреди го тя.

— Трябва да опитам.

— Вие сте храбър мъж. — Нахри остави гласа си да потрепери. — Вярвам, че злочестината ви се дължи на уроки. Някой ви завижда, господине. И кой не би ви завидял? Мъж с вашето богатство и красота може да привлече единствено завист. Навярно дори някой съвсем близък… — Погледът, който хвърли към Арслан, беше кратък, но достатъчен, за да накара бузите му да почервенеят. — Трябва да прочистите дома си от мрака, който завистта е внесла в него.

— Как? — Гласът на пашата беше приглушен и нетърпелив.

— Първо трябва да обещаете да следвате инструкциите ми съвсем точно.

— Разбира се!

Нахри се приведе напред, съсредоточена.

— Сдобийте се с микстура от една част амбра и две части кедрово масло, добро количество. Вземете ги от Якуб, от аптеката надолу по уличката. Неговата стока е най-качествена.

Пашата изглеждаше изненадан.

— Якуб?

— Айуа[1]. Поискайте и стрита кора от зелен лимон и орехово масло.

Арслан гледаше брат си с неприкрито недоверие, ала в очите на пашата грейна надежда.

— А после?

— Именно тук може да стане трудно, но, господине… — Нахри докосна ръката му и той потрепери. — Трябва да следвате инструкциите ми съвсем точно.

— Да. Кълна се във Всемилостивия.

— Домът ви трябва да бъде пречистен, а това може да стане само ако бъде изоставен. Цялото ви семейство трябва да го напусне — животни, слуги, всички. В продължение на седем дни в него не бива да има жива душа.

— Седем дни! — възкликна той, а после понижи глас, виждайки неодобрението в очите й. — И къде ще отидем?

— В оазиса във Фаюм. — Арслан се изсмя, но Нахри продължи: — Отидете при предпоследния по големина извор по залез-слънце с най-малкия си син — каза тя със суров глас. — Напълнете с вода кошница, направена от местна тръстика, и изречете три пъти аята за престола[2] над нея, след което я използвайте, за да се миете. Мацнете вратите си със смеската от амбра и масло, преди да тръгнете, и докато се върнете, от завистта няма да е останала и следа.

— Фаюм? — прекъсна я Арслан. — За бога, момиче, дори ти несъмнено знаеш, че има война? Нима мислиш, че Наполеон ще остави когото и да било от нас да напусне Кайро, за да отиде на някакъв безполезен поход в пустинята?

— Замълчи! — Пашата удари с юмрук по масата, преди отново да се обърне към Нахри. — Подобно нещо обаче ще бъде трудно.

Нахри разпери ръце.

— Бог ще се погрижи.

— Да, разбира се. Значи, Фаюм — заяви той, придобивайки решителен вид. — И тогава сърцето ми ще бъде изцелено?

Нахри помълча за миг; тревожеше се за сърцето си?

— Ако е рекъл Бог, господине. Нека новата ви съпруга слага стритата лимонова кора и маслото във вечерния ви чай в продължение на един месец.

Смеската нямаше да стори нищо за несъществуващия му сърдечен проблем, но може би дъхът му щеше да бъде по-приятен за булката му. Нахри пусна ръката му.

Пашата примига, сякаш освободен от заклинание.

— О, благодаря ти, драга, благодаря ти. — Отново й побутна кесийката с жълтици, а после свали масивен златен пръстен от кутрето си и й подаде и него. — Бог да те благослови.

— Нека бракът ви бъде плодоносен.

Пашата се изправи тежко на крака.

— Трябва да те попитам, дете, откъде са хората ти? Акцентът ти е от Кайро, но в очите ти има нещо… — Той не довърши.

Нахри стисна устни; ненавиждаше, когато я питаха за произхода й. Макар да не беше онова, което мнозина биха нарекли красива (годините живот на улицата я бяха направили далеч по-слаба и мръсна, отколкото мъжете харесваха обикновено), ясните й очи и острото лице обикновено предизвикваха втори поглед. И именно този втори поглед, който разкриваше косата й с цвят на дълбока нощ и необикновено черните й очи — неестествено черни, както бе чувала да казват — именно той пораждаше въпроси.

— Аз съм толкова египтянка, колкото и самият Нил — увери го.

— Разбира се. — Той докосна челото си. — Остани си с мир — каза и се наведе, за да излезе.

Арслан се задържа миг по-дълго; Нахри усещаше погледа му, докато прибираше възнаграждението си.

— Даваш си сметка, че току-що извърши престъпление, нали? — попита я остро.

— Моля?

Той пристъпи по-близо.

— Престъпление, глупачке. Магьосничеството е престъпление според османските закони.

Беше по-силно от нея; Арслан бе просто последният от дълга поредица надути турски сановници, с които се бе налагало да се оправя, докато растеше в Кайро под османска власт.

— Е, предполагам, имам късмет, че сега франките са на власт.

Беше грешка. Лицето му начаса почервеня. Вдигна ръка и Нахри потръпна, а пръстите й се сключиха инстинктивно около пръстена на пашата. Един остър ръб се вряза в дланта й.

Той обаче не я удари. Вместо това се изплю в краката й.

— Бог ми е свидетел, крадлива вещице… когато прочистим Египет от французите, изметта като теб ще бъдат следващите, с които ще се разправим. — И с един последен, изпълнен с омраза поглед, той си тръгна.

Нахри си пое дъх на пресекулки, докато гледаше как каращите се братя се изгубват в полумрака на ранното утро, на път към дюкяна на Якуб. Не заплахата обаче я беше накарала да се сепне, а хъхренето, което бе чула, когато той изкрещя, металическият мирис на кръв във въздуха. Болен дроб, охтика, може би дори злокачествена маса. Все още нямаше външни признаци, но скоро…

Арслан с основание я подозираше: с брат му всичко беше наред. Той обаче нямаше да доживее да види как сънародниците му си възвръщат нейната родина.

Тя разпусна юмрук. Раната на дланта й вече заздравяваше, ивица нова мургава кожа се показваше под кръвта. Нахри я погледа в продължение на един дълъг миг, а после въздъхна и се върна в дюкяна си.

Смъкна заплетеното си покривало за глава и го направи на топка. Глупачка. Знаеш, че не бива да си изпускаш нервите с мъже като този. Не се нуждаеше от още врагове, особено не и такива, които можеха да разположат стражи около къщата на пашата, докато той е във Фаюм. Онова, което й беше платил днес, бе нищо в сравнение с онова, което би могла да открадне от празната му вила. Нямаше да открадне твърде много — занимаваше се с това достатъчно отдавна, за да не се поддава на изкушението да прекали. Ала някое и друго бижу, вината за което би могло да бъде приписана на разсеяна съпруга или прислужница с непослушни пръсти? Дрънкулки, които не биха означавали нищо за пашата, а тя би могла да плати наема си за един месец? Тях би взела.

Ругаейки тихо, Нахри отметна спалната си постелка и извади няколко тухли от пода. Пусна монетите и пръстена на пашата в плитката дупка, мръщейки се на оскъдните си спестявания.

Не е достатъчно. Никога няма да бъде достатъчно.

Върна тухлите на мястото им, пресмятайки колко още й трябва, за да плати наема и подкупите за този месец, раздутите разходи по все по-неприятната й професия. Цифрата постоянно нарастваше, отдалечавайки все повече мечтите й за Истанбул и учител, за почтена търговия и истинско лечителство вместо тези „магически” глупости.

Сега обаче нямаше какво да направи, а Нахри не беше от тези, дето ще вземат да си хабят времето за печелене на пари, за да оплакват съдбата си. Изправи се, увивайки една смачкана кърпа за глава около разрошените си къдрици, и взе амулетите, които беше изработила за барзанските жени, както и лапата за касапина. По-късно трябваше да се върне, за да се приготви за зара, ала сега трябваше да се види с някой много по-важен.

* * *

Аптеката на Якуб се намираше в края на уличката, свряна между една полусрутена сергия за плодове и пекарна за хляб. Никой не знаеше какво бе накарало възрастния еврейски фармацевт да се установи в такова западнало място. Повечето хора, които живееха на нейната уличка, бяха отчаяни: проститутки, наркомани и боклукчии. Якуб се беше нанесъл тихичко преди няколко години, настанявайки семейството си на горните етажи на най-чистата постройка. Съседите се разприказваха, пръскайки слухове за дългове от хазарт и пиянство, или още по-мрачни обвинения, че синът му бил убил мюсюлманин, или пък че Якуб бил вземал кръв и течности от полумъртвите наркомани от уличката. Нахри мислеше, че всичко това са глупости, но не смееше да попита. Не задаваше въпроси за миналото му, а той не питаше как една бивша джебчийка може да диагностицира болести по-добре от личния лечител на султана. Странното им партньорство почиваше върху избягването на тези две теми.

Влезе в аптеката, заобикаляйки бързо очуканото звънче, целящо да оповести появата на клиенти. Претъпкан с какво ли не и невъобразимо хаотичен, дюкянът на Якуб беше любимото й място на света. Най-разнообразни дървени полици, отрупани с прашни стъкленици, мънички тръстикови кошници и напукани керамични делви покриваха стените. Нанизи сушени билки, животински части и предмети, които тя не можеше да определи, висяха от тавана, докато амфори от бяла глина се бореха за малкото пространство на пода. Якуб познаваше стоката си като петте си пръста и да слуша разказите му за древни магии или индийските земи на лютивите подправки я пренасяше в светове, които едва можеше да си представи.

Аптекарят се беше навел над работната си маса и приготвяше смеска, от която се носеше остра, неприятна миризма. Нахри се усмихна при вида на стареца с още по-старите му инструменти. Само хаванчето изглеждаше така, сякаш бе от времето на Салах ад-Дин.

— Сабах ал-хаир — поздрави го тя.

Якуб издаде стреснат звук и изправи глава, удряйки челото си в един наниз чесън.

— Сабах ал-нуур[3]. Не може ли да вдигнеш някакъв шум, когато влизаш. Изкара ми акъла.

Нахри се ухили.

— Приятно ми е да те изненадвам.

Якуб изпръхтя.

— Да се промъкваш тайно и да ме стряскаш, искаш да кажеш. С всеки изминал ден все повече заприличваш на дявола.

— Ама че нелюбезна забележка за някой, благодарение на когото тази сутрин спечели малко състояние.

Нахри се оттласна от тезгяха, за да седне отгоре му.

— Състояние? Така ли наричаш двама каращи се османски сановници, заблъскали по вратата ми призори. Жена ми замалко да получи удар.

— Ами купи й някое бижу с парите.

Якуб поклати глава.

— И амбра! Късмет имаш, че изобщо ми се намираше! Какво, не можа да го убедиш просто да боядиса вратата си в разтопено злато?

Нахри сви рамене и като взе едно от бурканчетата до лакътя му, го подуши леко.

— Изглеждаха така, сякаш могат да си го позволят.

— По-младият имаше доста неща да каже за теб.

— Е, не може да угодиш на всички.

Нахри взе друг буркан, докато гледаше как той добавя няколко ядки от лаково дърво в хаванчето си.

Якуб остави с въздишка чукалото и протегна ръка за буркана, който тя му върна неохотно.

— Какво приготвяш?

— Това? — Той отново се залови да стрива ядките. — Лапа за жената на обущаря. Вие й се свят.

Нахри го погледа още миг.

— Това няма да помогне.

— Нима? Кажи ми отново, доктор Нахри, при кого се обучава?

Нахри се усмихна; Якуб ненавиждаше, когато тя правеше така. Отново се обърна към полиците, оглеждайки се за познатото гърненце. В аптеката цареше бъркотия, хаос от ненадписани бурканчета и продукти, които сякаш сами се местеха.

— Бременна е — каза през рамо и взе една стъкленица с ментово масло, бутайки паяка, който пълзеше отгоре й.

— Бременна? Съпругът й не каза нищо.

Нахри побутна стъкленицата към него и добави безформен корен от джинджифил.

— Рано е. Вероятно все още не знаят.

Якуб я изгледа остро.

— Но ти знаеш?

— В името на Всемилостивия, нима ти не знаеш? Тя повръща достатъчно шумно, за да събуди Шейтана[4], проклет да бъде. С мъжа си имат шест деца. Човек би си помислил, че досега би трябвало да знаят признаците. — Усмихна се, опитвайки се да го убеди. — Направи й чай от тези.

— Не съм я чул.

— Е, дядо, ти и мен не ме чу да влизам. Може би причината е в твоите уши.

Якуб побутна хаванчето настрани, сумтейки недоволно, и се обърна към задния ъгъл, където държеше спечеленото.

— Ще ми се да престанеш да се правиш на Моше бен Маймон[5] и да си намериш съпруг. Все още не си твърде стара.

Той извади сандъка; пантите изскърцаха, когато повдигна очукания капак.

Нахри се засмя.

— Ако можеш да намериш някой, който е съгласен да се омъжи за такава като мен, ще вземеш занаята на всички сватовници в Кайро. — Тя зарови из сбирщината книги, рецепти и стъкленици на тезгяха, търсейки малката емайлова кутийка, в която Якуб държеше сусамовите бонбони за внуците си; най-сетне я откри под един прашен тефтер. — Освен това — продължи, вземайки си два бонбона — нашето партньорство ми харесва.

Той й подаде малка кесия. По тежестта й Нахри разбра, че вътре има повече от обичайния й дял. Понечи да възрази, но той я прекъсна.

— Стой настрани от мъже като тях, Нахри. Опасно е.

— Защо? Сега франките са на власт. — Задъвка бонбона, обзета от внезапно любопитство. — Вярно ли е, че жените на франките се разхождат голи по улиците?

Аптекарят поклати глава, свикнал с нейните неуместни приказки.

— Френски, дете, не франкски. И Бог да те пази от това да чуваш подобна порочност.

— Абу Тала казва, че предводителят им имал кози крака.

— Абу Тала да си гледа поправянето на обувки… И недей да сменяш темата — рече той подразнено. — Опитвам се да те предупредя.

— Да ме предупредиш? Защо? Никога не съм дори разговаряла с някой от франките.

Не че не се беше опитвала. Пробвала бе да продаде някой от амулетите си на малцината френски войници, които беше срещнала, и те до един се бяха отдръпнали така, сякаш беше някаква змия, правейки пренебрежителни забележки за дрехите й на странния си език.

Якуб впи очи в нейните.

— Ти си млада — каза тихо. — Нямаш представа какво се случва с хора като нас по време на война. Хора, които са различни. Трябва да държиш главата си наведена. Или още по-добре, да се махнеш. Какво стана с онези твои планове за Истанбул?

След като преброи спестяванията си тази сутрин, дори самото споменаване на града бе достатъчно, за да я изпълни с горчивина.

— Нали каза, че било глупаво — напомни му. — Че никой лекар не би взел жена за чирак.

— Можеш да станеш акушерка. Вече си израждала бебета. Би могла да отидеш на изток, далече от тази война. Бейрут може би.

— Звучиш така, сякаш нямаш търпение да се отървеш от мен.

Якуб докосна ръката й, кафявите му очи бяха загрижени.

— Нямам търпение да те видя в безопасност. Нямаш нито семейство, нито съпруг, които да се грижат за теб, да те защитят, да…

Нахри настръхна.

— И сама мога да се грижа за себе си.

— … Да те съветват да не правиш опасни неща — довърши той, измервайки я с поглед. — Неща като това да провеждаш зарове.

А! Нахри потръпна.

— Надявах се, че няма да научиш за тях.

— Значи, си глупачка. Не бива да се замесваш в тази южняшка магия. — Той махна с ръка зад нея. — Дай ми една тенекия.

Нахри взе една от лавицата и му я подхвърли малко по-силно, отколкото беше необходимо.

— В това няма никаква „магия” — отвърна. — Безвредно е.

— Безвредно! — изсумтя Якуб, докато пълнеше тенекиената кутия с чай. — Чувал съм слухове за тези зарове… кръвни жертвоприношения, опити за прогонване на джинове…

— Целта не е да бъдат прогонени — поправи го Нахри нехайно. — По-скоро опит за сключване на мир.

Той се взря в нея с изражение на безкрайно раздразнение.

— Не би трябвало да се опитваш да правиш каквото и да било с джинове! — Поклати глава и като затвори капака на кутията, втри горещ восък по ръбовете. — Играеш си с неща, които не разбираш, Нахри. Това не са твоите традиции. Ако не внимаваш, някой демон ще грабне душата ти.

Нахри бе странно трогната от неговата загриженост — само като си помислеше, че едва преди няколко години той я беше отхвърлил като измамница с черно сърце.

— Дядо — започна, опитвайки се да звучи по-уважително. — Недей да се тревожиш. Няма никаква магия, кълна се. — Виждайки съмнението върху лицето му, реши да бъде по-откровена. — Всичко това са глупости. Няма никаква магия, никакви джинове, никакви духове, които чакат, за да ни изядат. Достатъчно отдавна правя номерата си, за да знам, че нищо от това не е истинско.

Той помълча за миг.

— Нещата, които съм те виждал да правиш…

— Може би просто съм по-добра мошеничка от останалите — прекъсна го Нахри, надявайки се да уталожи страха, който видя върху лицето му. Не биваше да подплаши единствения си приятел просто защото притежаваше няколко странни умения.

Той поклати глава.

— Джинове все пак съществуват. И демони. Дори учените казват така.

— Е, учените грешат. Досега никой дух не се е опитал да ме нападне.

— Това е ужасно арогантно, Нахри. Богохулно дори. — Якуб изглеждаше стреснат. — Само един глупак би говорил по този начин.

Нахри вирна предизвикателно брадичка.

— Джиновете не съществуват.

Той въздъхна.

— Никой не може да каже, че не се опитах. — Побутна тенекиената кутия към нея. — Дай го на обущаря, когато си тръгнеш.

Нахри се оттласна от масата.

— Утре ще правиш опис на стоките си, нали?

Може и да беше арогантна, но рядко пропускаше възможност да научи повече за аптеката. Благодарение на познанията на Якуб собствените й способности в лечението бяха напреднали сериозно.

— Да, но ела рано. Чака ни много работа.

Тя кимна.

— А сега върви да си купиш шишче. — Якуб кимна към кесията. — Кожа и кости си. Джиновете ще искат нещо повече за хапване, ако дойдат за теб.

* * *

Докато Нахри стигне в квартала, където щеше да се състои зарът, слънцето вече потъваше зад множеството каменни минарета и къщи от пръстени тухли. Потъна зад далечната пустиня и ниският глас на един мюезин призова правоверните на вечерна молитва. Нахри поспря, дезориентирана за миг от липсата на светлина. Кварталът се намираше в южната част на Кайро, сгушен между останките на древните хълмове на Фустат и Мукатам, и не беше място, което й беше добре познато.

Пилето, което носеше, се възползва от разсейването й, за да я срита в ребрата, и Нахри изруга, докато минаваше покрай слаб мъж, който балансираше дъска с хляб на главата си, избягвайки на косъм сблъсък с групичка кискащи се дечурлига. Проправи си път между увеличаващата се купчина обувки пред една и бездруго пълна до пръсване джамия. Кварталът беше претъпкан; френското нашествие почти не бе намалило притока на хора, които прииждаха в Кайро от провинцията. Новодошлите пристигаха само с дрехите на гърба си и традициите на своите предшественици: традиции нерядко обявявани за греховни от някои от по-раздразнените имами на града.

Заровете определено бяха обявени за такива. Също като магиите, мнозина в Кайро вярваха в обладаването от духове; те бяха виновни за какво ли не — от помятането на млада булка до деменцията на старица. Церемониите зар целяха да умилостивят духа и да изцелят болната жена. И макар че Нахри не вярваше в обладаване от духове, кошницата с монети и безплатното ядене, които получаваше кодията — жената, водеща церемонията, — бяха прекалено съблазнителни, за да се откаже от тях. И след като тайничко беше наблюдавала редица такива церемонии, бе започнала сама да води своя собствена, крайно съкратена версия.

Тази вечер щеше да води третия си зар. Беше се срещнала с една от лелите на засегнатото момиче миналата седмица и се беше съгласила да проведе церемонията в един изоставен двор близо до дома им. Докато пристигне, музикантките й, Шамс и Рана, вече я чакаха.

Нахри ги поздрави топло. Дворът беше преметен и чист и в средата му беше сложена тясна маса, покрита с бял плат. В двата й края имаше бакърени подноси, отрупани с бадеми, портокали и фурми. Беше се събрала немалка групичка хора, женските роднини на момичето, както и десетина любопитни съседки. Макар всички да изглеждаха бедни, никой не смееше да дойде на зар с празни ръце. Печалбата щеше да си я бива.

Нахри кимна на две момиченца. Все още достатъчно малки, та всичко това да им се струва страшно вълнуващо, те се втурнаха към нея с нетърпеливи личица. Нахри коленичи и сложи пилето, което носеше, в ръцете на по-голямото момиченце.

— Дръж го здраво, става ли? — помоли Нахри.

Момиченцето кимна с важен вид и Нахри подаде кошницата на другото. То беше същинско съкровище — с големи тъмни очи и къдрава коса, прибрана на рошави плитки. Никой не би могъл да му устои. Нахри намигна.

— Погрижи се всички да пуснат нещо в кошницата.

Подръпна една от плитките му и отпрати момиченцата с махване на ръка, преди да насочи вниманието си към причината да бъде тук.

Името на болната беше Басима. Изглеждаше на около дванайсет години и беше облечена в дълга бяла рокля. Нахри загледа как една по-възрастна жена се опитва да завърже бял шал около косата й. Басима се съпротивляваше; очите й бяха обезумели, ръцете й се размахваха необуздано. Нахри видя, че връхчетата им бяха зачервени и разранени, там, където беше изгризала ноктите си. Страх и тревога струяха от кожата й, черни струйки от каял[6] се стичаха по бузите й там, където се беше опитала да го изтрие от очите си.

— Моля те, обич моя — умоляваше я по-възрастната жена, майка й. Приликата беше очевидна. — Просто се опитваме да ти помогнем.

Нахри коленичи пред тях и улови ръката на Басима. Момичето застина, единствено очите му се стрелкаха напред-назад. Нахри я издърпа нежно на крака. Събралите се притихнаха, когато Нахри положи длан върху челото на Басима.

Нахри не би могла да обясни начина, по който усещаше болестите и ги лекуваше — не повече, отколкото можеше да обясни как работят очите и ушите й. Уменията й бяха част от нея толкова отдавна, че просто бе престанала да си задава въпроси за съществуването им. Отнело й бе години като дете (както и редица болезнени уроци), преди изобщо да осъзнае колко бе различна от хората около нея; като да бъде единствената зряща в свят на слепци. А и уменията й бяха толкова естествени, толкова органични, че й беше невъзможно да мисли за тях като за нещо необичайно.

У Басима имаше нещо нестабилно; умът й бе жив и искрящ под пръстите на Нахри, ала насочен погрешно. Съсипан. Ненавиждаше това колко лесно думата изникна в ума й, ала знаеше, че не може да стори почти нищо за момичето, освен да го успокои за известно време.

Трябваше да изиграе добро представление… иначе нямаше да й платят. Отметна шала от лицето на момичето, усетила, че то се чувства пленено. Басима стисна единия му край в юмрука си и го разлюля, приковала очи в лицето на Нахри.

Нахри се усмихна.

— Можеш да го задържиш, ако искаш, скъпа. Ще се позабавляваме заедно, обещавам ти. — Повиши глас и се обърна към събралите се наоколо. — Прави бяхте да ме повикате. В нея има дух. Силен дух. Но ние можем да го успокоим, нали? Да сключим щастлив съюз между двамата?

Тя намигна и даде знак на музикантките си.

Шамс подхвана яростен ритъм на своята тарамбука. Рана засвири на свирката си, подавайки на Нахри едно дайре — единственият инструмент, на който тя можеше да свири, без да се изложи напълно.

Нахри го удари в бедрото си.

— Ще попея на духовете, които познавам — обясни над музиката, макар че малко бяха жените от Юга, които не знаеха какво представлява един зар. Лелята на Басима взе един мангал, разнасяйки облаци от димящ тамян над тълпата. — Когато духът чуе песента, ще я направи раздразнителна и ще можем да продължим.

Рана засвири на свирката си, а Нахри заудря дайрето; раменете й се подрусваха, ресните по ръба на шала й се полюшваха с всяко нейно движение. Запленена, Басима я последва.

— О, духове, умоляваме ви! Умоляваме ви и ви почитаме! — пееше Нахри тихо, така че гласът й да не се прекърши. Истинските кодии бяха обучени певици, нещо, което изобщо не можеше да се каже за нея. — Я, амир кадим ел Хинд! О, велики принце, присъедини се към нас!

Започна с песента на индийския принц и продължи с тази на морския султан, а после на великия Карийн, а музиката се променяше с всяка песен. Беше се погрижила да научи думите, ако не и значението им; не се безпокоеше особено за произхода на подобни неща.

С всяка следваща песен Басима се оживяваше все повече, крайниците й се отпуснаха, напрегнатите линии на лицето й се изгладиха. Полюляваше се с по-малко усилие, отмятайки косата си, докато се усмихваше тихичко на себе си. Нахри я докосваше всеки път, щом минеше покрай нея, усещайки размътените части на ума й, придърпвайки ги по-близо, за да успокои неспокойното момиче.

Групата си я биваше: хората бяха пълни с енергия и увлечени в случващото се. Неколцина от жените се изправиха, пляскайки с ръце, и се включиха в танца. Често ставаше така; тези церемонии бяха колкото опит да се справят със създаващи неприятности джинове, толкова и повод за събиране. Майката на Басима наблюдаваше лицето на дъщеря си с надежда. Двете момиченца стискаха съкровищата си, подскачайки нагоре-надолу от вълнение, а пилето цвърчеше възмутено.

Музикантките й като че ли също се забавляваха. Шамс изведнъж заудря тарамбуката си по-бързо и Рана я последва, подхващайки печална, почти разстройваща мелодия на свирката си.

Нахри удряше дайрето, вдъхновена от настроението на събралите се. Усмихна се широко; може би бе време да им предложи нещо различно.

Затвори очи и затананика. Не знаеше името на родния си език; езика, който несъмнено бе споделяла с отдавна починалите си или забравени родители. Той бе единствената следа от произхода й, с която разполагаше, и от дете все дебнеше да го чуе, подслушвайки разговорите на чуждоземни търговци, смесвайки се с многоезичните учени пред университета „Ал-Азхар„[7]. Мислейки си, че наподобява иврит, веднъж тя бе казала няколко думи на него пред Якуб, но той категорично бе отрекъл каквато и да било прилика, добавяйки, без да е необходимо, че хората му и така си имали достатъчно неприятности, без и тя да бъде една от тях.

Ала Нахри знаеше, че езикът й звучи необикновено и загадъчно. Съвършено за един зар. Учуди се, че досега не й беше хрумнало да го използва.

Въпреки че би могла да изпее списъка си за пазаруване и никой не би разбрал, тя се придържаше към песните за зар, превеждайки от арабски на родния си език.

— Сах, афшин е-дев… — започна. — О, воин на джиновете, умоляваме те! Присъедини се към нас, успокой огньовете в ума на това момиче. — Тя затвори очи. — О, воине, ела при мен! Вак!

Капчица пот се търкулна по слепоочието й. В двора стана неприятно топло, притискащата се тълпа и пращенето на огъня започнаха да й идват в повече. Държеше очите си затворени и се полюляваше, оставяйки движението на кърпата около главата й да вее на лицето й.

— Велики пазителю, ела и ни защити. Бди над Басима, сякаш…

Ниско ахване я стресна и тя отвори очи. Басима беше престанала да танцува; крайниците й бяха замръзнали, стъкленият й поглед беше прикован в нея. Очевидно уплашена, Шамс пропусна един удар на тарамбуката си.

Боейки се да не изгуби множеството, Нахри удари дайрето в бедрото си, молейки се безмълвно Шамс да последва примера й. Усмихна се на Басима и взе кандилото с тамян, надявайки се мускусната миризма да я накара да се отпусне. Може би беше време да приключват.

— О, воине — запя тя по-тихо, връщайки се към арабския. — Ти ли си този, който спи в ума на нежната ни Басима?

Басима потръпна; пот се лееше по лицето й. Дошла по-близо, Нахри видя, че празното изражение в очите й бе изместено от нещо, което повече приличаше на страх. Мъничко стресната, тя посегна към ръката на момичето.

Басима примига и очите й се присвиха, приковавайки се в Нахри с почти свирепо любопитство.

КОЯ СИ ТИ?

Нахри пребледня и пусна ръката й. Устните на Басима не бяха помръднали, ала тя чу въпроса така ясно, сякаш бе изкрещян в ухото й.

А после мигът отмина. Басима тръсна глава, празното изражение се завърна, докато тя се мъчеше да затанцува отново. Сепната, Нахри направи няколко крачки назад. Студена пот изби по кожата й.

Рана беше до рамото й.

— Нахри?

— Чу ли това? — прошепна тя.

Рана повдигна вежди.

— Какво да съм чула?

Не ставай глупачка. Нахри поклати глава, чувствайки се нелепо.

— Нищо. — След това повиши глас и се обърна към събралите се. — Всичката слава на Всемогъщия — каза, мъчейки се да не заеква. — О, воине, благодарим ти. — Даде знак на момичето, което държеше пилето. — Моля те, приеми приношението ни и бъди в мир със скъпата Басима.

С разтреперени ръце, тя вдигна пилето над една очукана каменна купа и прошепна молитва, преди да му пререже гърлото. Кръв шурна в купата, оплисквайки краката й.

Лелята на Басима отнесе пилето, за да бъде сготвено, ала работата на Нахри далеч не бе свършила.

— Сок от тамаринд за госта ни — поиска тя. — Джиновете обичат киселото.

Заповяда си да се усмихне и опита да се отпусне.

Шамс донесе малка чаша, пълна с тъмния сок.

— Добре ли си, кодия?

— Слава на Бога — отвърна Нахри. — Просто съм уморена. Ще раздадеш ли храната с Рана?

— Разбира се.

Басима все още се полюляваше; очите й бяха притворени, върху лицето й играеше унесена усмивка.

— Пий, дете. — Нахри й подаде чашата. — Това ще достави удоволствие на твоя джин.

Момичето стисна чашата, разливайки поне половината от сока по лицето си. Направи жест към майка си, издавайки нисък, гърлен звук.

— Да, хабибти[8].

Нахри помилва косата й, опитвайки се да я успокои. Детето все още беше нестабилно, ала умът му като че ли не беше толкова трескав. Един Бог знаеше колко дълго щеше да трае това. Даде знак на майка й да се приближи и сплете ръцете им.

В очите на по-възрастната жена имаше сълзи.

— Излекувана ли е? Джинът ще я остави ли на мира?

Нахри се поколеба.

— Сега и двамата са доволни, но джинът е силен и вероятно е с нея от раждането й. За едно толкова крехко създание… — Тя стисна ръката на Басима. — За нея вероятно е било по-лесно да се подчини на желанията му.

— Какво означава това? — Гласът на другата жена се прекърши.

— Състоянието на дъщеря ти е по Божията воля. Джинът ще я пази в безопасност, ще й даде богат вътрешен живот — излъга Нахри, надявайки се думите й да донесат малко утеха на жената. — Грижи се и двамата да бъдат доволни. Нека остане с теб и съпруга ти, давайте й да прави нещо с ръцете си.

— Тя… тя ще проговори ли някога?

Нахри извърна поглед.

— Ако е рекъл Бог.

По-възрастната жена преглътна, очевидно доловила неудобството на Нахри.

— Ами джинът?

Нахри се опита да измисли нещо лесно.

— Нека всяка сутрин пие сок от тамаринд… това ще му достави удоволствие. И я водете да се къпе в реката за първата джумуа[9], в първия петък на всеки месец.

Майката на Басима си пое дълбоко дъх.

— Бог знае най-добре — каза тихо, като че ли повече на себе си, отколкото на Нахри.

Нямаше обаче повече сълзи. Вместо това пред очите на Нахри, тя взе ръката на дъщеря си; вече изглеждаше по-примирена. Басима се усмихна.

Думите на Якуб се промъкнаха в сърцето на Нахри при тази трогателна гледка. Нямаш нито семейство, нито съпруг, които да се грижат за теб, да те защитят…

Тя се изправи.

— Извинете ме.

Като кодия нямаше друг избор, освен да остане, докато не поднесат яденето, кимайки учтиво, докато жените клюкарстваха, и опитвайки се да избегне една възрастна братовчедка, в чиито гърди усети да се разпростира злокачествена маса. Никога не се бе опитвала да излекува нещо такова и не мислеше, че е добра идея да пробва точно сега… макар че от това не й беше по-лесно да преглътне гледката на усмихнатото лице на жената.

Церемонията вече беше на привършване. Кошницата й беше пълна с най-различните монети, които се използваха в Кайро: очукани медни филси, няколко сребърни пари и един-единствен древен динар от семейството на Басима. Някои от жените бяха оставили дребни, евтини бижута, разменени за благословията, която тя би трябвало да им донесе. Нахри даде на Шамс и Рана по две пари и ги остави да вземат по-голямата част от бижутата.

Тъкмо завързваше шала около главата си и избягваше целувките на семейството на Басима, когато усети как косъмчетата на тила й настръхнаха. Достатъчно дълги години беше следила хора и на свой ред беше следена, за да не разпознае усещането. Вдигна очи.

От другия край на двора Басима се взираше в нея. Беше напълно неподвижна, крайниците й бяха съвършено овладени. Нахри срещна погледа й, изненадана от спокойствието на момичето.

Имаше нещо любопитно и преценяващо в тъмните очи на Басима. А после, в мига, в който Нахри го забеляза наистина, то изчезна. Момичето отново долепи длани и започна да се полюшва, танцувайки така, както Нахри му беше показала.

2. Нахри

Нещо се случи с онова момиче.

Нахри ровеше из трохите от отдавна изядения си фитеер[10]. Мозъкът й бушуваше след зара и тя бе седнала в едно местно кафене, вместо да се прибере у дома; часове по-късно все още беше тук. Въртеше чашата си и червените останки от чая й от хибискус се поклащаха по дъното.

Нищо не се случи, идиотка такава. Никакви гласове не си чула. Прозя се и като облегна лакти на масата, затвори очи. След срещата преди зазоряване с пашата и дългата разходка през града беше изтощена.

Тихо прокашляне привлече вниманието й. Отвори очи и видя мъж с увиснала брада и обнадеждено изражение да се помайва край масата й.

Преди той да успее да каже каквото и да било, Нахри извади камата си и удари с дръжката й по дървената маса. Мъжът изчезна, а в кафенето се възцари тишина. Нечие домино се разпиля по пода.

Собственикът на заведението я изгледа яростно и тя въздъхна, знаейки, че ще я изхвърлят. Първоначално беше отказал да я обслужи с думите, че никоя почтена жена не би посмяла да излезе сама по тъмно, още по-малко пък да посети кафене, пълно с непознати мъже. След като на няколко пъти бе настоял да се увери, че мъжете в семейството й знаят къде е, гледката на монетите от зара най-сетне му беше затворила устата, ала Нахри подозираше, че това кратко примирие е на път да свърши.

Изправи се, пусна няколко монети на масата и си тръгна. Улицата беше тъмна и необичайно пуста; наложеният от французите вечерен час беше уплашил дори най-големите любители на нощта в Египет и ги беше накарал да си стоят вкъщи.

Нахри вървеше с наведена глава, но много скоро осъзна, че се е изгубила. Въпреки че луната грееше ярко, тази част на града й беше непозната и тя мина по една и съща уличка два пъти, опитвайки се безуспешно да открие главния път.

Уморена и раздразнена, Нахри спря пред входа на една притихнала джамия, обмисляйки дали да не се подслони тук за през нощта. Гледката на един далечен мавзолей, издигащ се над кубето на джамията, привлече погледа й. Тя застина. Ел Арафа: Градът на мъртвите.

Разпростираща се, обичана маса от погребални поля и гробове, Ел Арафа отразяваше обсебеността на Кайро от всичко, свързано с погребенията. Гробището се простираше покрай източния край на града, гръбнак от ронещи се кости и гниеща плът, където почиваха всички, от основателите на Кайро до неговите наркомани. И докато една чума не се беше погрижила за недостига на жилища в Кайро преди няколко години, беше служил дори като подслон за преселниците, които нямаха къде другаде да отидат.

От тази идея я побиха тръпки. Нахри не споделяше комфорта, който повечето египтяни изпитваха край мъртвите, още по-малко пък желанието да се нанесе при купчина разлагащи се кости. Намираше труповете за оскърбителни: миризмата, мълчанието им, всичко беше погрешно. От някои от търговците, които бяха пътували повече по света, беше чувала истории за хора, които изгаряли своите мъртъвци, чужденци, които си мислеха, че са хитри, като се крият от Божия съд… гении, мислеше си Нахри. Да изгориш в пращящ огън, звучеше приятно в сравнение с това да те погребат под задушаващите пясъци на Ел Арафа.

Знаеше обаче, че гробището е най-добрата й надежда да се прибере у дома. Можеше да последва границата му на север, докато не стигнеше до квартали, които й бяха познати, а и беше добро място, където да се скрие, ако се натъкнеше на френски войници, решили да се уверят, че вечерният час се спазва. Градът на мъртвите обикновено изпълваше чужденците със същото безпокойство, с което изпълваше и нея.

Когато влезе в гробището, Нахри пое по най-външната алея. Тя бе дори по-опустяла от улицата; единствените признаци на живот бяха миризмата от отдавна угасен огън за готвене и врещенето на биещи се котки. Острите върхове и заоблените куполи на гробовете хвърляха причудливи сенки по песъчливата земя. Древните постройки изглеждаха занемарени; османските управници на Египет предпочитаха да бъдат погребвани в турската си родина, поради което не бяха гледали на поддръжката на гробището като на нещо важно… едно от многото оскърбления, понесени от нейните сънародници.

Температурата като чели падна изведнъж и Нахри потрепери. Износените й кожени сандали, които отдавна би трябвало да бъдат сменени, тупкаха по меката земя. Не се чуваше друг звук, освен подрънкването на монетите в кошницата й. Бездруго уплашена, Нахри избягваше да поглежда към гробовете и вместо това мислеше за нещо много по-приятно — как ще проникне в къщата на пашата, докато той е във Фаюм. Проклета да бе, ако позволеше на онзи негов охтичав брат да й попречи да си вземе печалбата.

Не беше вървяла дълго, когато долови зад себе си нечие дишане, последвано от бързо движение, което улови с крайчеца на окото си.

Възможно е да е някой, решил да мине оттук за по-пряко, каза си, но сърцето й запрепуска бясно. Кайро беше сравнително безопасен, ала Нахри знаеше, че за една млада жена да бъде преследвана през нощта рядко имаше добър край.

Не ускори крачка, но посегна към камата си, преди да свърне рязко по-навътре в гробището. Забърза по алеята, стряскайки някакво сънливо псе, след което се шмугна във входа на една от старите гробници на Фатимидите[11].

Стъпките я последваха. А после спряха. Нахри си пое дълбоко дъх и вдигна камата, готова да се опита да сплаши който и да стоеше там. Пристъпи навън.

И замръзна.

— Басима?

Момичето стоеше насред алеята, на около десетина стъпки от нея; главата й беше непокрита, абаята й — изцапана и разкъсана. Усмихна се на Нахри и зъбите й грейнаха на лунната светлина, докато вятърът развяваше косата й назад.

— Говори отново — заповяда Басима с глас обтегнат и хриплив от неупотреба.

Нахри зяпна. Нима наистина й беше помогнала? И ако беше така, защо, в името на Бога, момичето се разхождаше из гробището посред нощ?

Свали ръка и се приближи.

— Какво правиш тук самичка, дете? Майка ти ще се притеснява.

А после се закова на място. Макар да беше тъмно, луната да беше забулена от неочаквано появили се облаци, можеше да види странните петна по ръцете на Басима. Пое си рязко дъх и долови миризмата на нещо опушено, овъглено и неправилно.

— Това… кръв ли е? В името на Всемогъщия, Басима, какво стана?

Очевидно сляпа за тревогата на Нахри, Басима плесна с ръце от удоволствие.

— Възможно ли е наистина да си ти? — Тя тръгна бавно около Нахри. — Възрастта е правилната… — каза замислено. — Кълна се, че виждам онази вещица в чертите ти, но иначе имаш толкова човешки вид. — Погледът й падна върху ножа в ръката на Нахри. — Макар че, предполагам, има само един начин да разберем.

Думите едва бяха излезли от устата й, а тя вече беше изтръгнала камата от ръката на Нахри, движенията й бяха невъзможно бързи. Нахри залитна назад със сепнат вик и Басима се разсмя.

— Не се тревожи, малка лечителке. Не съм от глупавите; нямам никакво намерение лично да изпробвам кръвта ти. — Тя размаха камата с една ръка. — Но искам това, преди да са ти хрумнали разни идеи.

Изгубила дар слово, Нахри се взираше в Басима с нови очи. Нямаше го измъченото дете с непокорни ръце. Оставяйки настрани странните й думи, в стойката й имаше непозната самоувереност, докато вятърът развяваше косата й.

Басима присви очи, вероятно доловила объркването на Нахри.

— Несъмнено знаеш какво съм. Маридите не може да не са те предупредили за нас.

— Кой?

Нахри вдигна ръка, опитвайки се да защити очите си от един песъчлив порив на вятъра. Времето се беше влошило. Тъмносиви и оранжеви облаци се вихреха по небето, изличавайки звездите. Вятърът ревеше като развилнял се хамсии[12], макар че все още не беше сезонът на пролетните пясъчни бури в Кайро.

Басима хвърли поглед към небето. Върху личицето й разцъфна тревога и тя се обърна рязко към Нахри.

— Човешката магия, която направи… кого призова?

Магия? Нахри вдигна ръце.

— Не съм направила никаква магия!

Движението на Басима беше мълниеносно. Блъсна Нахри към стената на най-близката гробница, притискайки гърлото й с лакът.

— За кого пееше?

— Аз… — Нахри ахна, слисана от силата в слабичките ръце на момичето. — Един… воин, мисля. Но то не означаваше нищо. Просто стара песен за зар.

Басима отстъпи назад, а по алеята повя горещ вятър, носещ мирис на огън.

— Не е възможно — прошепна. — Той е мъртъв. Те всички са мъртви.

— Кой е мъртъв? — Нахри трябваше да надвика вятъра. — Почакай, Басима! — изкрещя, когато момичето се втурна по насрещната алея. — Къде отиваш?

Не се наложи да се чуди дълго. Нещо изплющя във въздуха, по-силно от топовен изстрел. Стана тихо, прекалено тихо, а после Нахри политна във въздуха, запратена към една от гробниците.

Блъсна се тежко в камъка в същия миг, в който бе заслепена от лумване на ярка светлина. Свлече се на земята, прекалено замаяна, за да закрие лицето си от посипалия се горещ пясък.

Светът отново притихна, завърнал се с ударите на сърцето й и кръвта, нахлула в главата й. Черни точки заиграха пред очите й. Размърда пръстите на ръцете и краката си, облекчена, че все още си бяха на мястото. Думкането на сърцето й бавно бе изместено от пищене в ушите. Докосна предпазливо туптящата подутина в основата на черепа си, потискайки един вик при острата болка, която я прониза.

Опита да се освободи от пясъка, който я беше затрупал наполовина, все още заслепена от избухването на светлина. Не, не избухване, осъзна тя. Ярката бяла светлина все още беше тук, просто се концентрираше, смаляваше се, за да разкрие опърлените от огън гробници, докато не се събра в себе си. Докато не се събра в нещо.

Басима не се виждаше никъде. Нахри трескаво се зае да освободи краката си. Едва бе успяла да го направи, когато чу гласа, ясен като камбана и разгневен като тигър, на език, за който се беше ослушвала цял живот.

— Окото на Сулейман! — изрева той. — Ще убия онзи, който ме призова тук!

* * *

Всичко това са глупости. Няма никаква магия, никакви джинове, никакви духове, които чакат, за да ни изядат. Собствените й думи, които бе изрекла решително на Якуб, се завърнаха в ума й, шокирайки я, докато надзърташе над надгробния камък, зад който се беше хвърлила, когато бе чула гласа. Въздухът все още миришеше на пепел, ала светлината, изпълваща алеята, отслабваше, сякаш засмукана от фигурата в средата й. Приличаше на мъж, обгърнат в тъмна роба, която се вихреше около краката му като дим.

Той пристъпи напред, докато остатъкът от светлината изчезваше в тялото му, и начаса изгуби равновесие, посягайки да се улови за съсухрения дънер на едно дърво. Докато той си възвръщаше равновесието, кората избухна в пламъци под ръката му. Вместо да се отдръпне, той се облегна на горящото дърво с въздишка, а пламъците докосваха робата му, без да й навредят.

Прекалено поразена за каквато и да било свързана мисъл, камо ли за бягство, Нахри се дръпна зад надгробния камък, докато мъжът се провикваше отново:

— Хайзур… ако това е твоята идея за шега, кълна се в предшествениците си, че ще те оскубя перо по перо!

Странната му заплаха отекна в ума й, думите бяха безсмислени, ала езикът беше така познат, че й се струваше почти осезаем.

Защо някакво безумно огнено създание говори езика ми?

Неспособна да се пребори с любопитството си, Нахри се обърна и надникна иззад надгробния камък.

Създанието копаеше из пясъка, като си мърмореше под носа и ругаеше. Пред погледа на Нахри той извади извит ятаган и го окачи на кръста си. Много скоро към него се присъединиха две ками, огромен боздуган, брадва, дълъг колчан със стрели и искрящ сребърен лък.

С лъка в ръка, той най-сетне се надигна и хвърли поглед по алеята, очевидно търсейки онзи, който — как се беше изразил? — го беше „призовал”. Въпреки че не изглеждаше много по-висок от нея, огромният набор от оръжия, достатъчен, за да се справи с цял взвод френски войници, беше ужасяващ и мъничко нелеп. Като онова, с което би се окичило едно момченце, докато си играе на древен воин.

Воин. О, в името на Всевишния…

Търсеше нея. Нахри бе тази, която го беше призовала.

— Къде си? — изрева той, пристъпвайки напред с вдигнат лък. Идваше опасно близо до надгробния камък, зад който се беше скрила. — Ще те разкъсам на четвъртини!

Говореше езика й с образовано произношение, поетичният му тон беше в разрез с ужасяващата заплаха.

Нахри нямаше никакво желание да научи какво означава да те „разкъсат на четвъртини”. Изу сандалите си и когато той подмина надгробния камък, бързо се изпрани и побягна безшумно по противоположната алея.

За съжаление, беше забравила за кошницата си. Когато се раздвижи, монетите се раздрънчаха в тихата нощ.

— Спри! — изрева мъжът.

Нахри затича още по-бързо, босите й крака тупкаха по земята. Свърна в една лъкатушеща алея, а после в друга, надявайки се да го обърка.

Зърна една притъмняла врата и се шмугна вътре. Гробището беше тихо, не се чуваше тропот на преследващи крака, нито гневни заплахи. Нима се беше изплъзнала?

Нахри се облегна на студения камък, мъчейки се да успокои дишането си. Отчаяно й се искаше камата й да беше у нея… не че би била кой знае каква защита срещу въоръжения до зъби мъж, който я преследваше.

Не мога да остана тук. Само че не виждаше нищо, освен гробове пред себе си, и нямаше представа как да се добере до улицата. Стисна зъби, опитвайки се да събере малко кураж.

Моля те, Боже… или който и да слуша — помоли се тя. — Нека се измъкна от това и се кълна, че още утре ще помоля Якуб да ми намери жених. И никога вече няма да водя нито един зар.

Тя направи колеблива крачка.

Във въздуха изсвистя стрела.

Нахри изпищя, когато тя бръсна слепоочието й. Залитна напред и когато вдигна ръка към главата си, пръстите й начаса станаха лепкави от кръв.

— Спри, където си — разнесе се студеният глас, — или следващата ще се забие в гърлото ти.

Нахри замръзна, притиснала ръка към раната си. Кръвта вече се съсирваше, но не искаше да даде на създанието повод да й направи още една дупка.

— Обърни се.

Тя преглътна страха си и се обърна, като внимаваше да не движи ръце и да не вдига очи от земята.

— М-моля те, не ме убивай — заекна. — Не исках да…

Мъжът — или каквото и да беше — си пое рязко дъх, звук, прозвучал като угасен въглен.

— Ти… ти си човешко същество — прошепна. — Откъде знаеш дивастийски? Как изобщо ме чуваш?

— Аз…

Нахри замълча за миг, удивена най-сетне да научи името на езика, който знаеше от детството си. Дивастийски.

— Погледни ме.

Той дойде по-близо и въздухът стана топъл от миризмата на изгорен цитрус.

Сърцето на Нахри биеше толкова силно, че тя го чуваше в ушите си. Пое си дълбоко дъх, заповядвайки си да срещне погледа му.

Лицето му беше закрито, като на пътник в пустинята, но дори да беше открито, съмняваше се, че би видяла нещо друго освен очите му. По-зелени от изумруди, те бяха едва ли не прекалено ярки, за да погледнеш право в тях.

Присвиха се и ръката му отметна кърпата от главата й. Нахри потръпна, когато пръстите му докоснаха дясното й ухо. Бяха толкова горещи, че дори мимолетният допир опърли кожата й.

— Шафит — каза тихо, ала за разлика от останалите му думи тази й беше непозната. — Свали ръката си, момиче. Нека видя лицето ти.

Отмести ръката й, преди тя да успее да се подчини. Досега кръвта й вече се беше съсирила. Изложена на въздуха, раната сърбеше; Нахри знаеше, че кожата заздравява пред очите му.

Той отскочи назад и едва не се блъсна в насрещната стена.

— Окото на Сулейман! — Огледа я от главата до петите, душейки въздуха като куче. — Как… как го направи? — поиска да узнае. Ярките му очи лумнаха. — Това някакъв трик ли е? Клопка?

— Не! — Нахри вдигна ръце, молейки се да изглежда невинна. — Никакъв трик, никаква клопка, кълна се!

— Гласът ти… ти си тази, която ме призова. — Вдигна ятагана и допря извитото му острие до гърлото й леко, като ръката на любовник. — Как? За кого работиш?

Стомахът на Нахри се сви. Тя преглътна, устоявайки на порива да се дръпне от острието до гърлото си — несъмнено подобно движение нямаше да завърши добре.

Мислеше трескаво.

— Знаеш ли… тук имаше едно друго момиче. Бас държа, че то те е повикало. — Тя посочи към противоположната алея с един пръст, опитвайки се да придаде уверено звучене на гласа си. — Тръгна натам.

— Лъжкиня! — изсъска мъжът и студеното острие се притисна по-плътно. — Нима мислиш, че не разпознавам гласа ти?

Нахри изпадна в паника. Обикновено много я биваше под напрежение, ала нямаше особен опит в надхитрянето на разлютени огнени духове.

— Съжалявам! Аз… аз просто изпях една песен… нямах намерение да… ау! — извика, когато той притисна по-силно острието във врата й, порязвайки я леко.

След това го отдръпна и го повдигна към лицето си, изучавайки петното от кръв върху металната му повърхност. Подуши го и го поднесе към кърпата, закриваща лицето му.

— О, господи… — Стомахът на Нахри се сви. Якуб беше прав. Беше се оплела с магия, която не разбираше, и сега щеше да си плати за това. — Моля те… направи го бързо. — Опита да се стегне. — Ако ще ме изядеш…

— Да те изям? — Той издаде отвратен звук. — Мирисът на кръвта ти е достатъчен, та да ми се отяде за цял месец. — Той отпусна меча. — Миришеш на родена от пръст. Не си илюзия.

Нахри примига, но преди да успее да попита нещо за тези странни думи, земята се разлюля яростно.

Мъжът докосна гроба до тях, а после изгледа надгробните камъни с подчертано нервен поглед.

— Това гробище ли е?

Според Нахри това бе повече от очевидно.

— Най-голямото в Кайро.

— В такъв случай не разполагаме с много време. — Мъжът плъзна поглед нагоре-надолу по алеята, преди отново да се обърне към нея. — Отговори ми и бъди бърза и честна. Имаше ли намерение да ме призовеш тук?

— Не.

— Имаш ли семейство?

Как е възможно това да има някакво значение?

— Не, само аз съм.

— Правила ли си нещо такова преди? — поиска да узнае той с настойчив глас. — Нещо необичайно?

Откакто се помня. Нахри се поколеба. Ала колкото и да беше ужасена, звукът на родния й език беше опияняващ и тя не искаше този загадъчен непознат да престане да говори.

Така че отговорът изскочи от нея, преди да е успяла да помисли.

— Никога досега не съм „призовавала някого”, но се изцелявам сама. Както видя. — Тя докосна кожата на слепоочието си.

Мъжът се взря в лицето й и очите му станаха толкова ярки, че Нахри бе принудена да извърне поглед.

— Можеш ли да лекуваш и други?

Зададе въпроса със странно мек и отчаян тон, сякаш едновременно знаеше и се боеше от отговора.

Внезапно земята хлътна и надгробният камък под тях стана на прах. Нахри ахна и погледна към постройките наоколо, дала си сметка изведнъж колко древни и нестабилни изглеждат.

— Земетресение…

— Де такъв късмет.

Мъжът мина пъргаво покрай рухналия надгробен камък и сграбчи ръката й.

— Хей! — възнегодува Нахри; горещият му допир пареше през тънкия й ръкав. — Пусни ме!

Той я стисна по-силно.

— Как да се измъкнем от тук?

— Никъде няма да ходя с теб!

Нахри опита да се откопчи, а после замръзна.

Две слаби, превити фигури стояха в края на една от тесните пътеки в гробището. Трета се подаваше през един прозорец, чиято строшена рамка беше паднала на земята. Нахри нямаше нужда да се ослуша за липсващите удари на сърцата им, за да знае, че и тримата са мъртви. Дрипави останки от погребални покрови висяха от съсухрените им фигури, мирис на леш изпълваше въздуха.

— Смили се, Боже — прошепна с внезапно пресъхнала уста. — Какво… какво са…

— Гули. — Мъжът я пусна и тикна меча си в ръцете й. — Вземи.

Нахри едва бе в състояние да вдигне проклетото нещо. Задържа го непохватно с две ръце, докато мъжът сваляше лъка си и слагаше стрела в тетивата.

— Виждам, че сте открили слугите ми.

Гласът, разнесъл се зад тях, беше млад, момичешки. Нахри се обърна рязко. Басима стоеше на няколко крачки.

Мъжът се прицели в момичето за частица от секундата.

— Ифрит — изсъска.

Басима се усмихна учтиво.

— Афшине — поздрави го. — Каква приятна изненада. За последно чух, че си мъртъв, полудял окончателно в служба на човешките си господари.

Той потръпна и опъна тетивата.

— Върви в ада, демоне.

Басима се разсмя.

— Е, хайде, няма нужда от това. Сега сме на една страна, не си ли чул? — Тя се усмихна широко и се приближи. Нахри видя злия блясък в тъмните й очи. — Несъмнено си готов на всичко, за да помогнеш на най-новата Бану Нахида.

Най-новата какво? Думите обаче явно означаваха нещо за мъжа: ръцете му потрепериха върху лъка.

— Нахидите са мъртви — каза с разтреперан глас. — Приятелите ти ги избиха всичките.

Басима сви рамене.

— Опитахме се. Сега всичко това е в миналото, предполагам. — Тя намигна на Нахри. — Ела. — Повика я с пръст. — Няма причина да го правиш трудно.

Мъжът — афшинът, така го беше нарекла Басима — пристъпи между тях.

— Ще те изтръгна от тялото на това злочесто дете, ако дойдеш по-близо.

Басима кимна грубо към гробовете.

— Огледай се наоколо, глупако. Имаш ли някаква представа колко много тук са длъжници на събратята ми? Достатъчно е само да кажа една дума и двамата ще бъдете погълнати.

Погълнати? Нахри начаса се дръпна от афшина.

— Почакай! Знаеш ли какво? Защо аз да не взема да…

Нещо студено и остро сграбчи глезена й. Тя сведе поглед.

Костелива длан, чиято ръка все още беше погребана, я стискаше здраво. Дръпна я и тя се препъна, падайки в същия миг, в който една стрела изсвистя над главата й.

Нахри замахна към скелетната ръка с меча на афшина, опитвайки се да не отсече, без да иска, собствения си крак.

— Пусни ме, пусни ме! — изпищя; допирът на кости до кожата й караше всяко косъмче по тялото й да настръхне.

С крайчеца на окото си видя как Басима се свлече на земята.

Афшинът се втурна към нея, издърпвайки я на крака, докато тя смазваше с дръжката на меча ръката, която държеше глезена й. Отскубна се и замахна с оръжието.

— Ти я уби!

Той отскочи назад, за да избегне острието.

— Канеше се да отидеш при нея! — Гулите започнаха да стенат и афшинът си взе меча, преди да сграбчи ръката на Нахри. — Няма време за спорове. Ела!

Втурнаха се по най-близката алея, докато земята се тресеше. Един от гробовете се отвори рязко и два трупа се нахвърлиха върху Нахри. Мечът на афшина проблесна и главите им се търкулнаха.

Той я издърпа в една тясна алея.

— Трябва да се махнем от тук. Тулите вероятно не могат да напуснат гробището.

— Вероятно? Искаш да кажеш, че има вероятност тези неща да излязат от тук и да започнат да се хранят с жителите на Кайро?

Афшинът придоби замислен вид.

— Това ще им отвлече вниманието… — Вероятно забеляза ужаса й, защото побърза да смени темата. — Така или иначе, трябва да се махнем от тук.

— Аз… — Нахри се огледа наоколо, но бяха твърде навътре в гробището. — Не знам как.

Той въздъхна.

— Значи, ще трябва сами да си направим изход. — Махна рязко с глава към мавзолеите наоколо. — Мислиш ли, че ще намеря килимче в някоя от тези постройки?

— Килимче? Как ще ни помогне едно килимче?

Надгробните камъни край тях потрепериха и той изшътка.

— Тихо — прошепна. — Ще събудиш още.

Нахри преглътна мъчително, готова да му се довери, ако това бе най-добрият начин да избегне да бъде превърната в храна за мъртвите.

— Какво искаш да направя?

— Намери ми килимче, гоблен, завеса… нещо от плат и достатъчно голямо за двама ни.

— Но защо…

Той я прекъсна, махвайки с пръст към призрачните звуци, които долитаха откъм насрещната алея.

— Никакви въпроси повече.

Нахри се взря изпитателно в гробниците. До едната беше облегната метла, а дървените решетки[13] на прозорците й изглеждаха нови. Беше голяма, вероятно от онези, в които имаше малка стаичка за посетители.

— Да опитаме ето там.

Промъкнаха се по алеята и Нахри бутна вратата, но тя не поддаде.

— Заключено е — каза. — Дай ми една от камите си и ще я отворя.

Афшинът вдигна длан. Вратата се отвори рязко навътре сред дъжд от трески.

— Върви, аз ще охранявам входа.

Нахри хвърли поглед назад. Шумът вече беше привлякъл внимание; групичка гули се втурнаха към тях.

— Те да не стават… по-бързи?

— На проклятието му е нужно известно време, за да се задейства.

Нахри пребледня.

— Невъзможно е да ги убиеш всичките.

Той я побутна.

— В такъв случай побързай!

Нахри се намръщи, но прекрачи забързано през изкъртената врата. В гробницата бе още по-тъмно, отколкото на алеята, единствената светлина идваше от лунните лъчи, които проникваха през резбованите решетки на прозорците и хвърляха сложен рисунък по пода.

Нахри поспря, докато очите й привикнат. Сърцето й препускаше. Същото е като да огледаш къща, за да я обереш. Правила си го поне сто пъти. Коленичи и прокара ръце по съдържанието на една отворена касетка на земята. Вътре имаше прашна стомна и няколко чаши, подредени грижливо една в друга, в очакване на жадни посетители. Продължи напред. Ако гробницата беше предвидена за посетители, значи, трябваше да има място за посещение. И ако Бог беше милостив и семейството на този мъртвец — уважавано, там щеше да има килими.

Нахри навлезе по-навътре, допряла едната си ръка до стената, за да се ориентира, докато се опитваше да отгатне какво е разположението на мястото. Никога досега не беше влизала в гробница; никой, когото познаваше, не би искал някой като нея дори да припари до костите на предшествениците му.

Гърленият вик на един гул проряза въздуха, последван бързо от тъп удар по външната стена. Нахри се разбърза и надникна в мрака. Различи две отделни стаи: в едната бяха натъпкани четири тежки саркофага, ала в следващата като че ли имаше мъничък кът за сядане. Нещо беше навито в един от тъмните ъгли. Забърза натам и го докосна: килим. Слава на Всевишния.

Навитият килим беше по-дълъг от нея, и тежък. Тя го задърпа през гробницата, но я беше прекосила едва наполовина, когато тих звук привлече вниманието й. Вдигна очи и устата й се напълни с песъчливия прах, преминал покрай лицето й. Пясък се разля около краката й, сякаш гробницата го засмукваше.

Беше станало зловещо тихо. Мъничко разтревожена, Нахри пусна килима и надникна през решетката на единия от прозорците.

Миризмата на леш и разложение едва не я повали, но все пак успя да зърне афшина, застанал сам насред купчина тела. Лъка му го нямаше; в едната си ръка държеше боздуган, покрит с вътрешности, а в другата — меча, от чиято лъскава стомана капеше тъмна течност. Раменете му бяха увиснали, главата — наведена победено. По алеята, видя Нахри, се задаваха още гули. За бога, нима всички, погребани тук, имаха дълг към някой демон?

Афшинът хвърли оръжията си на земята.

— Какво правиш? — извика Нахри, докато той вдигаше бавно празните си ръце, като за молитва. — Има още…

Предупреждението й заглъхна.

Всяко зрънце пясък, всяка прашинка наоколо се втурна към ръцете му, завихряйки се във въртяща се фуния в средата на алеята. Той си пое дълбоко дъх и махна с ръце напред.

Фунията изригна към прииждащите гули и нещо изплющя. Ударна вълна разтърси стената и Нахри бе запратена от пясъка назад от прозореца.

И те ще заповядват на ветровете и ще бъдат господари на пустините. И всеки пътник, заблудил се в земята им, ще бъде обречен…

Думите изплуваха в ума й, без да ги е викала, нещо, което беше чувала през годините, в които се беше преструвала на мъдра по отношение на свръхестественото. Имаше само едно създание, за което се отнасяха тези думи, едно създание, което вдъхваше ужас в сърцата на закоравели воини и хитри търговци, от Магриб до Индия. Древно създание, за което се говореше, че живеело, за да заблуждава и тиранизира човечеството. Джин.

Афшинът беше джин. Истински джин.

Да осъзнае това, я накара да забрави за миг къде се намира, така че, когато една костелива ръка я дръпна назад, а в рамото й се забиха зъби, тя бе хваната неподготвена.

Изкрещя по-скоро от изненада, отколкото от болка, тъй като ухапването не беше дълбоко. Опита се да събори гула от гърба си, но създанието обви крака около нея и я повали на земята, вкопчило се в тялото й като рак.

Нахри успя да освободи лакътя си и го блъсна с всички сили.

Гулът падна, отнасяйки немалка част от рамото й със себе си. Нахри изохка — от болката в оголената плът й причерня пред очите.

Гулът щракна със зъби към шията й и тя се дръпна рязко. Тялото му не беше твърде старо; подпухнала плът и опърпан покров все още обгръщаха крайниците му. Ала очите му бяха ужасяващо, скверно гъмжило от гърчещи се бели червеи.

Нахри твърде късно долови движението зад себе си. Друг гул я придърпа към себе си, обездвижвайки ръцете й.

— Афшине! — изпищя тя.

Двамата гул и я повалиха на земята. Първият разкъса дупка в абаята й, прокарвайки остри нокти по корема й. Въздъхна от удоволствие, когато плъзна грапав език по окървавената й кожа, и цялото й тяло потрепери от погнусата, разляла се по вените й. Загърчи се и най-сетне успя да стовари юмрук в лицето на втория гул, докато той се навеждаше над шията й.

— Махни се от мен! — изпищя и се опита да го удари отново, но създанието стисна юмрука й и изви ръката й настрани.

Нещо изпука в лакътя й, но тя едва усети болката.

Защото в същия миг гулът впи зъби в гърлото й.

Кръв изпълни устата й. Очите й се забелиха. Болката се отдръпваше, зрението й се замъгляваше, така че не можа да види приближаването на джина, чу единствено яростен рев, свистенето на острие и два тъпи удара. Един от гулите рухна върху нея.

Лепкава, гореща кръв образува локва на пода под тялото й.

— Не… не, недей — измърмори тя, докато я вдигаха от пода и я изнасяха от гробницата.

Нощният въздух охлади кожата й.

Лежеше върху нещо меко, а после изведнъж стана безтегловна. Долови бегло някакво движение.

— Съжалявам, момиче — прошепна един глас на език, който до този ден Нахри не бе чувала никой друг да говори. — Ала двамата с теб не сме приключили.

3. Нахри

Знаеше, че нещо не е наред, още преди да отвори очи.

Слънцето беше ярко, прекалено ярко върху все още затворените й клепачи, а абаята й бе залепнала влажна за корема й. Лек ветрец играеше по лицето й. Нахри простена и се обърна, мъчейки се да се скрие в одеялото.

Вместо това лицето й се напълни с пясък. Надигна се, плюейки, и избърса очите си. Примига.

Определено не се намираше в Кайро.

Заобикаляше я сенчеста горичка от финикови палми и храсталаци; каменисти скали закриваха част от яркосиньото небе. Отвъд дърветата нямаше нищо друго, освен пустиня, искрящо златен пясък във всички посоки.

А срещу нея беше джинът.

Приклекнал като котка над тлеещите останки на малък огън (острата миризма на изгорено зелено дърво изпълваше въздуха), той се взираше в нея с предпазливо любопитство в яркозелените очи. В едната му изцапана с пепел ръка имаше изящна кама, върху чиято дръжка беше инкрустиран завихрен рисунък от лапис лазули и халцедон. Той я прокара по пясъка пред очите й, а острието проблясваше на слънцето. Останалите оръжия бяха струпани зад гърба му.

Нахри сграбчи първата пръчка, която й попадна, и я протегна толкова заплашително, колкото можа.

— Не се приближавай — предупреди го.

Той сви устни, без изобщо да се впечатли. Жестът обаче привлече вниманието й към устата му и тя бе сепната, виждайки непокритото му лице за първи път. Въпреки че не се забелязваше нито крило, нито рог, светлокафявата му кожа грееше с неестествено сияние, а ушите му се извиваха в издължени връхчета. Къдрава коса, невъзможно черна като нейната, обрамчваше остро, красиво лице с очи с дълги ресници и тежки вежди. Черна татуировка бележеше лявото му слепоочие — една-единствена стрела, пресичаща стилизирано крило. Кожата му беше гладка, ала в изумрудено-яркия поглед имаше нещо безвременно. Би могъл да бъде на трийсет или пък на сто и трийсет години.

Беше красив — поразително, плашещо красив, с онази привлекателност, която Нахри си представяше, че притежава един тигър, преди да ти разкъса гърлото. Сърцето й прескочи един удар, макар стомахът й да се сви от страх.

Затвори уста, дала си изведнъж сметка, че бе зяпнала.

— К-къде си ме довел? — заекна тя на… как беше нарекъл езика й? Дивастийски? Да, така беше. Дивастийски.

Той не откъсваше очи от нея, пленителното му лице беше неразгадаемо.

— На изток.

— На изток? — повтори тя.

Джинът се взря в нея, сякаш беше идиотка.

— Там, откъдето изгрява слънцето.

Искрица раздразнение пламна в нея.

— Знам какво означава думата… — Джинът се намръщи при звука на тона й и Нахри хвърли притеснен поглед към камата. — Ти… ти очевидно си зает с това — добави тя помирително, махвайки към оръжието, докато се изправяше на крака. — Така че защо просто не те оставя сам и…

— Седни.

— Наистина, не…

— Седни.

Нахри се отпусна на земята. Ала когато мълчанието между тях се проточи, нервите й не издържаха и тя се сопна.

— Седнах. Сега какво? Ще ме убиеш ли, както уби Басима, или просто ще се гледаме един друг, докато не умра от жажда?

Той отново сви устни и Нахри се опита да не се взира в него, усетила как я жегва внезапно съчувствие към някои от поразените й от любов клиенти. Следващите му думи обаче пропъдиха подобни мисли от ума й.

— Това, което направих с онова момиче, беше проява на милост. Тя бе обречена от мига, в който ифритът я е обсебил: те изгарят своите вместилища.

Нахри се олюля.

О, боже… Басима, прости ми.

— Аз… аз не исках да го призова… да я нараня. Кълна се. — Пое си дъх на пресекулки. — Когато я уби… уби ли и ифрита?

— Опитах се. Възможно е да е избягал, преди тя да умре.

Нахри прехапа устни, спомняйки си нежната усмивка на Басима и тихата сила на майка й. Трябваше обаче да потисне вината засега.

— Ами… ако онова беше ифрит, какво си ти? Някакъв джин?

Той направи отвратена физиономия.

— Не съм никакъв джин, момиче. Аз съм дев. — Устата му се изкриви в презрение. — Девите, които се наричат джинове, нямат никакво уважение към расата ни. Те са изменници, достойни единствено за унищожение.

Омразата в гласа му изпрати нов прилив на страх в тялото й.

— О — процеди с усилие. Нямаше представа каква е разликата между двете, но й се стори разумно да не разпитва повече. — Моя грешка. — Притисна длани до коленете си, за да скрие треперенето им. — Ти… имаш ли име?

Ярките му очи се присвиха.

— Би трябвало да знаеш, че не бива да ми задаваш подобен въпрос.

— Защо?

— В имената се крие сила. Не са нещо, което събратята ми раздават свободно.

— Басима те нарече афшин.

Девът поклати глава.

— То е просто титла… при това стара и безполезна.

— Значи, няма да ми кажеш истинското си име?

— Не.

Звучеше дори по-враждебно от миналата нощ. Нахри се прокашля, опитвайки се да запази спокойствие.

— Какво искаш от мен?

Той не обърна внимание на въпроса й.

— Жадна ли си?

„Жадна” беше меко казано; имаше чувството, че бяха насипали пясък в гърлото й… което, ако се имаха предвид събитията от предишната нощ, като нищо беше вярно. Стомахът й също негодуваше, напомняйки й, че от часове не бе яла.

Девът извади един кожен мех за вода изпод робата си, но когато Нахри посегна към него, той го задържа назад.

— Първо ще ти задам няколко въпроса. Искам да им отговориш. Откровено. Правиш ми впечатление на лъжкиня.

И представа си нямаш.

— Добре. — Гласът й беше равен.

— Разкажи ми за себе си. Името, семейството ти. Откъде са хората ти.

Нахри повдигна вежди.

— Защо ти да научиш името ми, когато аз не мога да узная твоето?

— Защото водата е у мен.

Тя се намръщи, но реши да му каже истината… засега.

— Името ми е Нахри. Нямам семейство. Нямам представа откъде са хората ми.

— Нахри — повтори той намръщено, проточвайки думата. — Никакво семейство… сигурна ли си?

За втори път я питаше за семейството й.

— Доколкото знам.

— Тогава кой те научи на дивастийски?

— Никой не ме е учил. Мисля, че е родният ми език. Или поне винаги съм го знаела. Освен това…

Нахри се поколеба. Никога не говореше за тези неща, след като още като малка бе научила какви са последствията.

О, защо не? Може пък той да има отговори.

— От малка мога да науча всеки език — добави. — Всеки диалект. Разбирам и отговарям на всеки език, на който ми говорят.

Той седна назад, поемайки си рязко дъх.

— Мога да проверя това — каза, но не на дивастийски, а на някакъв нов език със странно окръглени, пронизителни срички.

Нахри попи звуците, оставяйки ги да я облеят. Отговорът й дойде в мига, в който отвори уста.

— Давай.

Той се приведе напред с очи, пламнали от предизвикателството.

— Приличаш на бездомниче, което някой е издърпал през костница.

Този език бе още по-странен, музикален и нисък, приличен повече на ромон, отколкото на реч. Нахри го изгледа яростно.

— Ще ми се някой да издърпа теб през костница.

Очите му помътняха.

— Казваш истината — промълви на дивастийски. — И нямаш представа за произхода си?

Нахри разпери ръце.

— Колко пъти да ти повтарям?

— Ами животът ти сега? Как живееш? Омъжена ли си? — Изражението му потъмня. — Имаш ли деца?

Нахри не бе в състояние да откъсне очи от меха с вода.

— Какво те е грижа? Ти женен ли си? — сопна се подразнено.

Той я изгледа яростно.

— Е, добре. Не съм омъжена. Живея сама. Работя в една аптека… нещо като помощница.

— Снощи спомена нещо за насилване на ключалки.

По дяволите, беше наблюдателен.

— Понякога приемам… по-особени поръчки, за да допълня приходите си.

Джинът — не, девът, поправи се тя — присви очи.

— Значи, си крадла, така ли?

— Толкова е тесногръдо да го приемеш по този начин. Предпочитам да мисля за себе си като за някого, който търгува с деликатни задачи.

— Това не прави онова, което вършиш, по-малко престъпно.

— Докато между деви и джинове има фина разлика?

Той я изгледа свирепо и краят на робата му се превърна в пушек. Нахри побърза да смени темата.

— Правя други неща. Изработвам амулети, лекувам…

Той примига и очите му станаха по-ярки, по-напрегнати.

— Значи, можеш да лекуваш не само себе си? — Гласът му стана глух. — Как?

— Не знам — призна Нахри. — Обикновено усещам болестите по-добре, отколкото ги лекувам. Понякога надушвам нещо нередно или пък виждам сянка над някоя част от тялото. — Замълча, мъчейки се да открие правилните думи. — Трудно е за обяснение. Бива ме да израждам деца, защото усещам позицията им. А когато положа ръце върху хората… ами… пожелавам им доброто… мисля си за това как болните части от тялото им се излекуват. Понякога има ефект. Понякога — не.

Докато тя говореше, лицето му ставаше все по-буреносно. Скръсти ръце на гърдите си и яките им мускули изопнаха опушената материя.

— А тези, които не успееш да излекуваш… предполагам, че им връщаш парите?

Нахри понечи да се разсмее, но после осъзна, че той говори сериозно.

— Разбира се.

— Това е невъзможно — заяви той. Изправи се на крака и закрачи напред-назад с изящество, което рязко контрастираше с истинската му природа. — Нахидите никога не биха… не и с човешко същество.

Възползвайки се от разсейването му, Нахри грабна меха от земята и го отпуши. Водата беше вкусна, свежа и сладка като нищо, което беше опитвала някога.

Девът отново се обърна към нея.

— Значи, просто си живееш необезпокоявано с тези си способности? Никога ли не си се чудила защо ги притежаваш? Окото на Сулейман… би могла да сваляш от власт управници, а вместо това крадеш от селяни!

Думите му я вбесиха и тя пусна меха.

— Не крада от селяни — сопна се. — А ти не знаеш нищо за моя свят, така че да не си посмял да ме съдиш. Ти се опитай да живееш на улицата, когато си на пет години и говориш език, който никой не разбира. Когато те изхвърлят от всички сиропиталища, защото предсказваш кое дете ще умре от охтика или казваш на възпитателката, че в главата й се разраства сянка. — Тя кипеше от яд, завладяна за миг от спомените. — Правя каквото е нужно, за да оцелея.

— А това, че ме призова? — В гласа му нямаше и помен от извинение. — И това ли направи, за да оцелееш?

— Не, това направих като част от една глупава церемония. — Нахри замълча. Е, май не чак толкова глупава; Якуб се беше оказал прав за опасностите от това да се замесва с традиции, които не са нейни. — Изпях една от песните на дивастийски… нямах представа какво ще се случи. — Да го изрече на глас, с нищо не облекчи вината, която изпитваше за Басима, но тя продължи: — Ако не се брои онова, което мога да правя, никога не съм виждала нищо странно. Нищо магическо и определено нищо като теб. Не мислех, че подобни неща съществуват.

— Е, това е било истинска глупост. — Нахри го изгледа яростно, но той само сви рамене. — Нима уменията ти не са били достатъчно доказателство.

Тя поклати глава.

— Не разбираш.

Не можеше да разбере. Не беше водил нейния живот, не познаваше постоянната нужда от клиенти, за да се задържи на повърхността, да може да плати всичките си подкупи. Нямаше време за нищо друго. Единственото, което имаше значение, бяха монетите в ръката й, единствената истинска сила, която притежаваше.

И като стана дума за истина… Нахри се огледа наоколо.

— Кошницата, която носех… къде е? — При вида на празното му изражение я обзе паника. — Не ми казвай, че не си я взел!

Скочи на крака, за да я потърси, но не видя нищо освен килима, постлан в сянката на едно голямо дърво.

— Бягахме, за да спасим живота си — каза той саркастично. — Нима очакваше да губя време, като си водя сметка за вещите ти?

Ръцете й се вдигнаха към слепоочията. За една нощ беше изгубила малко съкровище. А имаше още повече за губене, скрито в дюкяна й у дома. Сърцето й заби учестено; трябваше да се прибере в Кайро. Със слуховете, които несъмнено щяха да се разнесат след зара, както и нейното отсъствие, нямаше да мине дълго, преди хазаинът й да претършува мястото.

— Трябва да се прибера. Моля те. Не исках да те призова. И съм ти благодарна, задето ме спаси от гулите — добави, преценявайки, че малко благодарност няма да навреди. — Ала искам единствено да си ида у дома.

Тъмно изражение се разля по лицето му.

— О, подозирам, че ще си отидеш у дома. Само че няма да бъде в Кайро.

— Моля?

Той вече се отдалечаваше.

— Не можеш да се върнеш в човешкия свят. — Приседна тежко върху килимчето в сянката на дървото и си изу ботушите. Сякаш беше остарял по време на краткия им разговор, върху лицето му беше легнала сянка на изтощение. — Противоречи на законите ни, а и ифритите вероятно вече се опитват да те намерят. Няма да изкараш и ден.

— Това не е твой проблем!

— Напротив, е. — Той се излегна, скръствайки ръце под главата си. — Ти също, за съжаление.

Ледена тръпка полази по гърба на Нахри. Въпросите за семейството й, едва прикритото разочарование, когато бе научил за уменията й.

— Какво знаеш за мен? Знаеш ли защо мога да правя тези неща?

Той сви рамене.

— Имам своите подозрения.

— И те са? — подкани го Нахри, когато той се умълча. — Кажи ми.

— Ще престанеш ли да ме тормозиш, ако го направя?

Не.

Тя кимна.

— Да.

— Мисля, че си шафит.

Беше я нарекъл по същия начин и на гробището. Думата обаче си оставаше непозната.

— Какво е шафит?

— Така наричаме някой, който има смесена кръв. Това се случва, когато моята раса се… поразпусне с човеците.

— Поразпусне? — Тя ахна, осъзнала значението на думите му. — Мислиш, че във вените ми има кръв на деви? Че съм като теб?

— Вярвай ми, за мен тази мисъл е също толкова смущаваща. — Той изцъка неодобрително с език. — Никога не бих повярвал, че един Нахид е способен на подобен грях.

С всяка изминала минута Нахри все повече се объркваше.

— Какво е Нахид? Басима ме нарече нещо такова, нали?

Един мускул на челюстта му потръпна и тя зърна някаква емоция да припламва в очите му. Не трая дълго, но беше там. Той се прокашля.

— Това е семейно име — отвърна най-сетне. — Нахидите са семейство деви лечители.

Деви лечители? Нахри зяпна, но преди да успее да отговори, той махна с ръка.

— Не. Казах ти какво мисля, а ти обеща да ме оставиш на мира. Трябва да си почина. Снощи направих доста магии и искам да бъда готов, ако ифритите отново дойдат да те търсят.

Нахри потрепери и ръката й инстинктивно се вдигна към гърлото й.

— Какво смяташ да правиш с мен?

Той издаде подразнен звук и посегна към джоба си. Нахри подскочи, очаквайки оръжие, но той извади парче плат, което изглеждаше прекалено голямо, за да се побере там, и го подхвърли към нея, без да отваря очи.

— Близо до скалата има езерце. Съветвам те да го посетиш. Миришеш по-отвратително и от останалите от расата си.

— Не отговори на въпроса ми.

— Защото все още не знам. — Чу несигурността в гласа му. — Повиках някого на помощ. Ще изчакаме.

Точно от каквото имаше нужда — още един джин, който да се произнесе за съдбата й. Нахри вдигна купчинката дрехи.

— Не се ли притесняваш, че ще избягам?

Той се изсмя сънено.

— Ще ми се да те видя как се измъкваш от пустинята.

* * *

Оазисът беше малък и Нахри много скоро откри езерцето, което той беше споменал, потънало в сенки, заобиколено от храсталаци и подхранвано от няколко ручейчета, които извираха от една скала. Не забеляза нито следа от коне или камили; нямаше представа как бяха стигнали до тук.

Нахри сви рамене и като свали съсипаната си абая, се потопи във водата.

Хладният допир беше като докосването на приятел. Затвори очи, опитвайки се да осмисли лудостта на отминалия ден. Беше отвлечена от джин. Дев. Все тая. Магическо създание с твърде много оръжия, което не изглеждаше особено запленено от нея.

Изтегна се по гръб, зареяла поглед към обграденото от палми небе и рисувайки фигурки във водата.

Според него във вените ми има кръв на деви. Идеята, че по какъвто и да било начин е свързана със създание, което предишната нощ бе призовало пясъчна буря, бе смешна, но той имаше право за това, че не може да пренебрегва значението на лечителските си способности. Беше прекарала целия си живот, опитвайки се да се слее с онези, които я заобикаляха, просто за да оцелее. Тези инстинкти се бореха и сега: вълнението да научи коя е и поривът да избяга обратно в живота си в Кайро, който си беше извоювала с такива усилия.

Знаеше обаче, че шансовете й да оцелее в пустинята бяха нищожни, така че опита да се отпусне, радвайки се на езерцето, докато пръстите й не се сбръчкаха. Разтърка кожата си с палмова кора и масажира косата си във водата, наслаждавайки се на усещането да бъде чиста. Не се случваше често да има възможност да се изкъпе — у дома жените в местния хамам ясно бяха дали да се разбере, че не е добре дошла, боейки се навярно да не урочаса водата.

Не можеше да направи кой знае какво, за да спаси абаята си, но все пак изпра останките й и ги простря върху един огрян от слънцето камък, за да изсъхнат, преди да насочи вниманието си към дрехите, които девът й беше дал.

Очевидно бяха негови дрехи; миришеха на изгорен цитрус и бяха скроени за мускулест мъж, не за постоянно гладуваща жена. Нахри потърка пепеливата на цвят материя между пръстите си, дивейки се на качеството й. Беше мека като коприна и все пак здрава като филц. Освен това нямаше никакви шевове; колкото и да се мъчеше, не откри нито един бод. Вероятно би могла да им вземе хубави пари, ако успееше да избяга.

Не беше лесно да накара дрехите да й станат; туниката падаше комично широко около кръста й и й стигаше до под коленете. Нави ръкавите доколкото можа, а после насочи вниманието си към панталона. След като си направи колан от ивица от абаята си и нави крачолите, той се задържа сравнително добре, макар че можеше само да предполага колко нелепо изглежда.

С помощта на един остър камък изряза голямо парче от абаята, за да си направи кърпа за главата. Косата й бе изсъхнала в бъркотия от къдрици, които тя се опита да сплете, преди да завърже импровизирания шал около главата си. Напи се на воля от меха (той като че ли се пълнеше от само себе си), ала водата не можа да уталожи глада, който глозгаше стомаха й.

Палмите бяха натежали от налети златни фурми, земята бе отрупана с презрели плодове, покрити с мравки. Нахри пробва всичко, за което можа да се сети, за да се добере до тези на дървото: разтърсваше дънерите, хвърляше камъни, дори направи един злощастен опит да се покатери, но нищо не сполучи.

Дали девите се хранеха? Ако се хранеха, той несъмнено имаше някаква храна, вероятно скрита в онази негова роба. Нахри се върна при малката горичка. Слънцето се бе издигнало, палещо горещо, и тя изохка, докато прекосяваше нагрятия пясък. Един бог знаеше какво се бе случило със сандалите й.

Девът все още спеше; сивата му шапчица бе нахлупена над очите, гърдите му се повдигаха и спускаха бавно на отслабващата светлина. Нахри пристъпи по-близо, изучавайки го по начин, по който се бе бояла да го стори по-рано. Робата му се вълнуваше на вятъра, издувайки се като дим, а от тялото му се излъчваше мъглива горещина, сякаш беше каменна пещ. Запленена, тя дойде още по-близо. Зачуди се дали телата на девите бяха като тези на хората: пълни с кръв и хумори[14], биещо сърце и издуващи се дробове. Или пък бяха направени изцяло от пушек, а външният им вид е просто илюзия.

Затвори очи и протегна пръсти към него, опитвайки се да се съсредоточи. Би било най-добре да го докосне, ала не смееше. Струваше й се от онези, които се събуждат в отвратително настроение.

След няколко минути спря, разтревожена. Нищо. Нито удари на сърце, нито бушуваща кръв и жлъчка. Не усети никакви органи, нито следа от искриците и клокоченето на стотиците естествени процеси, които поддържаха нейния живот и живота на всички, които бе срещала някога. Дори дишането му не беше както трябва, а движението на гърдите му — неистинско. Сякаш някой бе създал образ на мъж, човек от пръст, но бе забравил да му вдъхне последната искрица живот. Той беше… недовършен.

Добре оформено парче пръст, обаче… Нахри плъзна поглед по тялото му, а после застина, зърнала зелено проблясване върху лявата му ръка.

— Слава на Бога — прошепна.

Огромен смарагдов пръстен, достоен за султан, почиваше върху средния му пръст. Халката като че ли беше от лошо изковано желязо, но един поглед й бе достатъчен, за да види, че изумрудът е безценен. Прашен, но съвършено шлифован, без нито един недостатък. Нещо такова би струвало цяло състояние.

Докато Нахри гледаше пръстена, над главата й премина сянка. Тя вдигна разсеяно поглед, а после изписка и се хвърли в гъстите храсти.

* * *

Нахри надникна през листата, докато създанието прелиташе над оазиса, огромно на фона на източените дървета, а после кацна до спящия дев. Беше нещо, което само един болен мозък би могъл да измисли, скверна смесица между старец, зелен папагал и комар. С птиче тяло от гърдите надолу, то се движеше, подскачайки като пиле на двата си плътни, покрити с пера крака, завършващи с остри нокти. Останалата част от кожата му — ако можеше да бъде наречена кожа — бе покрита със сребристосиви люспи, които проблясваха при всяко движение, отразявайки светлината на залязващото слънце.

Създанието поспря, за да разпери две покрити с пера ръце. Крилата му бяха невероятни, искрящите им пера с цвят на зелен лимон бяха дълги почти толкова, колкото тя беше висока. Нахри понечи да се изправи, чудейки се дали да предупреди дева. Създанието изглеждаше погълнато изцяло от него и като че ли изобщо не я забелязваше, ситуация, която тя предпочиташе. И все пак, ако новодошлият убиеше дева, нямаше да има кой да я изведе от пустинята.

Човекоптицата нададе цвъртене, от което и последното косъмче по тялото на Нахри настръхна. Звукът събуди дева, разрешавайки проблема й. Той примига бавно с изумрудените си очи, заслонявайки ги, за да види кой стои пред него.

— Хайзур… — Той изпусна дъха си. — В името на Създателя, радвам се да те видя.

Създанието протегна деликатна ръка и придърпа дева в братска прегръдка. Очите на Нахри се разшириха. Нима това беше онзи, когото девът беше чакал?

Двамата се отпуснаха на чергата.

— Дойдох веднага щом получих сигнала ти — изграчи създанието. На какъвто и език да говореха, не беше дивастийски; беше пълен с отсечени звуци и ниско бухане, като птича песен. — Какво не е наред, Дара?

Изражението на дева се вгорчи.

— По-лесно е да се види, отколкото да се обясни. — Той погледна към оазиса и очите му се впиха в скривалището на Нахри. — Излез, момиче.

Нахри настръхна, подразнена, че я бяха открили толкова лесно и че й заповядваха, сякаш беше куче. Въпреки това бутна листата настрани и излезе, за да се присъедини към тях.

Потисна ахването си, когато човекоптицата се обърна към нея — сивият тон на кожата му твърде много й напомняше за тулите. Контрастираше с малката му почти красива розова уста и изящните зелени вежди, които се срещаха в средата на челото му. Имаше безцветни очи и едва забележими наченки на сива брада.

Той зяпна, като че ли също толкова изненадан при вида й.

— Ти… имаш спътница. Не че съм недоволен, но трябва да отбележа, Дара… Не мислех, че човеците са твоят тип.

— Тя не ми е спътница. — Девът се намръщи. — И не е изцяло човек. Тя е шафит. Тя… — Прокашля се, гласът му внезапно се обтегна. — Във вените й като че ли тече кръвта на Нахидите.

Създанието се завъртя рязко.

— Защо мислиш така?

Устните на дева се изкривиха от неудоволствие.

— Излекува се пред очите ми. На два пъти. Освен това притежава техния дар с езиците.

— Слава на Създателя. — Хайзур дойде по-близо със странната си походка и Нахри се дръпна рязко назад. Безцветните му очи се плъзнаха по лицето й. — Мислех, че Нахидите бяха изтребени преди години.

— Аз също. — Девът звучеше разстроено. — А за да лекува по начина, по който го прави… не може да е просто далечна потомка. Само че изглежда изцяло човек… взех я от един човешки град още по на изток, отколкото сме сега. — Девът поклати глава. — Нещо не е наред, Хайзур. Твърди, че не е знаела нищо за нашия свят до снощи, но незнайно как успя да ме довлече през половината…

— Тя може да говори за себе си — прекъсна го Нахри троснато. — И нямах намерение да те влача където и да било! Бих била безкрайно по-щастлива никога да не те бях срещала.

Девът изсумтя.

— Онзи ифрит щеше да те убие, ако не се бях появил.

Хайзур вдигна рязко крила, за да ги накара да замълчат.

— Ифритите знаят за нея? — попита остро.

— Повече, отколкото аз — призна девът. — Единият се появи малко преди мен и изобщо не се учуди да я види. Ето защо те повиках. — Той махна с ръка. — Вие, перитата, винаги знаете повече от всички нас.

Крилата на Хайзур увиснаха.

— Не и по този въпрос… макар да ми се ще да знаех. Имаш право, обстоятелствата са странни. — Той стисна основата на носа си със странно човешки жест. — Имам нужда от чаша чай. — Върна се рязко на килимчето, давайки знак на Нахри да го последва. — Ела, дете.

Курдиса се и в ръцете му изведнъж изникна голям самовар, ухаещ на пиперени зърна и кора на индийско орехче. Щракна с пръсти и се появиха три чаши. Напълни ги и подаде първата на Нахри.

Тя се взря в чашата със страхопочитание; стъклото беше толкова фино, че изглеждаше така, сякаш чаят, от който се вдигаше пара, се плискаше в ръцете й.

— Какво си ти?

Той й отправи мила усмивка, която разкри заострени зъби.

— Аз съм пери. Името ми е Хайзур. — Той докосна челото си. — За мен е чест да се запознаем.

Е, каквото и да бяха перитата, очевидно имаха по-добри маниери от девите. Нахри отпи от чая си. Беше гъст и пиперлив, изгарящ гърлото й по странно приятен начин. В миг топлина се разля по цялото й тяло… и което беше по-важно, гладът й беше уталожен.

— Толкова е вкусно! — усмихна се тя, а кожата й щипеше от течността.

— Моя собствена рецепта — заяви Хайзур гордо. Хвърли кос поглед към дева и кимна към третата чаша. — Ако решиш да престанеш да се мръщиш и да се присъединиш към нас, тази е за теб, Дара.

Дара. Перито за трети път го наричаше така. Нахри му отправи триумфална усмивка.

— Да, Дара — каза, като едва не измърка името му. — Защо не се присъединиш към нас?

Той я стрелна с мрачен поглед.

— Бих предпочел нещо по-силно.

Все пак взе чашата и се отпусна до нея.

Перито отпи от чая си.

— Мислиш ли, че ифритът ще се опита да я намери?

Дара кимна.

— Беше твърдо решен да я вземе. Опитах се да го убия, преди да напусне човешкото си вместилище, но е напълно възможно да е успял да избяга.

— В такъв случай нищо чудно вече да е съобщил на събратята си. — Хайзур потрепери. — Нямаме време да се чудим за произхода й. Дара. Трябва да я заведеш в Девабад възможно най-скоро.

Дара вече клатеше глава.

— Не мога. Няма да го направя. Окото на Сулейман, знаеш ли какво ще кажат джиновете, ако доведа шафит, в чиито вени тече нахидска кръв?

— Че твоите Нахиди са лицемери — отвърна Хайзур. Очите на Дара припламнаха. — И какво от това? Нима да спасиш живота й не си струва да позасрамиш предците й?

Нахри определено смяташе, че животът й е безкрайно по-важен от репутацията на някакви си мъртви роднини деви, но Дара не изглеждаше убеден.

— Ти би могъл да я вземеш — подтикна той перито. — Остави я на брега на Гозан.

— И да се надявам да открие пътя си през завесата? Да се надявам, че родът Кахтани ще повярва на думата на едно изгубено момиче с вид на човешко същество, в случай че тя незнайно как стигне до двореца? — Хайзур изглеждаше ужасен. — Ти си афшин, Дара. Отговорен си за нейния живот.

— Поради което за нея ще е по-добре да бъде в Девабад без мен — възрази Дара. — Онези пясъчни бълхи вероятно ще я убият само за да ме накажат за войната.

Войната?

— Почакайте — прекъсна ги Нахри; този Девабад изобщо не й харесваше. — Каква война?

— Войната, свършила преди четиринайсет века и заради която той все още има зъб — отвърна Хайзур. При тези думи Дара бутна чашата си чай и се отдалечи. — Нещо, в което страшно го бива — добави перито. Девът му хвърли свиреп поглед с изумрудените си очи, но перито продължи: — Ти си само един мъж, Дара; не можеш да удържаш ифритите до безкрай. Намерят ли я, те ще я убият. Бавно и с удоволствие. — Нахри потрепери; по кожата й побяга тръпка на страх. — И вината ще бъде изцяло твоя.

Дара крачеше напред-назад по ръба на килима. Нахри, която изобщо не беше във възторг от това две каращи се магически същества да решават съдбата й, без никакво участие от нейна страна, се обади отново:

— Защо мислите, че този Девабад ще бъде по-сигурен от Кайро?

— Девабад е домът на предшествениците ти — отвърна Хайзур. — Никой ифрит не може да мине през завесата му… никой, освен твоята раса.

Нахри хвърли поглед към Дара. Той бе впил поглед към залязващото слънце, мърморейки си гневно под носа, докато край ушите му се виеше дим.

— Значи, е пълен с такива като него?

Перито й отправи слаба усмивка.

— Сигурен съм, че ще откриеш по-богат… набор от темпераменти в града.

Колко окуражително.

— Защо изобщо ме търсят ифритите?

Хайзур се поколеба.

— Боя се, че ще трябва да оставя това обяснение на твоя афшин. То е доста дълго.

Моят афшин?, искаше й се на Нахри да попита. Ала Хайзур вече бе насочил вниманието си към Дара.

— Дойде ли вече на себе си? Или възнамеряваш да оставиш тази глупост с чистотата на кръвта да съсипе още един живот?

— Не — изсумтя девът, ала Нахри долови колебанието в гласа му.

Сключил ръце зад гърба си, той отказваше да ги погледне.

— В името на Създателя… върни се у дома, Дара — подкани го Хайзур. — Не страда ли достатъчно заради тази древна война. Останалите от племето на девите отдавна се примириха. Защо и ти не можеш да го направиш?

Дара завъртя пръстена си, ръцете му трепереха.

— Защото те не я видяха с очите си — отвърна меко. — Но имаш право за ифритите. — Той въздъхна и се обърна, лицето му бе все така разтревожено. — Момичето ще бъде в най-голяма безопасност, поне от тях, в Девабад.

— Добре. — Хайзур изглеждаше облекчен. Щракна с пръсти и чашите и самоварът изчезнаха. — В такъв случай, вървете. Толкова бързо, колкото е възможно. Но дискретно. — Той посочи чергата. — Не разчитай твърде много на това. Който и да ти я е продал, се е справил ужасно със заклинанието. Ифритите може би ще успеят да я проследят.

Дара отново се намръщи.

— Аз направих заклинанието.

Деликатните вежди на перито подскочиха.

— Е… в такъв случай може би няма да е зле да държиш тези подръка — подхвърли то, кимвайки към оръжията, натрупани под дървото. След това се изправи и разтърси крила. — Няма да ви бавя повече. Но ще видя какво мога да науча за момичето… Ако се окаже нещо полезно, ще се опитам да ви намеря. — Той се поклони към Нахри. — За мен беше чест да се запознаем, Нахри. Късмет и на двама ви.

И с едно плясване на крилата, той се издигна във въздуха и изчезна в аленото небе.

Дара си обу ботушите и преметна сребърния лък през рамото си, преди да изглади килимчето.

— Да вървим — заяви, мятайки останалите оръжия върху него.

— Да поговорим — отвърна Нахри и кръстоса крака. Нямаше да помръдне от чергата. — Никъде няма да отида, докато не получа някои отговори.

— Не. — Дара се отпусна до нея върху чергата; гласът му беше твърд. — Аз ти спасих живота. Ще те придружа до града на враговете си. Това е достатъчно. В Девабад можеш да намериш някой друг, на когото да дотягаш с въпросите си. — Той въздъхна. — Подозирам, че това пътуване и така ще бъде достатъчно дълго.

Разярена, Нахри отвори уста, за да спори, но млъкна, осъзнала изведнъж, че сега всичките им притежания, както и те двамата, бяха върху килимчето.

Никакви коне. Никакви камили. Сърцето й прескочи един удар.

— Нали няма да…

Дара щракна с пръсти и килимчето се издигна във въздуха.

4. Али

Беше отвратителна сутрин в Девабад.

Въпреки че езанът за утринната молитва беше отекнал във влажния въздух, в мъгливото небе нямаше и помен от слънце. Мъгла се стелеше над великолепния град от месинг, скривайки минаретата му от матово стъкло и кован метал и златните му кубета. Дъжд се процеждаше от нефритените покриви на мраморните дворци, наводняваше каменните му улици и се събираше на капчици върху спокойните лица на древните му нахидски основатели, увековечени в стенописите по огромните му зидове.

Пронизващ вятър вееше по криволичещите му улици, покрай хамамите с изящни плочки и здравите врати, предпазващи огнените храмове, чиито олтари горяха от хилядолетия, носещ мирис на влажна пръст и дървесна мъзга, откъм покритите с гори планини, които заобикаляха острова. Беше една от онези утрини, които караха повечето джинове да се скрият вътре като котки, бягащи от дъжд, обратно в леглата си с опушен копринен брокат и нечие топло тяло, докато часовете се изнижат и слънцето отново се покаже, горещо и готово да събуди града за живот с изпепеляващите си лъчи.

Принц Ализейд ал Кахтани не беше един от тях. Той подръпна тюрбана над лицето си и потрепери, превивайки рамене срещу студения дъжд. Запъхтяният му дъх излизаше на облачета пара, звукът беше усилван от влажния плат. Дъждовни капки се процеждаха по челото му, изпарявайки се върху пушещата му кожа.

Отново и отново прехвърляше обвиненията в ума си. Трябва да говориш с него — каза си. — Нямаш друг избор. Слуховете започват да излизат от контрол.

Придържаше се в сенките, докато наближаваше Големия базар. Дори толкова рано базарът щеше да бъде оживен: сънливи търговци, вдигащи проклятията, които бяха бранили стоките им през нощта; аптекари, варящи отвари, които да дадат енергия на първите им клиенти, деца, разнасящи съобщения, направени от торено стъкло, което се пръсваше, когато разкриеше думите си… да не говорим за телата на наркоманите под влиянието на незаконно внесени човешки опияняващи вещества. Тъй като нямаше особено желание да бъде забелязан от когото и да било от тях, Али свърна в една притъмняла уличка, която го отведе толкова навътре в града, че вече не можеше да зърне високите месингови стени, които го обграждаха.

Кварталът, в който навлезе, беше стар, претъпкан с древни сгради, имитиращи отдавна изгубена човешка архитектура: колони, върху които бяха издълбани набатейски стенописи, фризове на етруски сатири и пищни маурийски ступи[15]. Отдавна умрели цивилизации, споменът за които беше уловен от любопитни джинове, минали оттам, или от изпълнени с носталгия шафити, опитващи се да пресъздадат изгубените си домове.

Солидна каменна джамия с впечатляващо спираловидно минаре и черно-бели арки се издигаше в края на улицата. Едно от малкото места в Девабад, където чистокръвни джинове и шафити все още се молеха заедно, популярността на джамията сред търговците и пътниците от Големия базар създаваше една необикновено преходна общност… както и хубаво място, където да останеш невидим.

Али се шмугна вътре, нетърпелив да избяга от дъжда. Едва си бе събул сандалите и те бяха грабнати от нетърпелив ищас, едно от малките, люспести създания, които бяха обсебени от подреждане и обувки. С мъничко пазарлък и няколко плода, Али щеше да си получи обувките след молитвата, излъскани и ухаещи на сандалово дърво. Продължи навътре, подминавайки два еднакви мраморни шадравана за миене: от единия течеше вода за шафитите, а от другия — топлият черен пясък, който повечето от чистокръвните предпочитаха.

Една от най-старите в Девабад, джамията се състоеше от четири покрити зали, обграждащи вътрешен двор, отворен към небето. Протрит от краката и челата на стичалите се през вековете правоверни, червено-златният му килим беше тънък, но чист — каквито и самопочистващи магии да бяха втъкани в нишките му, все още действаха. Големи фенери с матови стъкла, пълни с вълшебни пламъци, висяха от тавана, а в мангалите по ъглите тлееха бучки тамян.

Тази сутрин джамията беше полупразна — явно в очите на повечето от обичайните посетители ползата от общата молитва не можеше да надделее над лошото време. Али вдъхна голяма глътка от уханния въздух, докато обхождаше с поглед неколцината правоверни. Онзи, когото търсеше, все още не беше пристигнал.

Може би са го арестували. Опита се да пропъди тази мрачна мисъл, докато отиваше към михраба от сив мрамор, нишата в стената, показваща на правоверните накъде да се молят. Вдигна ръце. Въпреки притеснението, молитвата му донесе мъничко успокоение. Както винаги.

То обаче не трая дълго. Тъкмо довършваше втория ракят, когато един мъж коленичи тихо до него. Али застина.

— Мир на теб, братко — прошепна мъжът.

— И на теб — отвърна Али тихо, избягвайки да срещне погледа му.

— Успя ли да го вземеш?

Али се поколеба. „Го” беше дебелата кесия, скрита в робата му, в която имаше малко състояние, взето от личното му богатство, заключено в царската съкровищница.

— Да. Но трябва да поговорим.

С крайчеца на окото си Али видя, че другият мъж се намръщи, но преди да успее да му отговори, имамът се приближи до михраба и изгледа уморено групичката мокри от дъжда мъже.

— Изравнете редиците — скара им се той.

Али се изправи, докато десетината сънливи правоверни се подреждаха. Опита да се съсредоточи, докато имамът ги поведе в молитва, но не беше лесно. Слухове и упреци се гонеха в ума му, обвинения, които не се чувстваше готов да стовари върху мъжа, чието рамо докосваше неговото.

Когато молитвата свърши, Али и спътникът му останаха седнали, изчаквайки безмълвно вярващите да излязат. Имамът беше последен. Той се изправи на крака, като си мърмореше под носа. А после погледът му падна върху единствените двама мъже, останали в джамията, и замръзна.

Али наведе очи, оставяйки тюрбана да хвърли сянка върху лицето му, но вниманието на имама беше погълнато от неговия спътник.

— Шейх Анас… — ахна той. — Мир вам.

— И на теб — отвърна Анас спокойно и като докосна сърцето си, махна към Али. — Имаш ли нещо против да дадеш на мен и на моя брат минутка насаме?

— Но разбира се. — Имамът ускори крачка. — Останете колкото ви е нужно; ще се погрижа никой да не ви обезпокои. — И той излезе забързано, затваряйки вътрешната врата след себе си.

Али изчака за миг, преди да заговори, но те бяха сами, единственият звук беше трополенето на дъжда в двора.

— Славата ти се е разнесла — отбеляза, мъничко смутен от уважението, проявено от имама.

Анас сви рамене и се облегна назад, подпирайки се на дланите си.

— Или отиде да предупреди Царската стража.

Али се сепна и неговият шейх се усмихна. Въпреки че бе на петдесетина години, възраст, на която чистокръвните джинове все още бяха младежи, Анас Бат беше шафит — черната му брада беше прошарена със сиви нишки, а около очите му имаше бръчици. Макар че във вените му трябва да имаше капчица-две кръв на джинове (в противен случай предците му не биха могли да влязат в Девабад), Анас спокойно можеше да мине за човек и не притежаваше никакви магически умения. Носеше бяла курта и бродирана шапчица, а около раменете си беше увил плътен кашмирен шал.

— Беше просто шега, принце мой — добави, когато Али не отвърна на усмивката му. — Какво не е наред, братко? Изглеждаш така, сякаш си видял ифрит.

Бих предпочел ифрит пред баща ми. Али обходи празната джамия с поглед, като почти очакваше да види тайни агенти, спотаени в сенките.

— Започвам отново да чувам… разни неща за „Танзим”.

Анас въздъхна.

— Какво сме направили този път според двореца?

— Опитали сте се да вмъкнете един топ покрай Царската стража.

— Топ? — Анас го погледна скептично. — За какво ми е топ, братко? Аз съм шафит. Познавам законите. Притежанието дори на някой по-големичък кухненски нож може да ме прати в затвора. „Танзим” е благотворителна организация; ние търгуваме с книги и храна, не с оръжия. Освен това откъде знаете вие, чистокръвните, как изглежда един топ? — Той издаде пренебрежителен звук. — Кога за последно някой от Цитаделата е посетил човешкия свят?

Имаше право, но Али не отстъпи:

— От месеци получаваме информация, че „Танзим” се опитва да купува оръжия. Говори се, че събранията ви са съпроводени от насилие, че някои от поддръжниците ви дори настояват за избиването на девите.

— Кой разпространява подобни лъжи? — поиска да узнае Анас. — Онзи дев неверник, когото баща ти нарича велик везир?

— Не е само Каве — възрази Али. — Миналата седмица задържахме един шафит, защото намушка двама чистокръвни на Големия базар.

— И аз съм отговорен за това? — Анас разпери ръце. — Нима ще бъда държан отговорен за постъпките на всеки шафит в Девабад? Знаеш колко отчаян е животът ни тук, Ализейд. Би трябвало да се радвате, че повече от нас не са прибягнали до насилие!

Али се сепна.

— Нима одобряваш нещо такова?

— Естествено, че не. — Анас звучеше подразнено. — Не бъди глупав. Ала когато отвличат момичетата ни от улицата, за да ги използват като робини в леглото, когато ослепяват мъжете ни, задето са погледнали някой чистокръвен не както трябва… нима е странно, че някои от нас се съпротивляват по всички възможни начини? — Шейхът впи нетрепващ поглед в Али. — Баща ти е виновен, че нещата станаха толкова лоши. Ако шафитите се радваха на същата закрила, както и чистокръвните, нямаше да бъдем принудени да вземаме правосъдието в ръцете си.

Беше удар под кръста, макар и обясним, ала гневното отричане на Анас не можа да успокои особено тревогите на Али.

— Винаги съм бил ясен с теб. Пари за книги, храна, лекарства, всички подобни неща… но ако хората ти вдигат оръжие против гражданите на баща ми, не мога да бъда част от това. Няма да бъда част от него.

Черните вежди на Анас подскочиха.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Искам да видя как харчиш парите ми. Несъмнено водиш някакви отчети.

— Отчети? — Шейхът като че ли не можеше да повярва на ушите си… а после придоби обидено изражение. — Нима думата ми не ти е достатъчна? Ръководя училище, сиропиталище, медицинска клиника… имам вдовици, които да подслонявам, и ученици, които да обучавам. Стотици отговорности, а ти искаш да си губя времето с… какво точно? Финансова проверка от моя млад благодетел, който се има за счетоводител?

Бузите на Али пламнаха, но той нямаше намерение да отстъпи.

— Да. — Извади кесията от робата си и монетите и скъпоценните камъни вътре издрънчаха, когато се удариха в земята. — В противен случай това е за последен път — каза и се надигна.

— Ализейд. Братко. — Шейхът скочи на крака, заставайки между Али и вратата. — Постъпваш прибързано.

Не, постъпих прибързано, когато започнах да давам пари на един уличен проповедник шафит, без да проверя миналото му, искаше му се на Али да каже, но преглътна думите, избягвайки очите на по-възрастния мъж.

— Съжалявам.

Шейхът протегна ръка.

— Почакай. Моля те. — В обичайно спокойния му глас се долавяха нотки на паника. — Ами ако ти покажа?

— Да ми покажеш?

Анас кимна.

— Да. — Гласът му стана твърд, сякаш беше взел решение. — Можеш ли да се измъкнеш от Цитаделата тази вечер?

— Аз… предполагам. — Али се намръщи. — Но не виждам какво общо има това с…

Шейхът го прекъсна.

— Тогава ще те чакам пред Портата на девите тази вечер, след молитвата иша. — Той плъзна поглед по тялото на Али. — Облечи се като благородник от племето на майка си, с всички труфила, които намериш. Лесно ще минеш за един от тях.

Али потръпна при тази забележка.

— Това не…

— Тази нощ ще научиш какво прави моята организация с парите ти.

* * *

Али последва инструкциите на своя шейх съвсем точно, измъквайки се след вечерната молитва, стиснал един вързоп под мишница. След като заобиколи Големия базар, се шмугна в една тъмна уличка без прозорци. Разви вързопа, всъщност една от пищните синьо-зелени роби, които аяанлийците, съплеменниците на майка му, толкова харесваха, и я нахлузи над униформата си.

След това беше ред на тюрбан със същия цвят, увит хлабаво около врата му, както го правеха аяанлийците, и пищна златна огърлица, инкрустирана с корали и перли. Али ненавиждаше бижутата — едва ли бе измислено по-безполезно разхищение на пари — но знаеше, че никой истински аяанлийски благородник не би посмял да излезе навън без украшения. Въпреки че хазната му преливаше от съкровищата от богатите родни земи на майка му, Та Нтри, огърлицата вече му беше подръка — семейна скъпоценност, която сестра му Зейнаб бе настояла той да носи на една аяанлийска сватба, на която бе принуден да присъства преди няколко месеца.

Накрая извади от джоба си мъничка стъкленица. Вътре имаше отвара, приличаща на разбита сметана, козметично средство, което за няколко часа щеше да придаде на очите му яркозлатния цвят на аяанлиец. Али се поколеба; не искаше да промени цвета на очите си, нито дори за миг.

В Девабад нямаше много хора като Али и сестра му, чистокръвни благородници от смесен произход. Разделени на шест племена от самия човешки цар и пророк Сулейман, повечето джинове предпочитаха компанията на събратята си; в действителност, твърдеше се, че Сулейман ги беше разделил именно за да всее възможно най-голям раздор сред тях. Колкото повече време джиновете прекарваха, воювайки помежду си, толкова по-малко им оставаше, за да тиранизират човеците.

Само че бракът на родителите им бе планиран, политически съюз, целящ да заздрави връзките между гезирци и аяанлийци. Бяха странни, нерядко обтегнати отношения. Аяанлийците бяха заможно племе, чиито членове ценяха науката и търговията и рядко напускаха изящните коралови дворци и изисканите салони на Та Нтри, родината им на бреговете на Източна Африка. В сравнение с нея земите Ам Гезира, чието сърце се намираше в най-безлюдните пустини на Източна Арабия, бяха същинска пустош, плашещите им пясъци бяха пълни с бродещи поети и неграмотни воини.

И все пак сърцето на Али принадлежеше изцяло на Ам Гезира. Открай време предпочиташе гезирците, връзка, на която външният му вид сякаш се надсмиваше. Приликата му с племето на майка му бе толкова поразителна, че би станала повод за слухове, ако баща му не беше царят. Беше наследил високите им, слаби фигури и черната кожа, строгата му уста и острите скули бяха съвършено копие на тези на майка му. Единственото, което бе наследил от баща си, бяха тъмностоманените очи. А тази нощ трябваше да се откаже и от тях.

Али отвори стъкленицата и капна по няколко капки в двете си очи. Трябваше да преглътне едно проклятие. Господи, как пареше. Бяха го предупредили, но въпреки това болката го свари неподготвен.

Отправи се със замъглени очи към майдана, централния площад в сърцето на Девабад. В този късен час той беше празен; запуснатият шадраван в средата му хвърляше причудливи сенки по земята. Майданът беше заобиколен от медна стена, позеленяла от годините, в която на равни интервали имаше седем порти. Всяка от тях водеше към района на различно племе, а седмата към — Големия базар и неговите претъпкани шафитски квартали.

Портите представляваха впечатляваща гледка. Сахрейнската порта — черно-бели колони с плочки, около които се обвиваха натежали от лилав плод лози. До нея беше Аяанлийската порта — две тесни пирамиди, увенчани със скрижал и плочка сол. След това идваше Портата на гезирците, която бе просто съвършено изрязан каменен свод — както винаги, хората на баща му предпочитаха функционалността пред формата. Тя изглеждаше дори още по-простичка до богато украсената Порта на агниваншийците, с нейните десетки танцуващи фигури, изваяни от розов пясъчник, в чиито ръце имаше проблясващи маслени лампи, толкова малки, че приличаха на звезди. След нея идваше Портата на тохаристанците, решетка от полиран нефрит, която отразяваше нощното небе и в която беше гравиран невъзможно сложен рисунък.

И все пак, колкото и впечатляващи да бяха всички те, последната порта, онази, която всяка сутрин улавяше първите лъчи на слънцето, портата на първите обитатели на Девабад, ги надминаваше до една.

Портата на девите.

Портата, входът към Квартала на девите (тъй като в арогантността си огнепоклонниците бяха взели оригиналното име на расата за име на племето си), се намираше срещу Големия базар, огромните й крила бяха боядисани в бледосиньо, което изглеждаше така, сякаш го бяха взели направо от измитото от дъжд небе и бяха вградили в него дискове от бял и златен пясъчник, оформящи триъгълен рисунък. Две масивни месингови статуи шеду я задържаха отворена — единственото, останало от митичните крилати лъвове, които древните Нахиди яздели в битка срещу ифритите.

Али се отправи натам, но още преди да стигне, от сянката на портата излязоха две фигури. Той се закова на място. Един от мъжете вдигна ръце и пристъпи в лунната светлина. Анас.

Шейхът се усмихна.

— Мир на теб, братко.

Носеше домашно изтъкана туника с цвета на мръсна вода, главата му беше непокрита.

— Мир и на теб.

Али измери с поглед другия мъж. Беше шафит — това поне беше очевидно от заоблените му уши, но приличаше на сахраянец с огненочервено-черната коса на северноафриканското племе и очите им с цвят на мед. Носеше раирана джелаба, с качулка с пискюли, спусната наполовина над лицето му.

При вида на Али очите му се разшириха.

— Това е най-новото ни попълнение? — Той се изсмя. — Толкова ли сме отчаяни за бойци, че вземаме крокодили, които току-що са се излюпили?

Вбесен от обидата по адрес на аяанлийската му кръв, Али отвори уста, за да възрази, но Анас го изпревари:

— Мери си приказките, братко Хано — предупреди го. — Тук всички сме джинове.

Хано изобщо не изглеждаше смутен от скастрянето.

— Има ли си име?

— Не и такова, което да те засяга — заяви Анас твърдо. — Тук е единствено за да наблюдава. — Той кимна на Хано. — Така че давай. Знам, че обичаш да се показваш.

Другият мъж се изсмя.

— Така си е.

Плесна с ръце и вихрушка от пушек обгърна тялото му. Когато пушекът се разсея, раираната му джелаба бе заменена от искрящ шал, жълтеникав тюрбан, украсен с фазанови пера, и яркозелено дхоти, типичната за агниваншийците долна препаска. Пред очите на Али ушите му се издължиха, а кожата му потъмня. Черни плитки изпълзяха изпод тюрбана му, спускайки се чак до дръжката на хиндустанския талвар, който висеше на кръста му. Примига и медните му очи придобиха калаения цвят на пълнокръвен агниваншиец. Стоманена лента с реликва щракна около китката му.

Али зяпна.

— Ти си превъплъщенец? — ахна той, неспособен да повярва на очите си. Превъплътяването беше невероятно рядко умение, което само няколко семейства във всяко племе притежаваха и още по-малко успяваха да овладеят наистина. Надарените превъплъщенци струваха теглото си в злато. — В името на Всевишния… не мислех, че шафитите изобщо са способни на толкова сложна магия.

Хано изпръхтя.

— Вие, чистокръвните, винаги ни подценявате.

— Но… — Али все още беше изумен. — … ако можеш да изглеждаш като чистокръвен, защо ти е изобщо да живееш като шафит?

Веселието се изпари от новото лице на Хано.

— Защото аз съм шафит. Това, че владея магията си по-добре от някой чистокръвен, това, че в интелектуално отношение Анас може да направи учените от Царската библиотека за смях… то е доказателство, че не сме толкова различни от вас. — Той изгледа Али свирепо. — Не е нещо, което искам да крия.

Али се почувства като глупак.

— Съжалявам. Нямах намерение…

— Няма нищо — прекъсна го Анас и улови ръката му. — Да вървим.

Али се закова на място, когато осъзна къде иска да го заведе шейхът.

— Почакай… нали не възнамеряваш наистина да влезеш в Квартала на девите? — Беше предположил, че портата бе просто място за среща.

— Боиш се от няколко огнепоклонници? — подразни го Хано и потупа дръжката на своя талвар. — Не се тревожи, момче. Няма да позволя призракът на някой афшин да те излапа.

— Не ме е страх от девите — сопна се Али. Започваше да му писва от този мъж. — Само че познавам закона. Те не допускат чужденци в земите си след залез-слънце.

— Е, в такъв случай ще се наложи да бъдем дискретни.

Минаха покрай озъбените статуи на шедутата и навлязоха в Квартала на девите. Али зърна за миг главния булевард, който по това време кипеше от купувачи, разхождащи се из пазара, и мъже, които играеха шах над безкрайни чаши чай, преди Анас да го издърпа към задната част на най-близката сграда.

Пред тях се простираше тъмна уличка, от двете страни на която се издигаха грижливо подредени щайги с боклук, очакващи да бъдат изхвърлени. Тя лъкатушеше, изгубвайки се в потъналата в мрак далечина.

— Отваряй си очите и бъди тих — предупреди го Анас.

Бързо стана очевидно, че членовете на „Танзим” и преди го бяха правили; проправяха си път из лабиринта от улички с лекота, стрелкайки се в сенките всеки път, щом някоя врата се отвореше.

Когато най-сетне излязоха от задните улички, се озоваха в район, който по нищо не приличаше на лъскавия централен булевард. Прастарите постройки изглеждаха издялани направо в скалистите хълмове на Девабад, порутени дървени колиби изпълваха всяко свободно кътче. В края на улицата имаше ниска тухлена постройка, иззад чиито окъсани пердета примигваше светлината на огън.

Когато се приближиха, Али чу пиянски смях и звуците на някакъв струнен инструмент да се изливат през отворената врата. Въздухът беше задимен; пушек се обвиваше около мъжете, изтегнати върху покрити с петна възглавници, и се вихреше покрай наргилета и тъмни бокали с вино. Всички гости бяха деви, мнозина от които имаха черни кастови татуировки и семейни символи, изрисувани върху златистокафявите им ръце.

Широкоплещест мъж с елек на петна и буза, разцепена от белег, охраняваше входа. Когато те се приближиха, той се изправи на крака, блокирайки вратата с огромна брадва.

— Да не сте се изгубили? — изръмжа.

— Тук сме, за да се видим с Туран — каза Хано.

Черните очи на стража се преместиха върху Анас и устните му се изкривиха пренебрежително.

— Ти и крокодиловият ти приятел може да влезете, но мръснокръвният ще остане навън.

Хано се изстъпи пред него, сложил ръка върху талвара си.

— Като се има предвид колко плащам на шефа ти, слугата ми ще остане с мен. — Той кимна към брадвата. — Нещо против?

Другият мъж изобщо не изглеждаше доволен, но все пак се отдръпна и Хано влезе в таверната, следван от Анас и Али.

Ако не се брояха няколкото враждебни погледа, насочени най-вече към Анас, гостите на заведението не им обърнаха особено внимание. Мястото изглеждаше от онези, в които хората идваха, за да бъдат забравени, но на Али му беше трудно да не зяпа. Никога не бе влизал в таверна… никога дори не бе прекарвал кой знае колко време близо до огнепоклонници. Малцина деви бяха допускани да служат в Царската стража, а онези, които бяха, подозираше Али, нямаха никакво желание да се сприятелят с най-младия Кахтани.

Побърза да отскочи, когато един пиян мъж падна от отоманката, изпръхтявайки с облак пушек. Женски смях привлече вниманието му и когато погледна натам, Али видя три жени деви да разговарят оживено на дивастийски над една огледална маса, покрита с месингови фигури за игра. Въпреки че не разбираше нито дума от разговора им (Али никога не си беше направил труда да научи дивастийски), всяка от жените сякаш бе по-поразително красива от предишната. Носеха бродирани блузи с ниско изрязани деколтета, които се стесняваха около гърдите, верижки със скъпоценни камъни обвиваха тънките им златисти китки.

Усилията на Али да не зяпа се провалиха катастрофално. Никога преди не беше виждал непокрита жена дева, още по-малко пък някоя, която разкриваше прелестите на тези трите. Племето на девите бе най-консервативното от всички и жените му винаги се покриваха, когато излизаха от дома си, като доста от тях, особено онези, които произлизаха от високопоставени семейства, отказваха да разговарят с непознати мъже.

Не и тези трите. Забелязала Али, една от тях се изпъна, срещайки очите му с дръзка усмивка.

— Хей, миличък, харесва ли ти това, което виждаш? — попита тя на джинистански, който говореше с акцент. Облиза устните си, от което сърцето на Али прескочи няколко удара, и кимна към украсената със скъпоценни камъни огърлица около врата му. — Изглеждаш така, сякаш можеш да си ме позволиш.

Анас застана между тях.

— Наведи очи, братко — смъмри го меко.

Засрамен, Али наведе очи. Хано изхихика, но Али не вдигна поглед, докато не ги въведоха в малка задна стаичка. Тя бе по-добре украсена от таверната; сложно тъкани черги, изобразяващи плодни дръвчета и танцьорки, покриваха пода, а от тавана висяха полилеи от шлифован кристал.

Хано бутна Али върху една от плюшените възглавници, подредени покрай стената.

— Недей да говориш — предупреди го, докато се настаняваше до него. — Дълго време ми отне да уредя всичко това.

Анас остана изправен, навел глава в нетипично за него покорство.

Плътна филцова завеса в средата на стаята се вдигна, разкривайки един дев в алено палто, застанал на прага на тъмен коридор.

Хано грейна.

— Добра среща, сахиб — каза със силен агниваншийски акцент. — Ти трябва да си Туран. Нека огньовете горят ярко за теб.

Туран не върна нито поздрава, нито благословията.

— Закъсняхте.

Превъплъщенецът повдигна изненадано тъмните си вежди.

— Нима пазарът за откраднати деца е толкова точен?

Али се сепна, но преди да успее да отвори уста, Анас улови погледа му от другия край на стаята и поклати лекичко глава. Али си замълча.

Туран скръсти ръце на гърдите си с подразнено изражение.

— Мога да намеря друг купувач, ако съвестта ти те измъчва.

— И да разочаровам съпругата си? — Хано поклати глава. — За нищо на света. Тя вече подреди детската стая.

Очите на Туран се плъзнаха към Али.

— Кой е приятелят ти?

— Двама приятели — поправи го Хано, потупвайки меча на кръста си. — Нима очакваш да се разхождам из Квартала на девите, носейки нелепата сума, която ми поиска, и да не си взема защита?

Студеният поглед на Туран се впи в лицето на Али и сърцето на принца заби учестено. Не се сещаше за много места, където би било по-опасно да го разпознаят като принц на Кахтаните, отколкото таверна на девите, пълна с мъже с престъпни наклонности.

Анас се обади за първи път:

— Нарочно ни бави, господарю. Вероятно вече е продал момчето.

— Затваряй си устата, шафите — сопна се Туран. — Никой не ти е давал позволение да говориш.

— Достатъчно — намеси се Хано. — Но хайде де, у теб ли е момчето, или не? Цялото това оплакване, че съм закъснял, а сега ти губиш време, като зяпаш спътника ми.

Очите на Туран припламнаха, но той се скри зад завесата.

Хано направи физиономия.

— А девите се чудят защо никой не ги харесва.

Иззад завесата се разнесе яростен изблик на дивастийски, а после едно мръсно момиченце, понесло голям меден поднос, бе изтикано в стаята. Имаше толкова човешки вид, колкото Анас. Имаше смугла кожа и носеше дълга ленена риза, която изобщо не беше подходяща за студената нощ; косата му беше обръсната толкова грубо, че на няколко места върху голия му скалп имаше порязвания. Приковало очи в пода, то се приближи босоного до тях, предлагайки им безмълвно подноса, върху който имаше две димящи чаши кайсиев спирт. Надали беше на повече от десет години.

Али забеляза синините върху китката на детето едновременно с Хано, но превъплъщенецът се изпъна пръв.

— Ще го убия — изсъска той.

Момиченцето се дръпна назад и Анас побърза да отиде при него.

— Всичко е наред, мъничката ми, той не искаше да те уплаши… Хано, прибери това оръжие — предупреди го, когато превъплъщенецът извади талвара си. — Не ставай глупак.

Хано се озъби, но прибра меча, докато Туран се връщаше в стаята.

Девът плъзна поглед по сцената пред себе си, а после изгледа свирепо Анас.

— Стой настрана от прислужницата ми.

Момиченцето се отдръпна в един тъмен ъгъл, криейки се зад подноса.

Кръвта на Али кипна. От години чуваше Анас да говори за теглото на шафитите, но да го види с очите си, да чуе как девите говореха на шейха му, да види синините по тялото на ужасеното момиченце… Май беше сгрешил да му иска сметка по-рано.

Туран се приближи, понесъл на ръце бебе, повито и потънало в сън. Хано начаса посегна към него.

Туран го дръпна назад.

— Първо парите.

Хано кимна на Анас и шейхът пристъпи напред с кесията, която Али му беше дал по-рано. Изсипа съдържанието й върху килима — смесица от различни монети, сред които имаше човешки динари, тохаристански нефритени плочки, бучки сол и един-единствен малък рубин.

— Сам ги преброй — каза Хано рязко. — Но искам да видя момчето.

Туран му го подаде и Али трябваше да положи усилие да скрие изненадата си. Беше очаквал друго шафитско дете, ала ушите на бебето бяха заострени като неговите, а кафявата му кожа грееше със светлината на чистокръвен джин. Хано повдигна и бързо пусна един от клепачите му, разкривайки очи с цвят на калай. Бебето изскимтя недоволно, изпускайки облаче дим.

— Ще мине — увери го Туран. — Вярвай ми. Достатъчно отдавна съм в този бизнес, та да знам. Никой никога няма да заподозре, че е шафит.

Шафит? Али отново погледна към момчето, слисан. Ала Туран имаше право — по нищо не личеше, че във вените му тече смесена кръв.

— Имаше ли затруднения да го вземеш от родителите му? — попита Хано.

— Бащата не беше проблем. Чистокръвен агниваншиец, който просто искаше парите. Майката беше прислужница, избягала, когато забременяла от него. Отне ми известно време да я открия.

— И тя се съгласи да продаде детето?

Туран сви рамене.

— Тя е шафит. Има ли някакво значение.

— Има, ако по-късно ще ми създава неприятности.

— Заплаши да се свърже с „Танзим”. — Туран изсумтя презрително. — Само че онези мръснокръвни фанатици не са повод за тревога, а шафитите се плодят като зайци. До година ще си роди друго, което да й отвлече мислите.

Хано се усмихна, ала усмивката не стигна до очите му.

— Може би нова възможност да припечелиш нещо. — Той хвърли поглед към Али. — Какво ще кажеш? — попита, като наблягаше на думите, и обърна бебето към него. — Може ли да мине за мое дете?

Али се намръщи, леко объркан от въпроса. Премести поглед между бебето и Хано, но разбира се, превъплъщенецът не изглеждаше като себе си. Беше приел друг вид. Беше приел подчертано агниваншийски вид и Али изведнъж осъзна защо.

— Д-да — успя да отвърне някак, преглъщайки буцата в гърлото си и мъчейки се да скрие ужаса в гласа си. В крайна сметка това беше истина. — Без проблем.

Хано не изглеждаше особено доволен.

— Може би. Само че е по-голям от обещаното… определено не струва абсурдната цена, която ми поиска — оплака се той на Туран. — Какво, очаква се жена ми да е родила дете, което всеки момент ще проходи?

— Върви си тогава. — Туран разпери ръце. — До седмица ще намеря друг купувач, а ти ще се върнеш при жена си, която чака до празната люлка. Прекарайте още половин век, мъчейки се да заченете. На мен ми е все едно.

Хано като че ли помисли за миг. Хвърли поглед към момиченцето, което все още се свиваше в сенките.

— Търсим си нова прислужница. Включи онази там към момчето и ще платя цената, която искаш.

Туран се намръщи.

— Няма да ти продам домашна робиня за нищо.

— Аз ще я купя — намеси се Али.

Очите на Хано припламнаха, но Али не го беше грижа. Искаше да приключи с това чудовище, да отведе тези невинни създания от това адско място, където животът им зависеше единствено от външния им вид. Разкопча трескаво златната си огърлица и тя тупна тежко в скута му. Протегна я към Туран и перлите проблеснаха на меката светлина.

— Това ще стигне ли?

Туран не я докосна. В черните му очи нямаше алчност, нетърпение. Вместо това хвърли поглед към огърлицата, а после към Али и се прокашля.

— Как каза, че ти е името?

Али се досети, че е направил ужасна грешка.

Ала преди да успее да отвърне нещо със заекване, вратата към таверната се отвори рязко и един виночерпец влезе забързано. Наведе се, за да прошепне нещо в ухото на Туран, и гримасата върху лицето на търговеца на роби стана по-дълбока.

— Проблем? — попита Хано.

— Мъж, чието желание да пие надвишава умението му да плати. — Туран се изправи, свил подразнено устни. — Ако ме извините за миг…

И той се отправи към таверната, следван по петите от виночерпеца. Затвориха вратата зад себе си.

Хано се обърна рязко към Али.

— Ти, идиот такъв. Нали ти казах да си държиш устата затворена. — Той махна към огърлицата. — С това нещо могат да се купят дузина момичета като нея!

— Аз… съжалявам — побърза да каже Али. — Просто се опитвах да помогна.

— Забравете за това засега. — Анас посочи към бебето. — Има ли знака?

Хано отново стрелна Али с подразнен поглед, но после извади нежно една от ръчичките на бебето от пелените, с които беше увито, и обърна китката му към светлината. Върху меката кожа имаше малък син родилен белег, като драсване с мастило. — Да. Същият като на майка му. То е. — Превъплъщенецът посочи момиченцето, сгушено в ъгъла. — Ала тя няма да остане тук с това чудовище.

Анас го изгледа.

— Не казах, че ще остане.

Али беше поразен от онова, на което беше станал свидетел.

— Момчето… често ли се случват подобни неща?

Анас въздъхна и лицето му помрачня.

— О, да. Шафитите открай време са по-плодовити от чистокръвните, благословия и проклятие от човешките ни предшественици. — Той махна към малкото състояние върху чергата. — Това е доходоносен бизнес… и съществува от векове. В Девабад вероятно има хиляди като това момче, отгледани като чистокръвни, без изобщо да подозират за истинския си произход.

— Но шафитските им родители… не могат ли да се обърнат към б… към царя?

— Да се обърнат към царя? — повтори Хано; гласът му беше пропит с презрение. — В името на Всевишния, за пръв път ли излизаш от семейното имение, момче? Шафитите не може да подават прошения към царя. Идват при нас… ние сме единствените, които могат да помогнат.

Али наведе поглед.

— Нямах представа.

— Тогава навярно ще си спомниш за тази нощ, ако отново решиш да ми задаваш въпроси за „Танзим”. — Гласът на Анас беше по-студен, отколкото Али го беше чувал някога. — Правим това, което е нужно, за да защитим хората си.

Хано изведнъж се намръщи. Взря се в парите на пода, намествайки спящото бебе, което все още беше в ръцете му.

— Нещо не е наред. — Той се изправи. — Не би трябвало да ни остави тук с парите и момчето. — Посегна към вратата за таверната и отскочи назад с вик, а въздухът се изпълни с цвърченето на изгорена плът. — Копелето ни е затворило с проклятие.

Събудено от вика на Хано, бебето заплака. Али скочи на крака и се присъедини към тях до вратата, надявайки се, че Хано греши.

Доближи връхчетата на пръстите си до дървената повърхност, но Хано беше прав: тя пращеше от магия. За щастие, Али беше обучен в Цитаделата… а девите създаваха достатъчно неприятности, та умението да развалят заклинанията, с които те защитаваха домовете и заведенията си, бе едно от нещата, на които учеха младите кадети. Затвори очи и промълви първото заклинание, което му дойде на ума. Вратата се отвори.

В таверната нямаше никой.

Беше опразнена набързо. Вокалите бяха пълни, дим се извиваше над забравените лули, а пръснатите фигурки за игра проблясваха върху масата, около която бяха седели жените деви. Дори така, Туран се беше погрижил да угаси лампите, потапяйки таверната в мрак. Единствената светлина идваше от лунните лъчи, които се процеждаха между окъсаните завеси.

Зад него Хано изруга, а Анас прошепна молитва за закрила. Али посегна към скрития си зулфикар, раздвоения меден ятаган, който носеше винаги, но после спря. Прочутото гезирско оръжие в ръцете на млад мъж с вид на аяанлиец щеше да го издаде моментално. Вместо това прекоси крадешком таверната и внимавайки да остане незабелязан, надникна иззад пердето.

Отвън стоеше Царската стража.

Али си пое рязко дъх. Дузина войници (които почти до един познаваше) заемаха безшумно боен ред срещу таверната, а медните им зулфикари и копия проблясваха на лунната светлина. Прииждаха още — Али виждаше движение на сенки откъм майдана.

Отстъпи назад. Ужас, по-задушаващ от всичко, което беше изпитвал някога, се вкопчи в него като лиани, увили се около гърдите му. Той се върна при другите.

— Трябва да се махаме. — Спокойствието в гласа му го изненада; то определено не съответстваше на паниката, която се надигаше в него. — Отвън има войници.

Анас пребледня.

— Можем ли да се доберем до скривалището? — попита той Хано.

Превъплъщенецът подрусваше пищящото бебе.

— Ще трябва да опитаме… но няма да е лесно с този рев.

Али се огледа наоколо, мислейки трескаво. Забеляза медния поднос, изоставен от шафитското момиченце, което се беше вкопчило в ръката на Анас. Прекоси стаята и взе една от чашите с кайсиев спирт.

— Това ще помогне ли?

Анас изглеждаше ужасен.

— Да не си си изгубил ума?

Хано обаче кимна.

— Възможно е.

Той задържа бебето, докато Али се опитваше непохватно да излее течността в пищящата му уста. Али усещаше погледа на превъплъщенеца, впит в него.

— Онова, което направи с вратата… — Гласът на Хано беше пропит с обвинение. — Ти си от Царската стража, нали? Едно от онези хлапета, които ги заключват в Цитаделата, докато не навършат първия си четвърт век?

Али се поколеба. Повече от това съм.

— Сега съм тук с вас, нали?

— Е, предполагам. — Хано пови детето с отработена лекота. Бебето най-сетне притихна и Хано извади своя талвар; искрящото му стоманено острие беше дълго колкото ръката на Али. — Трябва да потърсим изход отзад. — Той посочи с глава към червената завеса. — Ще ме разбереш, ако настоя да излезеш пръв.

Али кимна с пресъхнала уста. Нима имаше избор? Отметна завесата и пристъпи в тъмния коридор.

Посрещна го лабиринт от складови помещения. Бъчви с вино бяха подредени една върху друга чак до тавана, щайги с лук и презрели плодове изпълваха въздуха с миризмата си. Строшени маси, недоиззидани стени и мебели на парчета бяха пръснати навсякъде. Никъде не видя изход, единствено места, където можеха да се скрият.

Съвършеното място за засада. Али примига; очите му бяха престанали да парят. Действието на отварата явно беше отминало. Не че имаше някакво значение — беше отраснал с мъжете отвън; така или иначе, щяха да го разпознаят.

Усети леко подръпване на робата си. Малкото момиченце вдигна разтреперана ръка и посочи към една черна врата в края на коридора.

— Излиза на уличката отзад — прошепна; черните му очи бяха широки като панички.

Али му се усмихна.

— Благодаря ти — прошепна в отговор.

Поеха по коридора към последния килер. В далечината Али зърна ивица лунна светлина близо до пода: врата. За съжаление, това беше всичко, което видя. В помещението цареше непрогледен мрак и ако се съдеше по разстоянието до вратата, то беше огромно. Али се шмугна вътре, а сърцето му думкаше така, че го чуваше в ушите си.

Това не беше всичко, което чу.

Разнесе се тихо поемане на дъх, а после нещо, миришещо на желязо, профуча покрай лицето му, одрасквайки го по носа. Али се обърна рязко в същия миг, в който момиченцето изпищя, но очите му все още не бяха привикнали с мрака и не можа да различи нищо.

— Пусни я! — изкрещя Анас.

По дяволите с опитите за криене. Али извади зулфикара си. Дръжката се стопли в ръцете му. Светни, заповяда й.

Оръжието лумна в пламъци.

Огън плъзна по медния ятаган, опърляйки раздвоения му връх и обливайки стаята в светлина. Али видя двама деви: Туран и стража от входа на таверната, с огромната си брадва в ръка. Туран се мъчеше да отскубне пищящото момиче от ръцете на Анас, но се обърна при вида на огнения зулфикар. Черните му очи се изпълниха със страх.

Стражът обаче не беше впечатлен. Той се нахвърли на Али.

Али вдигна зулфикара в последния момент и във въздуха се разлетяха искри там, където острието се удари в брадвата. Тя трябва да беше от желязо — един от малкото материали, които бяха в състояние да отслабят магия. Али натисна силно, оттласквайки мъжа назад.

Девът отново му се нахвърли и Али избегна следващия му удар. Беше направо сюрреалистично. Беше прекарал половината си живот в спаринг двубои; движението на острието, на краката му, всичко беше толкова познато. Прекалено познато; изглеждаше невъзможно да си представи, че противникът му действително иска да го убие, че една погрешна стъпка няма да доведе до закачки над чаша кафе, а до кървава смърт върху мръсния под на една тъмна стая, където изобщо нямаше работа.

Избегна още един удар. Все още не беше атакувал. Как би могъл? Беше получил възможно най-добрата бойна подготовка, но никога не беше убивал… никога не беше наранявал преднамерено някого. Беше непълнолетен, деляха го години от това да види истинска битка. И беше син на царя! Не можеше да убие един от поданиците на баща си… при това — дев. Щеше да започне война.

Стражът отново вдигна оръжието си. А после пребледня. Брадвата застина във въздуха.

— Окото на Сулейман — ахна той. — Ти… ти си Али…

Стоманено острие се показа от гърлото му.

— … ал Кахтани — довърши Хано и завъртя меча, открадвайки последните думи на мъжа така, както открадна живота му. Побутна мъртвото тяло с крак, за да освободи меча си, оставяйки го да се свлече на пода. — Шибаният Ализейд ал Кахтани. — Обърна се към Анас с почервеняло от ярост лице. — Как можа?

Туран все още беше там. Погледна към Али, а после към двамата мъже от „Танзим”. Ужасено осъзнаване се разля по лицето му и той се хвърли към вратата, изскачайки в коридора.

Али не помръдна, не проговори. Все още се взираше в мъртвия страж.

— Хано… — Гласът на Анас потрепери. — Принцът… никой не бива да узнае.

Превъплъщенецът въздъхна пресилено. Подаде бебето на Анас и вдигна брадвата. Последва Туран.

Али твърде късно разбра какво става.

— П-почакай. Не е нужно да…

Откъм коридора долетя кратък вик, последван от хрущящ звук. А после още един. И трети. Али се олюля на краката си, залят от вълна на гадене. Това не се случва.

— Ализейд. — Анас беше до него. — Братко, погледни ме. — Али опита да се съсредоточи върху лицето на шейха. — Той продаваше деца. Щеше да те издаде. Трябваше да умре.

Откъм входа на таверната долетя звук на изкъртена врата.

— Анас Бат! — изкрещя познат глас. Уаджид… о, боже; не… — Знаем, че си тук.

Хано се втурна обратно в стаята. Грабна бебето и отвори вратата с ритник.

— Хайде!

Мисълта Уаджид, обичният му кайд, генералът с хитри очи, който на практика го беше отгледал, да го открие тук, застанал над телата на двама убити чистокръвни, накара Али да дойде на себе си. Той се втурна след Хано, следван по петите от Анас.

Изскочиха на друга потънала в боклуци уличка. Изтичаха до края й — до високата медна стена, която делеше Квартала на девите от този на тохаристанците. Единственият път за бягство беше тесен процеп, извеждащ обратно на главната улица.

Хано надникна пред отвора и се дръпна рязко назад.

— Имат деви стрелци.

— Какво?

Али се присъедини към него, без да обръща внимание на острия лакът, който го смушка.

В другия край на улицата беше таверната, огряна от пламналите зулфикари на войниците, които се изливаха през входа. Половин дузина деви стрелци чакаха върху гърбовете на слонове, а сребърните им лъкове проблясваха на звездната светлина.

— Имаме скривалище в Квартала на тохаристанците — обясни Хано. — Има място, където можем да се прехвърлим през стената, но първо трябва да пресечем улицата.

Сърцето на Али се сви.

— Никога няма да успеем.

Вниманието на войниците може и да беше погълнато от таверната, но беше невъзможно нито един от тях да не забележи как трима мъже, заедно с малко момиченце и бебе, пресичат улицата на бегом. Огнепоклонниците бяха дяволски добри стрелци (девите бяха така отдадени на лъковете си, както гезирците — на своите зулфикари), а улицата беше широка.

Той се обърна към Анас.

— Ще трябва да намерим друг начин.

Анас кимна. Хвърли поглед към бебето в ръцете на Хано, а после към момиченцето, което стискаше ръката му.

— Добре — каза меко. Коленичи така, че лицето му да бъде на едно ниво с момиченцето, и освободи пръстите му от своите. — Милинка, искам да отидеш с моя брат. — Той посочи Али. — Той ще те отведе на сигурно място.

Али го зяпна потресено.

— Какво? Почакай… нали нямаш намерение…

— Аз съм този, когото търсят. — Анас се изправи. — Няма да изложа на опасност живота на деца, за да спася своя. — Сви рамене, ала когато отново проговори, гласът му беше обтегнат. — Знаех, че този ден ще дойде… Аз… ще се опитам да им отвлека вниманието… да ви дам колкото се може повече време.

— За нищо на света — заяви Хано. — „Танзим” има нужда от теб. Аз ще отида. Имам по-голям шанс от теб да убия неколцина от онези чистокръвници.

Анас поклати глава.

— За теб ще е по-лесно да заведеш принца и децата на безопасно място.

— Не. — Думата се изтръгна от гърлото на Али, по-скоро молитва, отколкото молба. Не можеше да изгуби своя шейх, не и по този начин. — Аз ще отида. Несъмнено бих могъл да постигна някакво споразумение…

— Нищо няма да постигнеш — прекъсна го Анас сурово. — Ако разкажеш на баща си за станалото тази вечер, си мъртъв, разбираш ли? Девите ще въстанат, ако научат, че си замесен. Баща ти няма да рискува нещо такова. — Шейхът сложи ръка върху рамото на Али. — А ти си твърде ценен, за да те изгубим.

— Как ли пък не — възрази Хано. — Искаш всички ни да убият, така че някакво кахтанско келешче да…

Анас го прекъсна с рязко движение на ръката.

— Ализейд ал Кахтани може да стори за шафитите повече, отколкото хиляда организации като „Танзим”. И ще го направи — добави той, хвърляйки настойчив поглед към Али. — Заслужи си това. Не ме е грижа дали трябва да танцуваш на гроба ми. Спаси се, братко. Живей, за да се биеш отново. — Той побутна момиченцето към него. — Изведи ги оттук, Хано. — И без нито дума повече, се обърна и се отправи към таверната.

Момиченцето вдигна поглед към Али, кафявите му очи бяха разширени от страх. Али примига, за да удържи сълзите си. Анас бе подписал смъртната си присъда. Най-малкото, което Али можеше да стори, бе да изпълни последната му заповед. Вдигна момиченцето на ръце и то се вкопчи във врата му, а сърчицето му думкаше до гърдите му.

Хано го стрелна с поглед, пропит с отрова.

— Ти и аз, Ал Кахтани, двамата с теб дълго ще си поприказваме, когато това свърши.

После, като свали тюрбана от главата на Али, направи от него люлка за бебето.

Али начаса се почувства разголен.

— Какво му има на твоя?

— Ще тичаш по-бързо, ако се притесняваш да не те разпознаят. — Той кимна към зулфикара му. — Прибери това.

Али пъхна ятагана под робата си, премествайки момиченцето на гърба си, докато чакаха. Откъм таверната се разнесе вик, последван от друг, тържествуващ. Бог да те пази, Анас.

Стрелците се обърнаха към таверната. Единият опъна тетивата на сребърния си лък и се прицели във входа.

— Хайде! — извика Хано и се втурна да бяга. Али го следваше по петите, без да поглежда към войниците, целият му свят беше съсредоточен в това да спринтира през напуканите павета толкова бързо, колкото можеха да го носят краката му.

Един от стрелците извика предупреждение.

Али бе стигнал до средата на улицата, когато първата стрела изсвистя над главата му. Пръсна се на огнени късчета и момиченцето изпищя. Втората разкъса ризата му и одраска прасеца му. Той продължи да тича.

Прекосиха улицата. Али се хвърли зад една каменна балюстрада, но не остана дълго на сигурно място. Хано подскочи към сложната дървена решетка върху една от сградите. Тя бе покрита с пъстроцветни пълзящи рози и се издигаше в продължение на три етажа до далечния покрив.

— Катери се!

Да се катери? Очите на Али се разшириха, докато се взираше в деликатната решетка. Не му се струваше достатъчно стабилна, за да понесе тежестта на цветята, камо ли тази на двама мъже.

Една стрела, напоена с горящ катран, се заби в земята до краката му. Той отскочи назад, а въздухът се изпълни с рева на тръбящи слонове.

Решетката беше единственият му избор.

Дървената рамка се тресеше силно, докато той се катереше, а трънливите ластари раздираха ръцете му. Момиченцето се беше вкопчило в гърба му и почти го задушаваше, заровило лице във врата му, бузките му бяха мокри от сълзи. Една стрела изсвистя покрай главите им и детето изпищя — този път от болка.

Али нямаше как да провери дали е добре. Просто продължи да се катери, мъчейки се да се долепи колкото се може по-плътно до сградата. Моля те, Боже, молеше се; беше прекалено ужасен, за да измисли по-свързана молитва.

Почти беше стигнал до покрива, където Хано вече го чакаше, когато решетката започна да се отделя от стената.

В продължение на един дълъг, спиращ сърцето миг Али пропадаше назад. Дървената рамка се разпадна в ръцете му. В гърлото му се надигна вик.

Хано го сграбчи за китката.

Превъплъщенецът го изтегли на покрива и Али рухна.

— М-момиченцето — каза запъхтяно. — Една стрела…

Хано свали детето от гърба му и прегледа набързо тила му.

— Всичко е наред, мъничката ми — увери я той. — Всичко ще бъде наред. — Хвърли поглед към Али. — Ще се нуждае от няколко шева, но раната не изглежда дълбока. — Той развърза импровизираната люлка. — Да се разменим.

Али пое бебето и нахлузи люлката.

От улицата под тях долетя вик.

— На покрива са!

Хано го дръпна, за да се изправи.

— Хайде!

Втурна се по покрива и Али го последва, прескачайки тесните разстояния между сградите, носейки се покрай простори с пране и плодови дръвчета в саксии. Мъчеше се да не поглежда към земята, докато скачаха, сърцето му се беше качило в гърлото.

Стигнаха до последния покрив, но Хано не спря; вместо това ускори крачка, когато наближи ръба. А после, за ужас на Али, се хвърли над него.

Али ахна, заковавайки се на място досами ръба. Само че превъплъщенецът не се беше размазал на земята долу; вместо това се беше приземил върху медната стена, която разделяше кварталите на племената. Стената бе с около половин тяло по-ниска от покрива и поне на десетина крачки от там. Беше невъзможен скок, единствено късметът бе помогнал на Хано да се приземи където трябва.

Али го изгледа невярващо.

— Да не си луд?

Превъплъщенецът се ухили, оголвайки зъби.

— Хайде, Ал Кахтани. Несъмнено, ако един шафит може да го направи, и ти можеш.

Али изсъска в отговор. Закрачи напред-назад покрай ръба на покрива. Всеки разумен инстинкт му крещеше да не скача.

Звукът на преследващите ги войници се усили. Всеки миг щяха да се озоват на покрива. Али направи няколко крачки назад, мъчейки се да събере кураж да скочи.

Това е лудост. Той поклати глава.

— Не мога.

— Нямаш избор. — Веселието се изпари от гласа на Хано. — Ал Кахтани… Ализейд — настоя, когато Али не отговори. — Послушай ме. Чу какво каза шейхът. Мислиш ли, че можеш да обърнеш гръб сега? Да молиш своя абба[16] за милост? — Превъплъщенецът поклати глава. — Познавам гезирците. Събратята ти не се шегуват с лоялността. — Той срещна погледа на Али, очите му бяха потъмнели от предупреждение. — Какво мислиш, че ще стори баща ти, когато научи, че собствената му плът и кръв го е предала?

Никога не съм искал да го предам. Али си пое дълбоко дъх.

И скочи.

5. Нахри

— Недей да заспиваш, малка крадло. Скоро ще се приземим.

Клепачите на Нахри тежаха като кесия, пълна с дирхами, но тя не спеше. Невъзможно бе да заспи, когато само късче плат я спираше да не полети към сигурна смърт. Обърна се върху килимчето. Студен вятър милваше лицето й, докато летяха, утринното небе бе порозовяло от приближаването на слънцето, мракът на нощта отстъпваше място на светлорозови и бледосини багри, докато звездите гаснеха една по една. Нахри се взираше в небето. Точно преди една седмица бе съзерцавала друга зора в Кайро, докато чакаше пашата, без да подозира колко драстично бе на път да се промени животът й.

Джинът — не, девът, поправи се тя; Дара имаше склонността да изпада в ярост, когато го наречеше джин — седеше до нея, а горещият пушек от робата му гъделичкаше носа й. Раменете му бяха отпуснати, изумрудените му очи бяха мътни и съсредоточени върху нещо в далечината.

Похитителят ми изглежда особено уморен тази сутрин. Не че го винеше. Това бе най-странната, изпълнена с предизвикателства седмица от живота й и макар че Дара като че ли започваше да омеква в отношението си към нея, Нахри усещаше, че и двамата са напълно изтощени. Високомерният воин дев и кроящата хитри планове човешка крадла едва ли бяха най-естествената двойка; понякога Дара беше бъбрив като приятелка от детството и задаваше безброй въпроси за живота й — от това кой е любимият й цвят до това какви дрехи продават по базарите на Кайро. А после, без почти никакво предупреждение, ставаше мрачен и враждебен, навярно отвратен от себе си, защото му беше приятно да си приказва с една смесенокръвна.

Самата Нахри беше принудена да обуздава любопитството си; всякакви въпроси за магическия свят моментално го хвърляха в лошо настроение.

— Можеш да тормозиш джиновете в Девабад с всичките си въпроси — скастрил я беше веднъж, заемайки се отново да почисти оръжията си.

Само че грешеше.

Нахри не можеше да го стори. Защото определено нямаше да отиде в Девабад.

Една седмица с Дара й бе достатъчна, за да разбере, че за нищо на света нямаше да се затвори в град, пълен с още цял куп раздразнителни джинове. По-добре щеше да й бъде сама. Несъмнено все щеше да намери начин да избягва ифритите; те не биха могли да претърсят целия човешки свят, а тя определено нямаше да се забърка в друг зар.

Така че, нетърпелива да избяга, Нахри си отваряше очите за всяка възможност да го направи… ала така и не бе видяла такава в огромната монотонна пустиня, през която пътуваха — огрени от луната пясъци през нощта и сенчести оазиси през деня. Ала сега, седнала върху килимчето, тя зърна земята под тях и в гърдите й разцъфна надежда.

Слънцето се беше показало над хоризонта и осветяваше различен пейзаж. Вместо пустиня, хълмове от варовик се стопяваха в широка, тъмна река, която криволичеше на югоизток, докъдето стигаше погледът. Групички бели постройки и огньове за готвене осейваха бреговете й. Безплодните равнини под тях бяха скалисти, изпъстрени тук-там с храсталаци и тънки конични дървета.

Застанала нащрек, Нахри обходи земята с поглед.

— Къде сме?

— Хиераполис.

— Къде?

Двамата с Дара може и да говореха един и същи език, но в географията ги деляха векове. Той познаваше всичко под различни имена — реки, градове, дори звездите на небето. Думите, които използваше, й бяха напълно непознати, а историите, които разказваше, за да опише тези места, бяха още по-странни.

— Хиераполис. — Дара насочи килимчето надолу с една ръка. — Толкова отдавна не съм идвал. Когато бях млад, Хиераполис беше дом на много… духовни хора. Изключително отдадени на своите ритуали. Макар че, предполагам, всеки би бил отдаден, като се имаше предвид, че те почитаха фалоси и риби и предпочитаха оргиите пред молитвите. — Той въздъхна и очите му се присвиха от удоволствие. — Човеците могат да бъдат толкова приятно изобретателни.

— Мислех, че мразиш човеците.

— Нищо подобно. Човеците в техния си свят и моите хора — в нашия. Ето как трябва да бъдат нещата — заяви той твърдо. — Когато нарушим тези граници, тогава започват проблемите.

Нахри извъртя очи — знаеше, че според него тя бе плод на едно такова нарушаване на границите.

— Коя е тази река?

— Уфрату.

Уфрату… Тя запрехвърля думата в главата си.

— Уфрату… ел Фурат… това е Ефрат?

Беше слисана. Бяха много по-далече, отколкото предполагаше.

Дара разтълкува смайването й погрешно.

— Да. Не се тревожи, прекалено е широка, за да бъде прекосена тук.

Нахри се намръщи.

— Какво искаш да кажеш? Нали, така или иначе, ще прелетим над нея?

Би могла да се закълне, че той се изчерви, а в ярките му очи припламна леко смущение.

— Аз… не обичам да летя над толкова много вода — призна си най-сетне. — Особено когато съм изморен. Ще си починем, а после ще полетим на север, за да открием някое по-добро място. От другата страна можем да си намерим коне. Ако Хайзур е прав, че заклинанието, което направих на килимчето, е лесно за проследяване, не искам да летим още много с него.

Нахри едва чу думите му за килимчето — умът й препускаше, докато тя оглеждаше преценяващо тъмната река. Това е шансът ми, осъзна. Дара може и да отказваше да говори за себе си, но тя го изучаваше внимателно и признанието му за летенето над реката затвърди подозренията й.

Девът се боеше до смърт от водата.

Беше отказал да потопи дори палеца на крака си в сенчестите езерца на оазисите, край които бяха спирали, и изглеждаше убеден, че тя ще се удави и в най-плиткото от тях, заявявайки, че насладата й от водата е неестествена, шафитско извращение. Нямаше да посмее да прекоси могъщия Ефрат без килимчето; вероятно дори нямаше да се доближи до бреговете му.

Просто трябва да се добера до реката. Готова бе да преплува цялата й дължина, ако това беше единственият път към свободата.

Кацнаха върху камениста земя и коляното й се удари в корава буца. Тя изруга, разтърквайки го, докато се изправяше, за да се огледа наоколо. И зяпна от изумление.

— Кога каза, че си идвал за последен път?

Не бяха кацнали върху камениста земя; бяха кацнали върху една срутена сграда. Порутени и оголени каменни колони се издигаха от двете страни на широките улици, повечето от които бяха осеяни с дупки. Постройките бяха рухнали, макар височината на малкото държащи се пожълтели стени да намекваше за предишното им великолепие. Имаше големи сводести входове, които не водеха към нищо, почернели плевели и храсталаци растяха между зидарията и пълзяха по колоните. Срещу килимчето огромна каменна колона с цвета на измито небе лежеше натрошена на земята. Върху едната й страна бяха издълбани мръсните очертания на забулена жена с рибешка опашка.

Нахри слезе от килимчето, подплашвайки лисица с цвят на пръст, която се скри зад една ронеща се стена. Хвърли поглед назад към Дара. Той изглеждаше също толкова поразен, зелените му очи бяха разширени от слисване. Когато улови погледа й, се насили да се усмихне.

— Е, мина известно време…

— Известно време? — Нахри махна към руините, които ги заобикаляха. От другата страна на разбития път имаше огромен шадраван, пълен с мътна, черна вода; мръсна пяна покриваше мрамора там, където тя бе започнала да се изпарява. Нужни бяха векове, докато едно място стане такова. В Египет имаше подобни руини и се говореше, че принадлежат на древна раса поклонници на слънцето, които живели и умрели, преди свещените книги да бъдат написани. Тя потрепери. — На колко години си?

Дара я изгледа подразнено.

— Това не те засяга.

Тръсна килимчето по-силно, отколкото беше нужно, нави го и го метна през рамо, преди да се отправи към една от най-големите от рухналите постройки. Пищни жени риби бяха гравирани около входа; навярно това беше един от храмовете, в които хората бяха „почитали”.

Нахри го последва. Нуждаеше се от килимчето.

— Къде отиваш?

Препъна се в една строшена колона, завиждайки на изящния начин, по който девът се движеше по неравния терен, а после прекрачи прага на храма и се закова на място, заслепена от великолепната разруха.

Покривът и източната стена бяха рухнали, отваряйки руините към утринното небе. Мраморни колони се издигаха високо над главата й, ронещи се каменни стени очертаваха онова, което някога трябва да бе представлявало огромен лабиринт от различни стаи. По-голямата част от вътрешността тънеше в сумрак, засенчена от останалите стени и няколко решителни кипариси, пробили пода.

Вляво се издигаше висок каменен подиум, върху който имаше три статуи: още една жена риба, величествена жена, възседнала лъв, и мъж с парче плат около слабините и диск в ръката. И тримата бяха поразителни, мускулестите им фигури и царствената им стойка бяха пленителни. Плисетата в каменните им дрехи изглеждаха толкова истински, че на Нахри й се прииска да ги докосне.

Ала когато се огледа наоколо, видя, че Дара беше изчезнал, стъпките му бяха безшумни във великолепната руина. Тя последва дирята, която бе оставил в гъстия слой прах, покриващ пода.

— О… — Тих звук на възхищение се откъсна от гърлото й.

Внушителният храм изглеждаше малък в сравнение с огромния театър, в който се озова. Стотици, може би дори хиляди каменни стъпала бяха издялани в хълма, описвайки полукръг около голямата сцена, върху която бе стъпила.

Дара стоеше на ръба на сцената. Въздухът беше застинал и безмълвен, с изключение на утринния хор на пойните птички. Среднощносинята му роба димеше и се вълнуваше около краката му; той разви тюрбана си, оставяйки го да падне на раменете му, главата му беше покрита единствено от плоска, оловночерна шапчица. Бялата й бродерия изглеждаше розова на ранната утринна светлина.

Изглежда така, сякаш мястото му е тук — помисли си тя. — Като призрак, забравен във времето, който търси отдавна изгубените си другари. Като се имаше предвид как говори за Девабад, Нахри предполагаше, че е нещо като изгнаник. Вероятно неговите хора му липсваха.

Тръсна глава; нямаше намерение да допусне и искрица състрадание да я убеди да се прави на спътница на един самотен дев.

— Дара?

— Веднъж гледах една пиеса тук заедно с баща ми. Бях съвсем млад, навярно първата ми обиколка из човешкия свят… — Той обходи сцената с изпитателен поглед. — Имаше актьори, развяващи яркосиня коприна, за да изобразят океана. Стори ми се магическо.

— Сигурна съм, че е било прелестно. Ще ми дадеш ли килимчето?

Дара погледна към нея.

— Какво?

— Килимът. Ти спиш на него всеки ден. — Нахри остави в гласа й да се промъкне нотка на оплакване. — Мой ред е.

— Ами сподели го с мен. — Той кимна към храма. — Ще си намерим място в сенките.

Нахри усети как бузите й почервеняха леко.

— Няма да спя до теб в някакъв храм, посветен на рибешки оргии.

Дара направи физиономия и пусна килимчето. То тупна тежко на земята, вдигайки облаче от прах.

— Прави каквото искаш.

Така и възнамерявам. Нахри изчака той да се върне обратно в храма, преди да замъкне килимчето до далечния край на сцената. Бутна го и потръпна при звука на шумното тупване, очаквайки наполовина девът да дотича и да й каже да пази тишина. Ала театърът си остана празен.

Тя коленичи върху килимчето. Въпреки че от реката я делеше дълъг, прашен път, не искаше да тръгне, преди да е сигурна, че Дара е потънал в сън. Обикновено не отнемаше дълго. Забележката за прелитане над реката не беше първият път, в който бе споменавал, че магиите го изтощават. Нахри подозираше, че това бе труд като всеки друг.

Прегледа запасите си. Не бяха кой знае колко. Освен дрехите на гърба си и торбата, която бе направила от останките от абаята си, имаше мех с вода и тенекиена кутия с манна — застояли на вкус сухари, които Дара й беше дал и които лягаха в корема й като буца. Водата и манната щяха да я нахранят, но нямаше да й осигурят покрив над главата.

Няма значение. Може би втори път няма да ми се удаде подобна възможност. Отблъсквайки съмненията, тя стегна здраво торбата и завърза наново кърпата около главата си. След това събра подпалки и се промъкна обратно в храма.

Последва миризмата на пушек, докато не откри Дара. Както обикновено, той беше наклал малък огън, оставяйки го да гори до него, докато спеше. Макар никога да не го беше питала защо (очевидно не беше заради топлината в тези горещи пустинни дни), присъствието на пламъците като че ли му действаше успокояващо.

Беше потънал в сън в сянката на една рушаща се арка. За първи път, откакто се бяха срещнали, беше свалил робата си и я бе подложил под главата си като възглавница. Под нея носеше туника без ръкави с цвят на неузрели маслини и широк панталон с цвят на кост. Камата му беше затъкната в широк черен колан, препасан плътно около кръста му, а лъкът, колчанът със стрели и ятаганът лежаха между тялото му и стената. Дясната му ръка почиваше върху оръжията. Погледът на Нахри се задържа върху гърдите му, които се повдигаха и спускаха в съня му. Нещо се раздвижи ниско в корема й.

Тя не му обърна внимание и пъхна подпалките в огъня. Той лумна и на по-силната светлина Нахри забеляза черните татуировки, които покриваха ръцете му — причудливи геометрични фигури, сякаш някой калиграф се беше развихрил върху кожата му. Най-големият знак беше фина, подобна на стълба рисунка, със стотици грижливо изрисувани, неподдържани от нищо пречки, която тръгваше от лявата му длан, извиваше се нагоре по ръката му и изчезваше под туниката му.

А аз мислех, че татуировката на лицето му е странна…

Докато погледът й проследяваше линиите, пламъците огряха още нещо.

Пръстена му.

Нахри застина; изумрудът примига на светлината на огъня, сякаш я поздравяваше. Изкушаваше я. Лявата му ръка почиваше леко върху стомаха му. Нахри се взираше в пръстена, запленена. Със сигурност струваше цяло състояние, а дори не изглеждаше, сякаш пасва плътно около пръста му. Бих могла да го взема — осъзна тя. — Вземала съм бижута от хора дори когато са били будни.

Съчките станаха неприятно горещи в ръката й, огънят дойде опасно близо. Не. Не си струваше риска. Докато си тръгваше, хвърли един последен поглед към Дара. Трудно й бе да не почувства моментно съжаление; знаеше, че той е най-добрата й възможност да научи за произхода си, за семейството и способностите си. За… ами всичко. Ала това не си струваше свободата й.

Върна се в театъра и пусна съчките върху килимчето. Годините в гробницата и една седмица във въздуха на пустинята бяха изсмукали и последната капчица влага от старата вълна. Тя лумна в пламъци, сякаш бе напоена с масло. Нахри се закашля, махайки с ръце, за да пропъди пушека от лицето си. Докато Дара се събуди, от килимчето щеше да е останала единствено пепел. Щеше да е принуден да я преследва пеша, а тя щеше да има половин ден преднина.

— Само да стигна до реката — прошепна си.

Грабна торбата и пое по стълбите, които извеждаха от театъра.

Торбата й беше обидно лека, физическо напомняне за това в колко бедствено положение се намира. Аз ще бъда нищо. Хората ще ми се смеят, когато кажа, че мога да лекувам. Готовността на Якуб да си партнира с нея бе нещо рядко, а дори това се бе случило едва след като Нахри си беше създала име като лечителка, репутация, чието изграждане й бе отнело години.

Нямаше да е нужно да се тревожи за това, ако притежаваше пръстена. Би могла да го продаде и да си наеме някое местенце, за да не е принудена да спи на улицата. Да купи лекарства, които да използва в работата си, материали, с които да прави амулети. Забави крачка, още преди да бе изкачила и половината стъпала. Бива ме да крада. Открадвала съм много по-трудни неща. А Дара спеше като труп; не се бе събудил дори когато Хайзур само дето не беше кацнал върху него.

— Аз съм глупачка — прошепна, но се обърна и затича леко по стъпалата и покрай горящото килимче.

Промъкна се обратно в храма, заобикаляйки рухналите колони и строшените статуи.

Дара все още спеше дълбоко. Нахри остави предпазливо торбата си на земята и отвори кожения мех. Капна няколко капки върху пръста му, гледайки с разтуптяно сърце за някаква реакция. Нищо. Много внимателно улови пръстена между палеца и показалеца си и дръпна.

Пръстенът запулсира и се нагорещи. Внезапна болка лумна в главата й. Нахри изпадна в паника и се опита да пусне пръстена, но пръстите й не помръднаха. Беше, сякаш някой бе поел контрол над мозъка й. Храмът изчезна и зрението й се замъгли, заменено от поредица обвити в пушек фигури, които бързо се превърнаха в нещо съвсем ново. Пресъхнала равнина под ослепително бяло слънце…

Оглеждам мъртвата земя с опитно око. Някога мястото е било зелено, покрито с трева, пълно с напоявани поля и овощни градини, ала армията на господаря ми погази всяка следа от плодородност, оставяйки единствено кал и прах. Овощните градини са изсечени и изпепелени, реката — отровена преди седмица, с надеждата градът да бъде принуден да се предаде.

Невидим за човеците наоколо, аз се издигам във въздуха като дим, за да огледам по-добре войските ни. Армията на господаря ми е страховита: хиляди мъже в ризници и кожени доспехи, десетки слонове, стотици коне. Стрелците му са най-добрите в човешкия свят, обучени грижливо от мен. Ала стените на града си остават непревземаеми.

Взирам се в древните каменни блокове, дивейки се на това колко са масивни, колко други армии са отблъснали. Няма таран, който да е в състояние да ги срине. Подушвам въздуха — вятърът носи вонята на глад.

Обръщам се към своя господар. Той е един от най-едрите човеци, които съм срещал някога; върхът на главата ми едва стига до раменете му. Не може да понесе горещината на равнините и е постоянно розов и мокър, и крайно неприятен. Дори рижата му брада е влажна от пот, а туниката му, украсена с богат ажур, вони. Сбръчквам нос; подобна дреха е такова лекомислие по време на война.

Кацам на земята до коня му и вдигам очи към него.

— Още два или три дни — казвам, препъвайки се в думите, въпреки че му принадлежа от година, езикът му все още ми е странен, пълен с резки гласни и ръмжене. — Не могат да издържат още дълго.

Той се смръщва и гали дръжката на меча си.

— Това е твърде много. Каза, че ще са готови да се предадат миналата седмица.

Не отговарям веднага; от нетърпението в гласа му стомахът ми се свива от ужас. Не искам да опустоша този град. Не защото ме е грижа за хилядите, които ще умрат (вековете на робство са посели в душата ми дълбока омраза към човеците), а защото не искам да стана свидетел на опустошаването на който и да било град. Не искам да виждам насилие, да си спомням как обичният ми Девабад понесе същата съдба от ръцете на Кахтаните.

— Отнема по-дълго, защото са храбри, господарю. Подобно нещо заслужава възхищение. — Господарят ми като че ли не ме чува, така че аз продължавам: — Ще спечелиш по-дълготраен мир, ако преговаряш.

Господарят ми си поема дълбоко дъх.

— Не бях ли достатъчно ясен? — сопва се, навеждайки се над седлото, за да впие свиреп поглед в мен. Лицето му е белязано от шарката. — Не те купих, за да даваш съвети, робе. Искам да ми дадеш победа. Искам този град. Искам да видя как братовчед ми коленичи пред мен.

Смъмрен, аз навеждам глава. Желанията му лягат тежко върху раменете ми, обвиват се около крайниците ми. Енергия напира в пръстите ми.

Не мога да се съпротивлявам; научих го много отдавна.

— Да, господарю.

Вдигам ръце и се съсредоточавам върху стената.

Земята започва да трепери. Конят му се дръпва стреснато назад, неколцина мъже извикват уплашено. В далечината стената простенва, древните камъни роптаят срещу магията ми. Дребни фигурки хукват отгоре й, бягат от постовете си.

Свивам ръце в юмруци и стената рухва, сякаш направена от пясък. Рев се надига сред редиците на господаря ми. Човеци — кръвта им ликува при мисълта за насилие над събратята им…

Не! Нахри ахва, тъничко гласче се надига в ума й. Това не съм аз! Това не е истинско! Ала гласът е заглушен от писъците на следващото видение.

В града сме. Летя до коня на господаря си през окървавените улици, осеяни с трупове. Войниците му опожаряват дюкянчетата и тесните къщи, посичайки всеки жител, проявил глупостта да им се опълчи. Обхванат от пламъци мъж се строполява на земята до мен, хвърлен от един балкон, а младо момиче пищи, докато двама войници го издърпват от една преобърната каруца.

Обвързан от желанието на господаря ми, аз не мога да се отделя от него. Газя през кървищата, стиснал мечове в двете си ръце, и убивам всеки, който се изпречи на пътя ми. Когато наближаваме крепостта, нападателите стават прекалено многочислени за остриетата ми. Захвърлям оръжията и робското проклятие се разлива в мен, докато изпепелявам цяла група с един поглед. Писъците им се издигат във въздуха, ужасяващи животински стонове.

Много скоро вече сме в замъка, а после — в спалнята. Стаята е разкошна, пропита с мирис на кедрово дърво, от който се просълзявам. Именно това горяха съплеменниците ми деви, за да почетат Създателя и Неговите благословени Нахиди… ала аз в омърсеното си състояние не мога да почитам никого. Вместо това посичам стражите. Кръвта им оплисква копринените тапети.

Оплешивяващ мъж се е свил в един ъгъл; подушвам, че се е изпуснал. Жена с яростни очи се хвърля пред него с нож в ръката. Прекършвам врата й и я мятам настрани, а после сграбчвам хлипащия мъж, принуждавайки го да коленичи пред господаря ми.

— Братовчед ти, господарю.

Господарят ми се усмихва и тежестта на желанието се вдига от раменете ми. Изтощен съм от магията, повдига ми се от миризмата на толкова много човешка кръв и аз се свличам на колене. Пръстенът ми сияе, осветява черната робска татуировка, която белязва ръката ми. Приковавам очи в господаря си, заобиколен от касапницата, която той нареди, гледам как се подиграва на паниката на братовчед си. Омраза се надига в сърцето ми.

Ще те видя мъртъв, човеко, кълна се. Ще видя живота ти, сведен до знак върху ръката ми…

Спалнята се разсея пред очите на Нахри, пръстите й бяха откопчени от пръстена, когато ръката й бе дръпната толкова рязко, че тя падна тежко върху каменния под. Умът й препускаше трескаво, докато отчаяно се мъчеше да разбере какво се беше случило току-що.

Отговорът се извиси над нея, все още сграбчил китката й.

Дара изглеждаше по-шокиран и от нея да бъде събуден по този начин. Погледна към ръката си, чиито пръсти все още стискаха китката й. Пръстенът му сияеше със светлина, която отразяваше изумрудената яркост на очите му. От него се откъсна изненадано възклицание.

— Не! — Очите му бяха разширени от паника; пусна китката й и отстъпи назад. Цялото му тяло трепереше. — Какво направи? — изпищя, протегнал ръка така, сякаш очакваше пръстенът да се взриви.

Дара. Мъжът във видението й трябва да беше Дара. И какво беше видяла… да не би това да бяха спомените му? Изглеждаха прекалено истински, за да бъдат просто сънища.

Нахри си заповяда да срещне погледа му.

— Дара… — Опита се да говори меко. Девът беше пребледнял от страх, очите му бяха обезумели. — Моля те, просто се успокой. — Беше отстъпил назад без оръжията си. Нахри потисна порива да погледне към тях, боейки се, че той ще забележи. — Аз не…

Сякаш прочел мислите й, той се хвърли към оръжията едновременно с нея. Беше по-бърз, но тя се намираше по-близо. Грабна меча му и отскочи назад, докато той замахваше към нея с камата.

— Недей!

Вдигна меча, а ръцете й трепереха, докато го стискаше. Дара се дръпна назад със съскане, от което зъбите му се оголиха. Нахри усети, че я обзема паника. Невъзможно бе да го надбяга, нито да го победи в битка. Той като че ли беше обезумял; Нахри почти очакваше по устата му да избие пяна. Виденията отново пробягаха през ума й: разкъсани тела, мъже, изгорени до смърт. И Дара бе този, който бе сторил всичко това.

Не. Трябва да имаше някакво обяснение. И тогава тя си спомни. Господар, беше нарекъл онзи мъж свой господар.

Той е роб. Всички истории за джинове, които беше чувала, нахлуха в ума й и тя зяпна потресено. Изпълняващ желания роб джин.

Това осъзнаване не подобри ситуацията й.

— Дара, моля те… не знам какво стана, но не исках да те нараня. Кълна се!

Лявата му ръка бе притисната до гърдите, пръстенът бе до сърцето му… ако девите имаха сърца. С дясната стискаше камата, протегната напред, и обикаляше около Нахри като котка. Затвори очи за миг, а когато отново ги отвори, част от безумието бе изчезнало.

— Не… аз… — Той преглътна; изглеждаше така, сякаш бе на път да се разплаче. — Все още съм свободен. — Облегна се тежко на една от мраморните колони. — Ала онзи град… — Думите му бяха задавени. — Онези хора…

Той се плъзна на пода, отпускайки глава в ръцете си.

Нахри не свали меча. Нямаше представа какво да каже, разкъсвана между вина и страх.

— Аз… съжалявам — рече най-сетне. — Просто исках пръстена. Нямах представа…

— Искаше пръстена? — Той вдигна рязко поглед, а в гласа му отново се прокрадна нотка на подозрение. — Защо?

Да му каже истината, й се стори по-безопасно, отколкото да го остави да заподозре някаква магическа зла мисъл в държанието й.

— Опитвах се да го открадна — призна си. — Опитвам… опитвах се — поправи се, осъзнала, че вече бе невъзможно да се освободи — да избягам.

— Да избягаш? — Очите му се присвиха. — И за това се нуждаеш от пръстена ми?

— Виждал ли си колко е голям? — Нахри се изсмя нервно. — С този изумруд ще мога да се върна в Кайро и пак да ми останат пари.

Дара я погледна така, сякаш не вярваше на ушите си, и поклати глава.

— И славата на Нахидите продължава. — Надигна се на крака, сякаш без да забелязва колко бързо се дръпна тя назад. — Защо изобщо искаш да избягаш? Човешкият ти живот изглежда ужасен.

— Какво? — За миг Нахри бе толкова обидена, че забрави страха си. — Защо би казал нещо такова?

— Защо? — Той взе робата си и я нахлузи през раменете си. — Откъде да започна? Ако това да си човек не е достатъчно мизерно само по себе си, ти си била принудена да лъжеш и да крадеш, за да оцелееш. Живеела си сама, без семейство и приятели, в непрестанен страх да не бъдеш арестувана и екзекутирана за магьосничество. — Той пребледня. — И искаш да се върнеш към това? Вместо да отидеш в Девабад?

— Не беше толкова зле — настоя Нахри, сепната от отговора му. Всички онези въпроси, които беше задавал за живота й в Кайро… наистина беше слушал отговорите й. — Уменията ми ми осигуряваха доста голяма независимост. И имах приятел — добави, макар да не беше сигурна дали Якуб би се съгласил с тази дефиниция на отношенията им. — Освен това ти се държиш така, сякаш ме очаква нещо по-добро. Не се ли каниш да ме предадеш на някакъв цар на джиновете, който е избил семейството ми?

— Не — отвърна Дара, а после добави, малко по-несигурно: — Не беше той… строго погледнато. Предците ви бяха врагове, ала Хайзур е прав. — Той въздъхна. — Беше много отдавна — добави неубедително, сякаш това обясняваше всичко.

Нахри го зяпна.

— Значи, от това да бъда върната на семейните ми врагове се очаква да се почувствам по-добре?

Дара придоби още по-раздразнен вид.

— Не. Не е така. — Той издаде нетърпелив звук. — Ти си лечителна, Нахри. Последната от тях. Девабад се нуждае от теб толкова, колкото и ти от Девабад, може би дори повече. — Той се намръщи. — А когато джиновете научат, че аз съм този, който те намери? Бича на Ки-зи, принуден да стане бавачка на една смесенокръвна? — Той поклати глава. — На Кахтаните страшно ще им хареса. Вероятно ще те настанят в твое собствено крило в двореца.

Мое собствено крило в какво?

— Бича на Ки-зи? — попита вместо това.

— Умилително име, което си спечелих от тях. — Зелените му очи се спряха върху меча, който тя все още стискаше. — Това не ти трябва. Няма да те нараня.

— Не? — Нахри повдигна вежди. — Защото току-що те видях да нараняваш цял куп хора.

— Видяла си го? — Когато тя кимна, лицето му посърна. — Ще ми се да не беше. — Прекоси пода, за да вземе торбата й, отупвайки я от прахта, преди да й я подаде. — Онова, което видя… не сторих онези неща по свой избор.

Гласът му беше нисък, докато се обръщаше и вдигаше тюрбана си.

Нахри се поколеба.

— В моята страна имаме истории за джинове… джинове, пленени като роби и принудени да изпълняват желания на човеци.

Дара потръпна, пръстите не му се подчиняваха, докато се опитваше да навие тюрбана около главата си.

— Не съм джин.

— Но роб ли си?

Той не отговори и Нахри избухна.

— Забрави — сопна се тя. — Не знам защо изобщо се хабя да питам. Ти никога не отговаряш на въпросите ми. Остави ме да се страхувам до смърт заради този кахтански цар цяла седмица, просто защото не можеше да си направиш труда да…

— Вече не. — Отговорът му бе почти шепот, крехък звук, увиснал във въздуха… първата истина, която й беше предложил. Обърна се към нея; отколешна скръб се бе изписала върху лицето му. — Вече не съм роб.

Преди Нахри да успее да отговори, земята под краката й потрепери.

Една колона наблизо се пропука, докато втори, много по-силен трус, разлюля храма. Дара изруга, грабна оръжията си и улови ръката й.

— Хайде!

Втурнаха се през храма и се покачиха върху сцената, разминавайки се на косъм с една падаща колона. Земята се тресеше все по-силно и Нахри се огледа притеснено наоколо, търсейки признаци за наскоро съживени мъртъвци.

— Може би е просто земетресение?

— Толкова скоро след като използва силите си върху мен? — Той обходи сцената с поглед. — Къде е килимът?

Нахри се поколеба.

— Възможно е да съм го изгорила.

Дара се обърна рязко към нея.

— Изгорила си го?

— Не исках да ме преследваш!

— Къде го изгори? — попита той, но дори не изчака отговора й; подуши въздуха и се втурна към ръба на сцената.

Докато Нахри го настигне, вече бе приклекнал насред жаравата, притиснал ръце до изпепелените останки на килимчето.

— Изгорила си го… — промърмори. — В името на Създателя, ти наистина не знаеш нищичко за нас.

Малки червейчета яркобял огън изпълзяха изпод пръстите му и запалиха пепелта, превръщайки я в дълги въжета, които се опънаха под краката му. Пред очите на Нахри те се умножиха бързо, оформяйки огнена постелка горе-долу с размерите и формата на килимчето.

Огънят припламна и угасна, разкривайки избелелите цветове на стария им килим.

— Как го направи? — прошепна тя.

Дара изкриви лице в гримаса, докато прокарваше ръка по повърхността на килимчето.

— Няма да издържи дълго, но ще ни пренесе над реката.

Земята отново потрепери и от вътрешността на храма се разнесе стон, който Нахри добре познаваше. Дара посегна към ръката й, но тя отстъпи назад.

В очите му припламна тревога.

— Да не си луда?

Вероятно. Нахри знаеше, че онова, което се кани да стори, бе твърде рисковано, ала също така знаеше, че най-доброто време да преговаряш, е, когато мишената ти е уязвима.

— Не. Няма да се кача на този килим, ако не получа някои отговори.

Откъм храма долетя друг, бегло човешки писък. Земята се разлюля още по-силно и по високия таван се плъзна пукнатина.

— Искаш отговори сега? Защо? За да бъдеш по-добре осведомена, докато гулите те поглъщат? — Дара посегна към глезена й, но тя отскочи назад. — Нахри, моля те! Можеш да ме попиташ каквото поискаш, след като се махнем от тук, кълна ти се!

Само че тя не беше убедена. Какво би могло да му попречи да си промени решението, щом се озовяха в безопасност.

И тогава я осени.

— Кажи ми името си и ще дойда с теб. Истинското си име.

Беше й казал, че в имената се крие сила. Не беше кой знае какво, но все беше нещо.

— Името ми не… — Нахри направи решително крачка към храма и по лицето на Дара се появи паника. — Не, спри!

— Тогава ми кажи името си! — изкрещя Нахри, надвита от собствения си страх. Свикнала бе да блъфира, но не и в лицето на опасността да бъде изядена от съживени трупове. — И побързай!

— Дараявахуш! — Девът се качи на сцената. — Името ми е Дараявахуш е-Афшин. А сега ела тук!

Сигурна бе, че не би могла да го повтори правилно дори ако й платяха за това, ала когато гулите отново изпищяха, а миризма на леш я лъхна в лицето, Нахри реши, че няма значение.

Дара беше готов за нея, улови я за лакътя и я издърпа на килимчето, приземявайки се леко до нея. Без нито дума повече, килимчето се издигна във въздуха, понасяйки се над покрива на храма в мига, в който трима гули излязоха, препъвайки се, на сцената.

* * *

Докато се издигнат над облаците, Дара здравата се беше разлютил.

— Имаш ли изобщо представа колко опасно беше това? — Той разпери ръце. — Не само че се опита да унищожиш единствения ни начин да избягаме от ифритите, но беше готова да рискуваш живота си само за да…

— О, стига вече — каза Нахри пренебрежително. — Ти си този, който ме принуди да прибегна до подобни мерки, афшин Дарйеву…

— Дара ще продължи да върши работа — прекъсна я той. — Не е нужно да изопачаваш истинското ми име. — В ръката му се появи бокал, пълен с познатото тъмно вино от фурми. Той отпи голяма глътка. — Можеш отново да ме наричаш проклет джин, ако обещаеш да не се втурваш към гулите в мига, в който се появят.

— Подобна симпатия към шафитската крадла? — Нахри повдигна вежди. — Преди една седмица не беше толкова привързан към мен.

Той изсумтя.

— Не мога ли да си променя мнението? — По бузите му плъзна руменина. — Компанията ти не е… напълно неприятна.

Звучеше дълбоко разочарован от себе си.

Нахри направи физиономия.

— Е, време е твоята компания да стане далеч по-информативна. Обеща да отговориш на въпросите ми.

Дара се огледа наоколо и махна към облаците.

— Точно сега?

— Да не си зает с нещо друго?

Той изпусна дъха си.

— Е, добре. Давай.

— Какво са девите?

Той въздъхна.

— Това вече ти казах: ние сме джинове. Просто имаме благоприличието да се наричаме с истинското си име.

— Това не обяснява нищо.

Той се намръщи.

— Ние сме създания, надарени с души като човеците, но сме създадени от огън, не от пръст. — Деликатна нишка оранжев пламък плъзна по дясната му ръка и се уви между пръстите му. — Всички елементи — земя, огън, вода, въздух — имат своите създания.

Нахри си помисли за Хайзур.

— Перитата са създания на въздуха?

— Изумителна дедукция.

Тя го стрелна с гаден поглед.

— Имаше по-добро отношение от теб.

— Да, той е невероятно мил като за създание, което е в състояние да преобрази земята под нас и да избие всяко живо същество в радиус от мили с едно махване на крилата си.

Нахри почувства как кръвта се отцежда от лицето й.

— Наистина ли? — Дара кимна и тя продължи: — Има ли… има ли много подобни създания?

По устните му плъзна мъничко зла усмивка.

— О, да. Десетки. Птици рух, каркадани, шедута… създания с остри зъби и гаден нрав. Веднъж един захак едва не ме разкъса на две.

Нахри го зяпна. Огънят, който играеше около пръста му, се издължи, превръщайки се в гущер, който избълва струя огън.

— Представи си огнедишаща змия с крайници. Не се срещат често, слава на Създателя, но нападат почти без предупреждение.

— И човеците не забелязват нищо от това?

Очите на Нахри се разшириха, докато обгърнатото от дим създание се отдели от ръката на Дара и полетя около лицето му.

Той поклати глава.

— Не. Онези, които са направени от пръст, като човеците, обикновено не могат да видят останалите от нас. Освен това повечето магически създания предпочитат диви места, в които няма никой от расата ти. Ако някой човек има злощастието да се натъкне на едно от тях, е възможно да усети нещо, да зърне размазано петно на хоризонта или сянка в крайчеца на очите си. Но вероятно ще бъде мъртъв, преди да успее да помисли за това.

— А ако се натъкне на дев?

Дара разтвори длан и огненият гущер кацна върху нея, разтваряйки се в пушек.

— О, ние ще го изядем. — При вида на тревогата върху лицето й, той се разсмя и отпи още една глътка вино. — Шега, малка крадло.

Ала Нахри не беше в настроение за шегите му.

— Ами ифритите? — продължи да разпитва. — Те какво са?

Веселието се отцеди от лицето му.

— Деви. Или поне… някога бяха деви.

— Деви? — повтори тя изненадано. — Като теб?

— Не. — Той изглеждаше обиден. — Не като мен. Ни най-малко.

— Тогава като какво? — Нахри го смушка в коляното, когато той не отговори. — Обеща да…

— Знам, знам.

Дара свали шапчицата си и потърка челото си, прокарвайки пръсти през черната си коса.

Беше изключително разсейващо движение. Очите на Нахри проследиха ръката му, но тя потисна своеволните си мисли, без да обръща внимание на трепета в корема си.

— Нали ти е ясно, че ако във вените ти тече кръвта на Нахидите, по всяка вероятност ще живееш няколко века? — Дара се излегна на килимчето, облягайки се на ръката си. — Би трябвало да поработиш върху търпението си.

— С тези темпове ще са ни нужни няколко века, за да довършим този разговор.

Думите й извикаха иронична усмивка върху лицето му.

— Притежаваш остроумието им, трябва да ти го призная. — Щракна с пръсти и в ръката му се появи друг бокал. — Пий с мен.

Нахри подуши подозрително бокала. Имаше сладка миризма, но тя се поколеба. Досега не бе близвала вино; подобен забранен разкош изобщо не й беше по джоба и не бе сигурна как ще й подейства алкохолът. Пияниците бяха лесна мишена за един крадец.

— Да откажеш, когато те почерпят, е сериозна обида сред хората ми — предупреди я Дара.

Най-вече за да му угоди, Нахри отпи малка глътка. Виното се оказа ужасно сладко, наподобяващо по-скоро сироп, отколкото течност.

— Така ли?

— Не. Но ми омръзна да пия сам.

Нахри отвори уста, за да се възмути, подразнена, че се беше хванала толкова лесно, но виното вече действаше, плъзна се в гърлото й и разля топла сънливост по тялото й. Тя се олюля и посегна да се вкопчи в килимчето.

Дара й помогна да си възвърне равновесието, пръстите му бяха горещи върху китката й.

— Внимавай.

Нахри примига, зрението й стана замъглено за миг.

— В името на Всевишния, хората ти сигурно нищо не правят, ако пиете подобни неща.

Той сви рамене.

— Нелоша преценка на расата ми. Ала ти поиска да научиш за ифритите.

— И защо мислиш, че искат да ме убият — поясни тя. — Най-вече това.

— Ще стигнем до този лош късмет по-късно — отвърна той лековато. — Най-напред трябва да разбереш, че първите деви бяха истински създания от огън, едновременно с форма и безформени. И изключително могъщи.

— По-могъщи, отколкото сте сега?

— Много повече. Бяхме в състояние да обладаем и имитираме всяко създание, всеки предмет, който поискаме, а животът ни обхващаше цели епохи. Бяхме по-могъщи от перитата, може би дори от маридите.

— Маридите?

— Водни духове — отвърна той. — Никой не е виждал марид от хилядолетия… Те биха били като богове за твоята раса. Девите бяха в мир с всички създания. Живеехме в пустините си, докато перитата и маридите обитаваха своите царства — небето и водата. И тогава бяха създадени човеците.

Дара завъртя бокала в ръката си.

— Моите събратя могат да бъдат доста ирационални — призна си. — Избухливи. Да видим как подобни слаби създания бродят по земите ни, строят мръсните си градове от пръст и кръв върху свещените ни пясъци… това беше влудяващо. Те се превърнаха в мишена… играчка.

Нахри усети, че настръхва.

— И как точно си играели девите?

В ярките му очи припламна смущение.

— По най-различни начини — смотолеви, измагьосвайки малък стълб от бял пушек, който се удебели пред очите на Нахри. — Отвличаха младоженци, предизвикваха пясъчни бури, за да объркат някой керван, насърчаваха… — Той се прокашля. — Е, нали се сещаш… поклонничество.

Нахри зяпна. Значи, в мрачните истории за джиновете имаше истина.

— Не, не бих могла да кажа, че знам. Никога не съм убивала търговци за забавление!

— А, да, моя крадло. Прости ми, задето забравих, че си самото въплъщение на честност и доброта.

Нахри се намръщи.

— Е, какво се случило след това?

— Твърди се, че перитата ни заповядали да престанем. — Стълбчето от пушек на Дара се полюшваше на вятъра до него. — Хората на Хайзур летят до самите подстъпи към Рая; чуват разни неща… или поне така си мислят. Предупредиха ни, че човеците трябва да бъдат оставени на мира. Всяка от расите трябваше да гледа единствено собствените си работи. Да се забъркваме с другите — и особено с някое по-нисше същество, — бе абсолютно забранено.

— Но девите не се подчинили?

— Ни най-малко. Поради което бяхме прокълнати. — Той се намръщи. — Или „благословени”, както го виждат джиновете сега.

— Как?

— Един мъж бе избран измежду човеците, за да ни накаже. — По лицето Дара пробяга следа от страх. — Сулейман — прошепна. — Дано се смили над нас.

— Сулейман? — повтори Нахри слисано. — Пророкът Сулейман? — Когато Дара кимна, тя ахна. Единственото обучение, което беше получила, може и да се състоеше в това да бяга от закона, но дори тя знаеше кой бе Сулейман. — Но той е умрял преди хиляди години!

— Три хиляди — уточни Дара. — Плюс-минус няколко века.

Една ужасяваща мисъл изникна в ума й.

— Ти… ти не си на три хиляди години…

— Не — прекъсна я той рязко. — Това се е случило преди моето време.

Нахри изпусна дъха си.

— Разбира се. — Умът й едва бе в състояние да обхване колко много бяха три хиляди години. — Ала Сулейман е бил човек. Какво би могъл да стори на един дев?

Мрачно изражение пробяга по лицето на Дара.

— Очевидно всичко, което поиска. Сулейман получил пръстен с печат, някои твърдят, че от самия Създател, който му дал силата да ни контролира. Нещо, което той направил с огромно желание, след като ние… ами, предполага се, че имало някаква човешка война, в чието разпалване е възможно девите да са имали пръст…

Нахри вдигна ръка.

— Да, да, сигурна съм, че е било изключително несправедливо наказание. Какво направил?

Дара накара колоната от дим да се плъзне напред.

— С една-едничка дума ни отнел силите и наредил всички деви да застанат пред него, за да бъдат съдени.

Пушекът се разстла между тях; единият ъгъл се сгъсти, превръщайки се в трон от мъгла, а останалата част се разсея в стотици огнени фигурки с размерите на палеца й. Те се плъзнаха покрай килимчето, навели глави пред трона.

— Повечето се подчинили; без силите си те били нищо. Отишли в царството му и се трудили там в продължение на сто години.

Тронът изчезна, а огнените създания се завихриха, превръщайки се в работници, печащи тухли и трупащи колони от грамадни камъни, няколко пъти по-големи от тях. Огромен храм започна да се издига в небето.

— На онези, които изкупили вината си, било простено. Имало обаче уловка.

Нахри гледаше как храмът се издига, запленена.

— Каква?

Храмът изчезна и ето че девите отново се прекланяха пред далечния трон.

— Сулейман ни нямал доверие — отвърна Дара. — Казал, че самата ни природа на превъплъщенци ни прави манипулативни и коварни. Така че получихме прошка, но бяхме променени завинаги.

За миг огънят върху опушената кожа на кланящите се деви угасна. Те се смалиха, а някои се прегърбиха, превити от старост.

— Плени ни в човекоподобни тела — обясни Дара. — Тела с ограничени възможности, издържащи едва няколко века. Това означавало, че онези деви, които измъчвали човешкия род, щели да умрат и да бъдат заменени от техните потомци, които Сулейман вярвал, че няма да бъдат толкова опустошителни.

— Да не дава Господ — подхвърли Нахри. — Да живееш само няколко века, надарен с магически умения… каква ужасна съдба.

Дара не обърна внимание на сарказма й.

— Така е. За някои се оказала прекалено ужасна. Не всички деви били съгласни да се оставят Сулейман да ги съди.

Познатата омраза се завърна върху лицето му.

— Ифритите — досети се Нахри.

Той кимна.

— Самите те.

— Самите те? — повтори Нахри. — Искаш да кажеш, че все още са живи?

— За съжаление. Сулейман ги пленил в първоначалните им тела на деви, но тези тела живеели в продължение на хилядолетия. — Дара я изгледа мрачно. — Сигурен съм, че можеш да си представиш какво причиняват на ума три хиляди години клокочещо озлобление.

— Но Сулейман им отнел силите, нали? Каква заплаха биха могли да представляват?

Дара повдигна вежди.

— Нима създанието, което облада приятелката ти и заповяда на мъртвите да ни изядат, ти се струва безсилно? — Той поклати глава. — Ифритите са имали на разположение хилядолетия, за да изпробват границите на наказанието на Сулейман, и се справиха с това предизвикателство впечатляващо добре. Мнозина от събратята ми вярват, че са се спуснали в самия ад, продавайки душите си, за да овладеят нови магии. — Той завъртя пръстена си. — И са обсебени от мисълта за отмъщение. Вярват, че човеците са паразити, а моя род смятат за най-ужасните предатели, задето са се подчинили на Сулейман.

Нахри потрепери.

— Къде е моето място във всичко това? Ако съм просто някакъв си нисш шафит със смесена кръв, защо се хабят с мен?

— Подозирам, че интересът им е предизвикан от това чия е тази кръв, колкото и да е малко.

— Онези Нахиди? Родът лечители, който спомена?

Дара кимна.

— Анахид била везир на Сулейман, единствената дева, на която той имал доверие някога. Когато наказанието на девите изтекло, Сулейман не само дарил Анахид с умението да лекува, но й дал и пръстена си с печат, а с него — и способността да развали всяка магия… била тя безвредно объркало се заклинание или ифритско проклятие. Тези способности се предавали на потомците й и Нахидите станали заклети врагове на ифритите. Дори кръвта на един Нахид била отровна за тях, по-смъртоносна от което и да било оръжие.

Нахри изведнъж ясно осъзна как Дара говореше за Нахидите.

— Била отровна?

— Родът Нахид вече не съществува. В продължение на векове ифритите ги преследвали, докато не убили и последните от тях — брат и сестра — преди двайсет години.

Сърцето на Нахри прескочи един удар.

— Значи, искаш да кажеш… — започна с одрезгавял глас, — че според теб аз съм последната жива потомка на род, който група обезумели, обсебени от мисълта за отмъщение бивши деви се опитват да изтребят от три хиляди години насам?

— Ти искаше да знаеш.

Нахри изпита огромно желание да го бутне от килимчето.

— Не мислех…

Така и не довърши, забелязала, че около нея се издига пушек. Погледна надолу.

Килимчето се топеше.

Дара проследи погледа й и възкликна изненадано. За частица от секундата отстъпи назад, към една по-солидна част и щракна с пръсти. С пушещи краища, килимчето полетя по-бързо, докато се спускаше към искрящия Ефрат.

Нахри се опита да прецени водата, докато се носеха във въздуха над нея. Течението изглеждаше силно, но не толкова бурно, колкото на някои други места; вероятно щеше да успее да доплува до брега.

Вдигна поглед към Дара. Зелените му очи бяха толкова ярки от тревогата, че беше трудно да го погледне в лицето.

— Можеш ли да плуваш?

— Дали мога да плувам? — сопна се той, сякаш самата мисъл за това му беше обидна. — Ти можеш ли да гориш?

Ала късметът не им изневери. Бяха над плиткото, когато килимчето най-сетне се превърна в алена жарава. Нахри падна в дълбока до коленете й част от реката, а Дара скочи на скалистия бряг. Изсумтя презрително, когато тя се запрепъва към брега, покрита с кал.

Нахри намести импровизираната дръжка на торбата си. А после спря. Пръстенът на Дара не беше у нея, но за сметка на това имаше запасите си. Беше в реката, безопасно разделена от дева от ивица вода, която знаеше, че той не би прекосил.

Дара трябва да беше забелязал колебанието й.

— Все още ли се изкушаваш да си опиташ късмета с ифритите сама?

— Има много неща, които не си ми казал — изтъкна тя. — За джиновете, за това какво ще се случи, когато стигнем в Девабад.

— Ще го направя. Обещавам ти. — Той махна към реката и пръстенът му проблесна на светлината на залязващото слънце. — Нямам обаче никакво желание да прекарам следващите дни смятан за някакъв зъл похитител. Ако искаш да се върнеш в човешкия свят, ако искаш да рискуваш ифритите да те открият заради възможността отново да продаваш уменията си срещу жалки подаяния, остани във водата.

Нахри поглед към Ефрат. Някъде там, от другата страна на водата, отвъд пустини, по-обширни от морета, се намираше Кайро, единственият дом, който бе имала някога. Сурово място, но познато и предсказуемо… за разлика от бъдещето, което Дара й предлагаше.

— Или ме последвай — продължи той с мил глас. Прекалено мил. — Открий истината за себе си, истината за този свят. Ела в Девабад, където дори капка от кръвта на Нахидите ще ти донесе почести и богатство, каквито не си и сънувала. Твоя собствена лечебница, познанията на стотици предишни лечители на твое разположение. Уважение.

Той й протегна ръка.

Нахри знаеше, че би трябвало да изпитва съмнение, но господи, думите му я жегнаха право в сърцето. От колко години мечтаеше да отиде в Истанбул? Да изучава истинска медицина с уважавани учени? Да се научи да чете книги, вместо да се преструва, че чете написаното върху дланите на хората? Колко често беше броила спестяванията си с разочарование, потискайки мечтите си за едно по-хубаво бъдеще?

Улови ръката му.

Дара я издърпа от калта, а пръстите му опариха нейните.

— Ще ти прережа гърлото насън, ако лъжеш — предупреди го и той се ухили, сякаш доволен от заплахата й. — И между другото, как се очаква да стигнем до Девабад? Изгубихме килимчето.

Дара кимна на изток. На фона на тъмната река и далечните скали Нахри различи голите тухлени очертания на голямо село.

— Нали си крадла — предизвика я той. — Ще ни задигнеш коне.

6. Али

Уаджид дойде за него призори.

— Принц Ализейд?

Али се сепна и вдигна поглед от бележките си. Гледката на кайда — командира на Царската стража — би накарала повечето джинове да се сепнат, дори ако не очакваха всеки миг да бъдат арестувани за предателство. Уаджид беше едър воин, покрит с белези, трупани в продължение на два века.

Само че той просто му се усмихна, докато пристъпваше в библиотеката на Цитаделата, най-близкото подобие на собствени покои, което Али имаше.

— А, виждам, че вече си потънал в работа — каза, кимвайки към книгите и свитъците, разпилени по килима.

Али кимна.

— Трябва да подготвя урока си.

Уаджид изпръхтя.

— Ти и твоите уроци. Ако не беше толкова опасен с твоя зулфикар, някой би могъл да си помисли, че са те обучавали за икономист, не за воин. — Усмивката му избледня. — Ала се боя, че учениците ти, колкото и малко да са, ще трябва да почакат. На баща ти му дойде до гуша с Бат. Не могат да изкопчат още информация от него, а девите искат кръвта му.

Въпреки че Али очакваше този момент, откакто беше чул, че Анас е бил заловен жив, стомахът му се сви и трябваше да положи усилие, за да овладее гласа си.

— Беше ли…?

— Още не. Великият везир иска зрелище, казва, че това е единственото, което ще удовлетвори племето му. — Уаджид направи физиономия; двамата с Каве открай време не се разбираха. — Така че и двамата трябва да присъстваме.

Зрелище. Устата на Али пресъхна, но той се изправи на крака. Анас се беше пожертвал, та той да може да избяга; заслужаваше сред зрителите на екзекуцията му да има поне едно приятелско лице.

— Нека само да се облека.

Уаджид излезе и Али побърза да си облече униформата — туника с цвят на обсидиан, бяла препаска и сив тюрбан с ресни. Окачи зулфикара на кръста си и втъкна в пояса си своя ханджар (извитата кама, която всички мъже от племето на гезирците носеха). Поне на външен вид изглеждаше като верен войник.

Присъедини се към Уаджид на стълбите и те заслизаха от кулата към сърцето на Цитаделата. Огромен комплекс от камък с цвета на пясък, Цитаделата беше домът на Царската стража, в нея се помещаваха казармите, кабинетите и тренировъчните терени на армията на джиновете. Предшествениците му я бяха построили малко след като бяха завладели Девабад, назъбените зидове около вътрешния двор и високата каменна кула бяха знак на почит към Ам Гезира, далечната им родина.

Дори в този ранен час Цитаделата жужеше като кошер. Кадети тренираха със зулфикари в двора, а копиеносци се упражняваха върху една издигната платформа. Половин дузина млади мъже се бяха скупчили около една врата за упражнения и се мъчеха да развалят заключващото й заклинание. Пред очите на Али един от тях отхвръкна назад, докато дървото цвърчеше, и другарите му избухнаха в смях. В насрещния ъгъл един тохаристански воин учен, облечен в дълго филцово палто, кожена шапка и дебели ръкавици, подаде железен щит на групичка ученици, събрани около него. Изкрещя едно заклинание и щитът бе обвит в слой лед. Ученият чукна по него с дръжката на камата си и щитът се пръсна на парчета.

— Кога за последен път си видял семейството си? — попита Уаджид, когато стигнаха до конете, които ги чакаха в края на двора.

— Преди няколко месеца… е, повече от няколко, предполагам. Със сигурност не и от Ейда насам — призна си Али и се метна на седлото.

Уаджид цъкна с език, докато излизаха пред портата.

— Би трябвало да положиш по-голямо усилие, Али. Благословен си, че са толкова наблизо.

Али направи физиономия.

— Бих ги посещавал по-често, ако това не изискваше да ходя в онова обитавано от призрака на Нахидите място, което наричат свой дом.

Дворецът изникна пред очите им точно в този миг, докато те завиваха зад един ъгъл. Златните му кубета грееха ярко на фона на изгряващото слънце, бялата му мраморна фасада и белите стени бяха порозовели на светлината на зората. Основната сграда представляваше огромен зикурат и се издигаше върху острите скали, надвиснали над езерото на Девабад. Заобиколена от градини, които все още тънеха в сенки, масивната стъпаловидна пирамида изглеждаше така, сякаш бе поглъщана от заострените върхове на почернелите дървета.

— Никакви призраци не го обитават — възрази Уаджид. — То просто… липсва му семейството, което го основа.

— Последния път, когато бях там, стъпалата изчезнаха изпод краката ми, чичо — изтъкна Али. — Водата в чешмите се превръща в кръв толкова често, че хората не я пият.

— Е, значи, семейството му липсва страшно много.

Али поклати глава, но си замълча, докато прекосяваха пробуждащия се град. Изкачиха хълмистия път, отвеждащ до двореца, и влязоха в царската арена през задния вход. Тя бе място за слънчеви дни на състезания, арогантни мъже, жонглиращи с огън, и жени, надпреварващи се с люспести огнени симурги. За развлечения.

Ето какво е ставащото за тези хора. Али плъзна изпълнен с презрение поглед по събралото се множество. Въпреки че беше рано, доста от каменните места за сядане вече бяха заети от различни благородници, домогващи се до вниманието на баща му, любопитни чистокръвни граждани от простолюдието, гневни деви и нещо, което приличаше на цялата улема — Али подозираше, че духовниците бяха дошли, за да видят какво се случва, когато не съумеят да държат правоверните под контрол.

Изкачи се до царската платформа — висока каменна тераса, засенчена от палмови дървета в саксии и раирани ленени завеси. Али не видя баща си, но близо до предната част зърна Мунтадир. По-големият му полубрат не изглеждаше по-доволен от него да бъде тук. Къдравата му черна коса беше разрошена и като че ли носеше същите дрехи, с които вероятно беше излязъл предишната нощ, бродиран агниваншийски жакет, натежал от перли, и копринен пояс с цвят на лапис лазули; и двете дрехи бяха изпомачкани.

Али от три крачки усети миризмата на вино в дъха му и предположи, че вероятно току-що бяха измъкнали брат му от легло, което не беше неговото.

— Мир на теб, емире.

Мунтадир подскочи.

— В името на Всевишния, ахи[17] — каза, притискайки ръка до сърцето си. — Трябва ли да се промъкваш до мен като някакъв убиец?

— Няма да е зле да поработиш над рефлексите си. Къде е абба?

Мунтадир кимна грубо към един слаб мъж в дрехите на дев на ръба на терасата.

— Онзи там настоя за публично прочитане на всички обвинения. — Той се прозя. — Абба няма да си губи времето с това… не и когато има мен, за да го направя вместо него. Скоро ще се появи.

Али хвърли поглед към дева: Каве е-Прамух, великият везир на баща му. Вперил поглед в земята под тях, Каве като че ли не забеляза пристигането на Али. Върху устните му играеше доволна усмивка.

Али подозираше, че знае защо. Пое си дълбоко дъх и пристъпи към ръба на терасата.

Анас беше коленичил в пясъка долу.

Шейхът беше гол до кръста, изгорен, бичуван, брадата му — унизително окастрена. Главата му беше наведена, ръцете му — завързани зад гърба. Макар да бяха минали едва две седмици от задържането му, очевидно го бяха държали гладен — ребрата му се виждаха, окървавените му крайници бяха измършавели. И това бяха само раните, които Али можеше да види. Със сигурност имаше и други. Отвари, от които имаш чувството, че те пронизват с хиляда ножа, илюзионисти, които можеха да те накарат да халюцинираш за смъртта на онези, които обичаш, певци, чиито гласове можеха да вземат ноти, достатъчно високи, че те да накарат да рухнеш на колене, а от ушите ти да рукне кръв. Никой не оцеляваше в тъмниците на Девабад. Не и с незасегнат ум.

О, шейх Анас, толкова съжалявам… Гледката пред него — един-единствен шафит без никакви магически умения, заобиколен от стотици жадни за отмъщение чистокръвни — му се струваше жестока шега.

— Що се отнася до обвинението в религиозно подстрекаване…

Шейхът се олюля и един от стражите го изправи рязко. Али се вледени. Цялата дясна половина на лицето на Анас беше смазана, окото му беше така подпухнало, че не можеше да се отвори, носът — счупен. Струйка слюнка се процеждаше измежду строшените му зъби и по подутите устни.

Али стисна ножницата на своя зулфикар. Анас срещна погледа му и окото му припламна, мимолетно предупреждение, преди отново да го наведе.

Заслужи си това. Али си спомни последната заповед на шейха. Свали ръка от оръжието, давайки си сметка, че насъбралите се го гледат. Отстъпи назад, за да се върне при Мунтадир.

Съдията продължи да нарежда:

— Незаконно притежание на оръжия…

Откъм другия край на арената се разнесе нетърпеливо пръхтене — каркаданът на баща му, затворен в клетка и скрит зад огнена порта. Земята се тресеше, докато звярът риеше с копита. Ужасяваща кръстоска между кон и слон, каркаданът беше двойно по-едър от мъжете, люспестата му сива кожа беше изцапана и лепкава от кървища. Прахта на арената беше натежала от миризмата му, от мускуса на стара кръв. Никой не къпеше каркаданите; никой не успяваше дори да се доближи, освен двете врабчета, затворени в клетка до него. Али чу как те зачуруликаха. Каркаданът утихна, успокоен за малко.

— А за обвинението в…

— В името на Всевишния… — избоботи глас зад Али и цялото множество скочи на крака. — Това все още ли продължава?

Баща му беше пристигнал.

Цар Гасан ибн Кадер ал Кахтани, владетел на царството, бранител на вярата. Дори само името му бе достатъчно, за да накара поданиците му да затреперят и да се заоглеждат през рамо за тайни агенти. Той беше внушителен мъж, огромен, комбинация от яки мускули и неудържим апетит. Беше едър като бъчва и навършил двеста години, косата му едва-що започваше да посивява, сребристи нишки прошарваха черната му брада. Което го правеше още по-плашещ.

Гасан отиде до ръба на терасата. Съдията изглеждаше така, сякаш е на път да се подмокри, и Али не го винеше. Баща му звучеше подразнен, а Али знаеше, че дори мисълта да се изправят срещу легендарния гняв на баща му беше карала не един мъж да напълни гащите от страх.

Гасан хвърли пренебрежителен поглед на окървавения шейх, преди да се обърне към великия си везир.

— „Танзим” достатъчно дълго тероризира Девабад. Запознати сме с техните престъпления. Искам името на техния благодетел, както и на мъжете, които му помогнаха да убие двама от моите поданици.

Каве поклати глава.

— Отказва да ги издаде, царю. Опитахме всичко.

— Старите серуми на Бану Маниже?

Бледото лице на Каве помръкна.

— То уби учения, който го опита. Нахидите не са възнамерявали други да използват техните отвари.

Гасан стисна устни.

— В такъв случай нямам полза от него. — Той кимна към стражите, застанали зад Анас. — Върнете се на своите постове.

Откъм улемата се разнесе ахване, прошепната молитва. Не. Али пристъпи напред, без да се замисли. Наказанието беше едно, но това… Той отвори уста.

— Гори в ада, ти, просмукано от вино магаре.

Беше Анас. От множеството се изтръгна шокиран шепот, но Анас продължи, впил яростен поглед в царя:

— Вероотстъпник — процеди през счупени зъби. — Ти ни предаде, онези, които семейството ти би трябвало да брани. Мислиш, че има значение как ще ме убиеш? Сто други ще се вдигнат на моето място. Ти ще страдаш… на този свят и в следващия. — Свирепи нотки се прокраднаха в гласа му. — И Бог ще изтръгне от теб онези, които са ти най-скъпи.

Очите на царя припламнаха, но той запази спокойствие.

— Развържете ръцете му, преди да се върнете на постовете си — нареди той на стражите. — Да го видим как бяга.

Навярно доловил намеренията на своя господар, каркаданът изрева и арената се разтресе. Али знаеше, че грохотът ще отекне из Девабад, предупреждение към всеки, комуто би хрумнало да се опълчи на царя.

Гасан вдигна дясната си ръка. Ярък знак с очертанията на осмолъчна абаносова звезда засия върху лявата му буза.

Всички факли на арената угаснаха. Черните знамена, символизиращи властта на Кахтаните, престанаха да се полюшват, зулфикарът на Уаджид изгуби огнения си блясък. Мунтадир си пое рязко дъх, а Али усети как го залива вълна на притъпена слабост. Такава беше силата на печата на Сулейман. Когато го използваха, всяка магия, всеки трик и илюзия на джиновете — на перитата, на маридите, на един бог знае колко магически раси — преставаха да действат.

Включително и огнената порта, зад която беше затворен каркаданът.

Звярът пристъпи напред, риейки земята с един от трипръстите си жълти крака. Туловището му беше огромно, ала онова, което всяваше най-голям страх, беше рогът му с дължината на мъж и по-корав от стомана. Той стърчеше право напред от костеливото му чело, покрит със засъхналата кръв на стотици предишни жертви.

Анас се изправи срещу звяра. Изпъна рамене.

Царят така и не получи развлечението си. Шейхът не побягна, не опита да се спаси, нито замоли за милост. А звярът като че ли не беше в настроение да измъчва жертвата си. Втурна се на пясъка с рев и го набучи в кръста, преди да вдигне глава и да тръшне обречения мъж в прахта.

Ето че беше свършило, беше бързо. Али изпусна дъха, който не си бе дал сметка, че е задържал.

И тогава Анас се размърда. Каркаданът забеляза. Приближи се, този път по-бавно, душейки и пръхтейки до земята. Побутна Анас с нос.

Едва бе вдигнал единия си крак над тялото на Анас, когато Мунтадир потръпна и извърна очи. Али не откъсна поглед, не помръдна дори когато краткият вик на Анас бе прекъснат рязко от ужасяващ хрущящ звук. Един от войниците на арената повърна.

Баща му се взря в обезобразения труп, а после отправи дълъг, многозначителен поглед към улемата, преди да се обърне към синовете си.

— Елате — нареди рязко.

Множеството започна да се разотива, докато каркаданът буташе с копито окървавената си плячка. Али не помръдна. Очите му бяха приковани в тялото на Анас, писъкът на шейха все още отекваше в ушите му.

— Хайде, Зейди. — Мунтадир, който все още изглеждаше така, сякаш му се повдига, го побутна по рамото. — Да вървим.

Заслужи си това. Али кимна. Нямаше сълзи, които да преглътне. Беше прекалено потресен, за да заплаче, прекалено вцепенен, за да стори каквото и да било, освен да последва безмълвно брат си в двореца.

Царят се носеше по дългия коридор, а абаносовата му роба докосваше земята. Двама прислужници описаха светкавично кръгом, за да се отдалечат забързано по друг коридор, а един нископоставен чиновник се хвърли на пода в краката му.

— Искам тези фанатици да бъдат изличени — заяви Гасан, без да се обръща към никого специално. — Този път окончателно. Не искам някой друг шафитски глупак да се обяви за шейх и да започне да сее хаос из града следващия месец.

Той блъсна вратата към кабинета си, карайки прислужниците, чието задължение бе това, да се разбягат.

Али и Мунтадир влязоха вътре, следвани по петите от Каве и Уаджид. Сгушена между градините и царския двор, просторната стая нарочно смесваше мотиви, характерни за девите и гезирците. Творци от заобикалящите ги земи на Девастана бяха създали изящните гоблени с лениви фигури и цветните мозайки, докато семплите геометрични килими и грубо издяланите музикални инструменти идваха от далеч по-аскетичните земи на Ам Гезира.

— По улиците ще има недоволство, царю — предупреди го Уаджид. — Бат се радваше на големи симпатии, а шафитите е лесно да бъдат предизвикани.

— Добре. Надявам се да се разбунтуват — отвърна Гасан. — Така ще бъде по-лесно да открием подстрекателите.

— Освен ако преди това не убият още от съплеменниците ми — обади се Каве с пронизващ глас. — Къде бяха войниците ти, кайд, когато двама деви бяха посечени до смърт в собствения си квартал? Как изобщо членовете на „Танзим” са успели да минат през портата, когато се предполага, че тя се охранява?

Уаджид направи физиономия.

— Нямаме достатъчно хора, велики везире. Знаеш това.

— Тогава нека имаме свои собствени стражи! — Каве разпери ръце. — Имате джинове проповедници, които обявяват девите за неверници, шафитите настояват да бъдем изгорени във Великия храм… В името на Създателя, поне ни дайте шанс да се защитим!

— Успокой се, Каве — намеси се Гасан и се отпусна тежко в ниския стол зад писалището си, побутвайки настрани един неотворен свитък. Той се търкулна на пода, но Али се съмняваше, че баща му го е грижа. Като мнозина джинове от високо потекло, царят беше неграмотен. Според него четенето беше безполезно, при положение че имаш писари, които могат да го правят вместо теб. — Да видим дали пък девите могат да изкарат половин век, без да се разбунтуват. Знам колко лесно се просълзявате по миналото.

Каве затвори уста и Гасан продължи:

— Но съм съгласен: време е да припомним на смесенокръвните къде им е мястото. — Той посочи Уаджид. — Искам да започнеш да прилагаш строго забраната повече от десетима шафити да се събират в частни жилища. Знам, че тя отдавна вече не се спазва.

Уаджид придоби неохотно изражение.

— Струва ми се жестоко, господарю. Смесенокръвните са бедни… жилищата им са претъпкани.

— В такъв случай не бива да се бунтуват. Искам всеки, който симпатизира дори най-бегло на Бат, да бъде премахнат. Нека се разчуе, че ако имат деца, ще ги продам. Ако имат жени, ще ги дам на войниците ми…

Ужасен, Али отвори уста, за да протестира, но Мунтадир го изпревари.

— Абба, не можеш наистина да…

Гасан обърна яростен поглед към най-големия си син.

— Нима трябва да оставя тези фанатици да вилнеят безнаказано? Да изчакам, докато подпалят целия град? — Царят поклати глава. — Това са същите хора, които твърдят, че бихме могли да освободим работни места и домове за шафитите, ако изгорим девите до смърт във Великия храм.

Али вдигна рязко глава. Беше отхвърлил това обвинение, когато Каве го беше отправил, ала баща му не беше от онези, които преувеличават. Али знаеше, че Анас, като повечето шафити, не храни особено топли чувства към девите — именно тяхната вяра настояваше за сегрегация на шафитите, техните Нахиди бяха онези, които някога редовно бяха нареждали смесенокръвните да бъдат убивани със същата емоция, с която някой би прочистил къщата си от плъхове. Ала Анас не би призовал към изтребване на девите… нали?

Следващите думи на баща му го изтръгнаха от мислите му.

— Трябва да прекъснем притока им на средства. Отнемем ли им това, „Танзим” няма да бъде нищо повече от сбирщина пуритански просяци. — Той прикова сивите си очи в Каве. — Имате ли някакъв напредък в разкриването на източниците им?

Великият везир вдигна ръце.

— Все още никакви доказателства. Разполагам единствено с подозрения.

Гасан издаде презрителен звук.

— Оръжия, Каве. Лечебница на „Маади” Помощи за бедните. Това е дело на богатите. Богатството на чистокръвни от високо потекло. Как е възможно да не откриеш кой ги издържа?

Али се напрегна, но от раздразнението на Каве беше очевидно, че не разполага с отговори.

— Финансите им са сложни, царю; системата, с която ги набират, спокойно би могла да е дело на някой от Хазната. Въртят валутата на различните племена, купуват продукти с някакви нелепи хартиени пари, използвани между човеците…

Али почувства как кръвта се отцежда от лицето му, докато Каве изброяваше само няколко от вратичките в икономиката на Девабад, от които самият той се бе оплаквал на Анас през годините, с най-подробни обяснения.

Лицето на Уаджид се оживи.

— Човешки пари? — Той посочи с палец към Али. — Ти все се оплакваш за тези глупости с валутата. Хвърлил ли си поглед на доказателствата на Каве?

Сърцето на Али заби учестено. Не за първи път благодари на Всевишния, че Нахидите са мъртви. Дори едно от полуобучените им деца би било в състояние да се досети, че той лъже.

— Аз… не. Великият везир не се е посъветвал с мен. — Мислеше трескаво; знаеше, че Каве го смята за фанатичен идиот. Погледна към везира. — Предполагам, че ако имате затруднения…

Каве настръхна.

— Помагат ми най-брилянтните умове в гилдията на учените; съмнявам се, че принцът би могъл да предложи нещо повече. — Той хвърли смразяващ поглед на Али. — Чувам доста аяанлийски имена сред онези, за които се говори, че ги подкрепят финансово — добави той хладно, преди отново да се обърне към царя. — Включително и едно, което навярно ще те разтревожи. Та Муста Рас.

Уаджид примига изненадано.

— Та Муста Рас? Той не е ли един от братовчедите на царицата?

Али потръпна при споменаването на майка му, а баща му се намръщи.

— Да. Освен това спокойно мога да си го представя как подкрепя шайка мръснокръвни терористи. Аяанлийците открай време се отнасят към политиката на Девабад като шахматна дъска, подредена за тяхно развлечение… особено както са се закътали на сигурно място в Та Нтри. — Той прикова поглед в Каве. — Но никакви доказателства, така ли?

Великият везир поклати глава.

— Не, царю. Само цял куп слухове.

— Не мога да арестувам братовчеда на жена ми заради слухове. Особено когато златото и солта на аяанлийците представляват една трета от съкровищницата ми.

— Царица Хатсет в момента е в Та Нтри — изтъкна Уаджид. — Не мислите ли, че той би се вслушал в думите й?

— О, изобщо не се съмнявам — отвърна Гасан мрачно. — Възможно е вече да го прави.

Али беше приковал поглед в краката си с почервенели бузи, докато те обсъждаха майка му. Двамата с Хатсет не бяха близки. Али бе взет от харема, когато беше на пет години, и бе предаден на Уаджид, за да бъде подготвен като бъдещия кайд на Мунтадир.

Баща му въздъхна.

— Ще трябва лично да отидеш там, Уаджид. Нямам доверие на никой друг да говори с нея. Нека тя и цялото й проклето семейство ясно да разберат, че няма да й позволя да се върне в Девабад, докато парите не секнат. Ако иска отново да види децата си, изборът е неин.

Али почувства очите на Уаджид върху себе си.

— Да, царю — тихо каза Уаджид.

Каве придоби разтревожено изражение.

— Кой ще бъде кайд, докато него го няма?

— Ализейд. Става дума само за няколко месеца и ще бъде добра практика за времето, когато аз ще съм мъртъв, а този тук — Гасан махна с глава към Мунтадир — е прекалено зает с танцьорки, за да управлява царството.

Али зяпна, а Мунтадир избухна в смях.

— Е, това със сигурност здравата ще ореже кражбите. — Брат му изимитира режещо движение над китката си. — Съвсем буквално.

Каве пребледня.

— Царю, принц Ализейд е дете. Дори не е наближил първия си четвърт век. Не може да поверите сигурността на града на едно шестнайсетгодишно…

— Осемнайсет — поправи го Мунтадир с порочна усмивка. — Хайде, хайде, велики везире, това е огромна разлика.

Каве очевидно не споделяше развеселеността на емира. Гласът му стана още по-пронизващ.

— Осемнайсетгодишно момче. Момче, което, нека ти напомня, веднъж заповяда да бичуват един благородник дев на улицата като обикновен шафитски крадец!

— Той беше крадец! — защити се Али. Не беше забравил случката, но беше изненадан, че Каве я помни; беше станало преди години, първия — и последен — път, в който на Али му бяха разрешили да патрулира в Квартала на девите. — Божиите закони се отнасят еднакво за всички.

Великият везир си пое дъх.

— Вярвайте ми, принц Ализейд, за мен е огромно разочарование това, че не сте в Рая, където всички следваме Божиите закони… — Не направи достатъчно дълга пауза, та всички да схванат двусмислието в думите му, но на Али то не убягна. — Ала по законите на Девабад шафитите не са равни на чистокръвните. — Той погледна умолително към царя. — Нима току-що не екзекутирахте някого, задето казваше именно това?

— Така е — съгласи се Гасан. — Урок, който ще е добре да запомниш, Ализейд. Кайдът прилага моите закони, не своите вярвания.

— Разбира се, абба — побърза да каже Али, знаейки, че бе проявил глупост, говорейки толкова открито пред тях. — Ще изпълнявам заповедите ти.

— Виждаш ли, Каве? Няма за какво да се страхуваш. — Гасан кимна към вратата. — Може да си вървиш. Съдът ще заседава след обедната молитва. Нека станалото тази сутрин се разчуе; може би ще намали броя на просителите, които ме тормозят.

Везирът като че ли искаше да каже още нещо, но просто кимна, хвърляйки зъл поглед на Али, докато излизаше.

Уаджид затръшна вратата след него.

— Тази змия има раздвоен език, Абу Мунтадир — каза той на емира, преминавайки на гезирски. — Ще ми се да го накарам да се гърчи като такава. — Той помилва своя зулфикар. — Само веднъж.

— Недей да даваш идеи на протежето си. — Гасан разви тюрбана си, оставяйки лъскавата коприна на бюрото. — Каве има право да е недоволен, а не знае и половината. — Той кимна към една голяма щайга до балкона, която Али не беше забелязал по-рано. — Покажи им.

Кайдът въздъхна, но отиде до щайгата.

— Един имам, който ръководи джамия близо до Големия базар, се свърза с Царската стража преди няколко седмици и ни съобщи, че подозира Бат в опит да вербува един от вярващите от неговата джамия. — Уаджид извади ханджара си и изкърти дървените летви на щайгата. — Войниците ми проследиха този мъж до едно от скривалищата му. — Той даде знак на Али и Мунтадир да се приближат. — Ето какво открихме там.

Али направи крачка напред, усещайки, че му се повдига. Вече знаеше какво има в щайгата.

Оръжията, които Анас му се бе заклел, че не притежава, бяха натъпкани плътно в нея. Груби железни сопи и очукани стоманени ками, боздугани с шипове и два-три арбалета. Половин дузина мечове и няколко от дългите възпламенителни устройства — пушки? — които човеците бяха изобретили, заедно с кутия муниции. Невярващите очи на Али обходиха щайгата, а после сърцето му прескочи един удар.

— Тренировъчни зулфикари.

Думите излязоха от устата му, преди да успее да ги спре.

— Някой в Царската стража ги е откраднал.

Уаджид кимна мрачно.

— Така трябва да е било. Някой гезирец; допускаме единствено мъже от племето до тези остриета. — Той скръсти ръце пред масивните си гърди. — Те вероятно са били откраднати от Цитаделата, но подозирам, че останалите са купени от контрабандисти. — Той срещна ужасения поглед на Али. — Имаше още три такива щайги.

Мунтадир, който стоеше до него, изпусна дъха си.

— Какво, за бога, са възнамерявали да правят с всичко това?

— Не съм сигурен — призна Уаджид. — Биха стигнали за въоръжаването на няколко дузини шафитски мъже, не повече. Не биха могли да се мерят с Царската стража, но…

— Биха могли да убият цял куп хора, пазаруващи на Големия базар — намеси се царят. — Биха могли да заложат засада пред храма на девите в деня на някой от техните празници и да избият десетки поклонници, преди да пристигне помощ. Биха могли да започнат война.

Али сграбчи щайгата, макар да не помнеше кога бе посегнал към нея. В ума си видя бойците, с които беше израснал, кадетите, заспивали, облегнати на раменете на другарите си, след дългите дни на тренировки, младите мъже, които се закачаха и обиждаха на шега, докато отиваха на първите си патрули. Онези, които той скоро щеше да се закълне да предвожда и брани като кайд. Именно те най-вероятно биха се изправили срещу тези оръжия.

Гняв, бърз и яростен, лумна в него, ала нямаше кого да вини, освен себе си. Би трябвало да се досетиш. Когато до ушите ти достигнаха първите слухове за оръжия, трябваше да спреш. Само че не беше спрял. Вместо това беше отишъл заедно с Анас в онази таверна. Беше стоял, без да стори нищо, докато двама мъже бяха убити.

Пое си дълбоко дъх. С крайчеца на окото си видя, че Уаджид го гледа любопитно, и изпъна рамене.

— Но защо? — настоя Мунтадир. — Какво биха спечелили „Танзим” от това?

— Не знам — отвърна Гасан. — И не ме е грижа. Нужни бяха години, докато в Девабад се възцари мир след смъртта на последните Нахиди. Нямам намерение да допусна да бъде разрушен от шайка мръснокръвни фанатици, жадни да се превърнат в мъченици. — Той посочи към Уаджид. — Цитаделата ще открие мъжете, отговорни за това, и ще ги екзекутира. Ако са гезирци, направете го тихо. Не искам девите да си мислят, че племето ни подкрепя „Танзим”. И ще наложиш нови ограничения над шафитите. Забрани им да се събират. Хвърляйте ги в затвора, ако дори само настъпят някой чистокръвен. Поне засега. — Той поклати глава. — Ако е рекъл Бог, ще изкараме следващите няколко месеца без изненади и ще успеем отново да ги отслабим.

— Да, царю.

Гасан махна към щайгата.

— Отървете се от това, преди Каве да го е надушил. Тирадите му ми стигат за днес. — Той потърка чело и отново се отпусна в стола си, а пръстените му със скъпоценни камъни проблясваха. Вдигна очи и впи пронизващ поглед в Мунтадир. — Освен това… ако се наложи да екзекутирам още някой шафит предател, моят емир ще гледа, без да трепне, ако не иска собственоръчно да изпълни следващата присъда.

Мунтадир скръсти ръце на гърдите си, подпирайки се на бюрото с фамилиарност, на която Али никога не би се осмелил.

— Абба, ако знаех, че ще смачкат главата му като презрял пъпеш, щях да пропусна закуската.

Очите на Гасан припламнаха.

— По-малкият ти брат успя да се овладее.

Мунтадир се разсмя.

— Да, само че Али е обучен в Цитаделата. Би танцувал пред каркадана, ако му наредиш.

Баща му не оцени шегата, лицето му придоби буреносно изражение.

— А може би това, че прекарваш всичкото си време, пиейки с куртизанки и поети, е отслабило организма ти. — Той го изгледа яростно. — Би трябвало да се радваш за подготовката на бъдещия ти кайд… Бог ми е свидетел, че по всяка вероятност ще се нуждаеш от нея. — Той се надигна от писалището си. — А сега бих искал да си поговоря с брат ти насаме.

Какво? Защо? Али едва успяваше да овладее емоциите си; не искаше да остане насаме с баща си.

Уаджид стисна рамото му за миг и се наведе към ухото му.

— Дишай, момче — прошепна, докато Гасан се изправи и тръгна към балкона. — Той не хапе. — И като му хвърли окуражаваща усмивка, последва Мунтадир навън.

Възцари се дълъг миг тишина. Баща му съзерцаваше градината, сключил ръце зад гърба си.

Все още беше с гръб към Али, когато попита:

— Вярваш ли го?

Гласът на Али прозвуча почти като изписукване.

— Кое?

— Онова, което каза по-рано. — Баща му се обърна, тъмносивите му очи бяха пронизващи. — За това, че Божиите закони важат еднакво за всички… В името на Всевишния, Ализейд, стига си треперил. Трябва да съм в състояние да разговарям със своя кайд, без той да се превърне в желе.

Смущението на Али бе смекчено от облекчение… далеч по-добре бе баща му да припише притеснението му на нерви, задето го беше направил кайд.

— Извинявай.

— Няма нищо. — Гасан отново прикова поглед в него. — Отговори ми на въпроса.

Али мислеше трескаво, ала беше невъзможно да излъже. Семейството му знаеше, че е дълбоко вярващ, такъв беше от детството си, а религията им беше пределно ясна по отношение на шафитите.

— Да — отвърна. — Вярвам, че шафитите заслужават еднакво отношение. Ето защо предшествениците ни са дошли в Девабад. Ето защо Зейди ал Кахтани се е вдигнал на война срещу Нахидите.

— Война, която едва не унищожи цялата ни раса. Война, която свърши с опустошаването на Девабад и ни спечели омразата на девите до ден днешен.

Али се сепна от думите на баща си.

— Не мислиш, че си е струвало?

Гасан изглеждаше подразнен.

— Естествено, че си струваше. Просто съм способен да видя и двете страни на един въпрос. Умение, над което няма да е зле да поработиш. — Бузите на Али пламнаха, а баща му продължи: — Освен това по времето на Зейди нямаше толкова много шафити.

Али се намръщи.

— Толкова ли са многобройни сега?

— Близо една трета от населението. Да — каза, забелязал изненадата върху лицето на Али. — Броят им нарасна значително през последните десетилетия… информация, която те съветвам да запазиш за себе си. — Той махна към оръжията. — Сега в Девабад има почти толкова шафити, колкото и деви. Откровено казано, синко, ако те се вдигнат на война, не съм сигурен, дали Царската стража ще успее да ги спре. Разбира се, в крайна сметка девите ще победят, но ще се пролеят реки от кръв и мирът в града ще бъде унищожен за поколения занапред.

— Ала това няма да се случи, абба — възрази Али. — Шафитите не са глупаци. Просто искат по-добър живот. Искат да могат да работят и да живеят в постройки, които не се рушат около тях. Да могат да се грижат за семействата си, без да се страхуват, че децата им ще бъдат отвлечени от някой чисток…

Гасан го прекъсна.

— Кажи ми, когато измислиш начин да осигуриш работа и подслон за хиляди души. А ако животът им тук стане по-добър, те просто ще започнат да се възпроизвеждат още по-бързо.

— Тогава остави ги да си отидат. Нека опитат да си създадат по-добър живот в света на човеците.

— Искаш да кажеш да ги оставя да посеят хаос в света на човеците. — Баща му поклати глава. — Как ли пък не. Те може и да изглеждат като човеци, но притежават магически способности. Така само предизвикваме един нов Сулейман да ни прокълне. — Той въздъхна. — Няма лесен отговор, Ализейд. Единственото, което можем да сторим, е да се опитаме да постигнем равновесие.

— Само че не постигаме никакво равновесие — възрази Али. — Избираме огнепоклонниците пред шафитите, които предшествениците ни дойдоха тук, за да защитят.

Гасан се обърна рязко към него.

— Огнепоклонниците?

Твърде късно Али си спомни, че девите ненавиждаха това име за племето си.

— Не исках да…

— В такъв случай да не си повторил нещо такова в мое присъствие. — Баща му го изгледа яростно. — Девите се намират под моя закрила, също като собственото ни племе. Не ме е грижа каква вяра изповядват. — Той разпери ръце. — По дяволите, може би са прави да бъдат обсебени от чистотата на кръвта. През всичките ми години не съм срещал шафит, в чиито вени да тече кръвта на деви.

Вероятно ги удушават в люлката. Само че Али не го изрече на глас. Глупак би бил да подхване тази битка точно днес.

Гасан прокара ръка по мокрия перваз, а после отръска капките, събрали се по връхчетата на пръстите му.

— Тук винаги е влажно. Винаги е студено. Не съм се връщал в Ам Гезира от цял век и все пак всяка сутрин се събуждам, копнеейки за горещите й пясъци. — Той отново погледна към Али. — Това не е нашият дом и никога няма да бъде. Винаги ще принадлежи първо на девите.

Това е моят дом. Али беше свикнал с влажния студ на града и харесваше разнообразието от раси, което изпълваше улиците му. По време на редките си пътувания до Ам Гезира се беше чувствал не на място, непрекъснато си бе давал сметка за полуаяанлийския си вид.

— Това е техният дом — продължи Гасан. — И няма да допусна шафитите — проблем, в чието създаване девите нямаха пръст — да ги заплашват в собствения им дом. — Той отново се обърна към Али. — Ако ще бъдеш кайд, ще трябва да зачиташ това.

Али наведе поглед. Не го зачиташе; абсолютно не беше съгласен.

— Прости ми дързостта.

Подозираше, че това не беше отговорът, който баща му иска — очите му останаха пронизващи в продължение на още миг, преди да прекоси рязко стаята и да отиде до дървените рафтове върху отсрещната стена.

— Ела.

Али се приближи. Гасан взе дълга лакирана черна кутия от един от горните рафтове.

— От Цитаделата чувам единствено комплименти за напредъка ти, Ализейд. Имаш остър ум за военните дела и си един от най-добрите със зулфикари от своето поколение. Това е неоспоримо. Ала си много млад.

Гасан духна прахта от капака на кутията и я отвори, изваждайки сребърна стрела, лежаща върху тънка материя.

— Знаеш ли какво е това?

Разбира се, че знаеше.

— Последната стрела, изстреляна от някой афшин.

— Огъни я.

Мъничко объркан, Али все пак взе стрелата от баща си. Макар да беше невероятно лека, изобщо не можа да я огъне. Среброто все още грееше след всички тези години, единствено връхчето бе потъмняло от кръв. Същата кръв, която течеше и в неговите вени.

— Афшините също бяха добри войници — тихо каза Гасан. — Вероятно най-добрите войни на расата ни. Ала сега те са мъртви, предводителите им, Нахидите, са мъртви, а нашите хора управляват Девабад от четиринайсет века. И знаеш ли защо?

Защото те бяха неверници и Бог ни даде победата? Не го изрече на глас; подозираше, че ако го беше направил, стрелата щеше да получи нов слой кахтанска кръв.

Гасан си я взе обратно.

— Защото те бяха като тази стрела. Като теб. Неподатливи, отказващи да приемат, че не всичко пасва в техния съвършено подреден свят. — Той върна стрелата в кутията и я затвори. — За да бъдеш кайд, не е нужно просто да си добър войник. Ако е рекъл Бог, с Уаджид ни остава още цял век, пълен с вино и нелепи просители, но един ден Мунтадир ще бъде цар. И когато има нужда от напътствие, когато има нужда да обсъди въпроси, които само собствената му плът и кръв може да чуе, ще има нужда от теб.

— Да, абба. — Али вече бе готов да каже каквото и да било само за да си тръгне от тук, да избяга от преценяващия поглед на баща си.

— Има още нещо. — Баща му се отдръпна от полицата. — Връщаш се в двореца. Незабавно.

Али зяпна.

— Но Цитаделата е моят дом.

— Не… моят дом е твоят дом. — Гасан изглеждаше подразнен. — Мястото ти е тук. Време е да започнеш да посещаваш заседанията на моя двор, да видиш как действа светът извън твоите книги. А и така ще мога да те държа под око. Не ми харесва начинът, по който говориш за девите.

Ужас се надигна в Али, ала баща му спря дотам.

— Сега можеш да си вървиш. Очаквам да те видя в двора, когато се настаниш.

Али кимна и се поклони; едва успя да се сдържи да не се втурне към вратата.

— Мир на теб.

Едва бе излязъл, препъвайки се, в коридора, и се сблъска с ухиления си брат.

Мунтадир го улови в прегръдка.

— Поздравления, ахи. Сигурен съм, че от теб ще излезе ужасяващ кайд.

— Благодаря — смотолеви Али.

Току-що бе станал свидетел на жестоката смърт на най-близкия си приятел. Това, че много скоро щеше да отговаря за сигурността на един град, пълен с каращи се джинове, бе нещо, за което все още не бе имал възможност да помисли.

Мунтадир като че ли не забеляза терзанието му.

— Абба съобщи ли ти другата добра новина? — Когато Али издаде неопределен звук, брат му продължи: — Връщаш се в двореца!

— О. — Али се намръщи. — Това ли.

Лицето на Мунтадир посърна.

— Май не си във възторг.

Нова вълна вина заля Али при звука на наранения глас на Мунтадир.

— Не е това, Диру. Просто… беше дълга сутрин. Да заместя Уаджид, новината за оръжията… — Той изпусна дъха си. — Освен това никога не съм… — Затърси начин да не засегне цялото обкръжение на брат си. — Никога не съм се чувствал особено комфортно сред хората тук.

— О, всичко ще е наред. — Мунтадир преметна ръка през рамото му и го поведе по коридора. — Дръж се до мен и аз ще се погрижа да се забъркваш само в най-приятните скандали. — Разсмя се, когато Али го погледна стреснато. — Хайде. Със Зейнаб ти избрахме покои близо до водопада. — Свиха зад един ъгъл. — С най-скучните мебели и най-малко удобства. Ще се почувстваш съвсем като у до… леле.

Братята се заковаха на място. Нямаха друг избор. На пътя им се издигаше стена, върху чиито камъни имаше рисунка с цвят на скъпоценни камъни.

— Е… — Гласът на Мунтадир трепереше. — Това е нещо ново.

Али дойде по-близо.

— Не… не е — каза меко, разпознал сцената и спомнил си отдавнашните си уроци по история. — Това е един от старите нахидски стенописи. Преди войната покривали всички стени в двореца.

— Вчера не беше тук.

Мунтадир докосна яркото слънце върху стенописа. То припламна под пръстите му и двамата подскочиха.

Али погледна неспокойно стенописа.

— А ти се чудиш защо не съм във възторг от това, че се връщам в това обитавано от призрака на Нахидите място?

Мунтадир направи физиономия.

— Обикновено не е толкова зле. — Той кимна към една от фигурите върху напуканата хоросанова фасада. — Знаеш ли какво се предполага да е това?

Али се вгледа изпитателно в образа. Приличаше на човек, мъж с развяна бяла брада и сребърен ореол над коронованата глава. Стоеше пред алено слънце; едната му ръка почиваше върху гърба на ревящо шеду, а другата стискаше тояга с осмовърх печат. Същият печат, който беше върху дясното слепоочие на Гасан.

— Това е Сулейман — досети се Али. — Мир нему. — Погледът му се плъзна по останалата част от рисунката. — Мисля, че изобразява въздигането на Анахид, когато получила уменията си и печата на Сулейман.

Погледът му падна върху превитата фигура в краката на Сулейман. Виждаше се единствено гърбът й, издължените й уши издаваха, че е джин. Или по-точно — дева. Анахид, първата от рода си.

Синя боя покриваше одеждите на Сулейман.

— Странно — отбеляза Мунтадир. — Чудя се защо е избрало точно днес, за да започне да възстановява щетите на четиринайсет века.

По гърба на Али пробяга тръпка.

— Не знам.

7. Нахри

— Вдигни ръка по-високо.

Нахри вдигна лакътя си и стисна по-здраво камата.

— Така?

Дара направи физиономия.

— Не. — Приближи се до нея, при което опушената миризма на кожата му я погъделичка по носа, и намести ръката й. — Не се стягай, отпусни се. Хвърляш нож, не биеш някого с пръчка.

Ръката му се задържа върху лакътя й миг по-дълго, отколкото беше необходимо, дъхът му беше топъл върху шията й. Нахри потрепери; не беше лесно да се отпусне, когато красивият дев беше толкова близо. Най-сетне той се отдръпна и тя прикова очи в хилавото дърво. Метна камата и тя прелетя покрай дървото и се приземи в едни храсталаци.

Нахри изруга, а Дара избухна в смях.

— Не мисля, че ще успеем да направим кой знае какъв воин от теб.

Той разтвори длан и камата политна обратно към него.

Нахри го изгледа завистливо.

— Не можеш ли да ме научиш на това?

Той й подаде ножа.

— Не. Казах ти достатъчно пъти…

— … магията е непредсказуема — довърши Нахри и отново хвърли камата. Би могла да се закълне, че този път оръжието се приземи малко по-близо до дървото, но може би просто си въобразяваше. — И какво от това? Наистина ли се боиш какво бих могла да сторя?

— Да — заяви той направо. — Като нищо ще изпратиш петдесет такива ножа по мен.

Е, не беше много далеч от истината. Махна с ръка, когато той й подаде ножа.

— Не. Стига ми за днес. Не може ли просто да си починем? Пътуваме така, сякаш…

— По петите ни има шайка ифрити? — Дара повдигна вежди.

— Ще пътуваме по-бързо, ако не сме изтощени. — Нахри го улови за ръката и го задърпа към малкия им лагер. — Хайде.

— Бихме пътували по-бързо, ако не мъкнехме с нас цял керван откраднати стоки. — Дара откъсна клонче от едно умиращо дърво и го остави да изгори до пепел в ръцете му. — От колко дрехи имаш нужда наистина? И дори не ядеш портокалите… да не споменаваме пък онази напълно безполезна флейта.

— Флейтата е от слонова кост, Дара. Струва цяло състояние. Освен това… — Нахри разпери ръце, любувайки се за миг на бродираната туника и ботушите от кафява кожа, които беше задигнала от една сергия, покрай която бяха минали в един от крайречните градове. — Просто се грижа да сме добре запасени.

Стигнаха в лагера си, макар че „лагер” бе доста силно казано за неголямото местенце, където Нахри беше отъпкала тревата, преди да пусне торбите си. Конете пасяха на една ливада далече от там, изяждайки до корен всяка зеленина, която намереха. Дара коленичи и запали наново огъня им с щракване на пръстите си. Пламъците подскочиха, осветявайки тъмната татуировка върху намръщеното му лице.

— Предците ти биха били ужасени, ако можеха да видят с каква лекота крадеш.

— Според теб предците ми биха били ужасени да научат, че изобщо съществувам. — Нахри извади грижливо увития крайшник престоял хляб. — Освен това такъв е светът. Досега някой със сигурност е проникнал в дома ми в Кайро и е откраднал нещата ми.

Дара хвърли един строшен клон в огъня, при което във въздуха се вдигнаха искри.

— И как точно това те оправдава?

— Някой краде от мен, аз крада от другите и съм сигурна, че хората, от които откраднах, рано или късно, ще вземат нещо, което не им принадлежи. Това е кръговрат — добави Нахри мъдро, докато дъвчеше твърдия хляб.

Дара я изгледа в продължение на няколко дълги мига, преди отново да проговори:

— Има нещо много сбъркано в теб.

— Вероятно се дължи на кръвта на деви във вените ми.

Той се намръщи.

— Твой ред е да доведеш конете.

Нахри простена; нямаше никакво желание да се отдалечава от огъня.

— А ти какво ще правиш?

Ала Дара вече вадеше очукано котле от една от торбите им. Нахри го беше откраднала по пътя насам с надеждата да намерят нещо за готвене, което да не е манна. И след като я беше слушал да се оплаква от ситуацията с храната в продължение на дни. Дара се беше нагърбил да открие начин да измагьоса нещо различно. Нахри обаче не хранеше кой знае какви надежди. Единственото, което бе успял да забърка досега, беше някаква бегло топла сива супа с вкус като миризмата на гули.

Докато Нахри се върне с конете, вече се беше спуснала нощ. Мракът по тези земи падаше бързо и бе толкова гъст, че можеше да го усетиш — тежка, непроницаема чернота, от която биха я побили тръпки, ако го нямаше лагерния огън, който да я води. Дори гъстият балдахин от звезди не можеше да я пробие, светлината им беше уловена от белите планини, които ги заобикаляха. Те бяха покрити със сняг, обяснил бе Дара, нещо, което Нахри едва успяваше да си представи. Тази страна й беше напълно непозната и макар да беше различна и по своя си начин дори красива, Нахри копнееше за оживените улици на Кайро, за претъпканите базари и препиращите се търговци. Липсваха й златната пустиня, която прегръщаше града й, и широкият, кафяв Нил, който криволичеше през него.

Завърза конете за едно хилаво дърво. Температурата беше паднала рязко със залеза на слънцето и студените й пръсти с усилие се справиха с възела. Тя уви едно от одеялата около раменете си и се настани възможно най-близо до огъня.

Дара дори не носеше робата си. Нахри се взря завистливо в голите му ръце. Сигурно е хубаво да си направен от огън. Каквато и кръв на деви да имаше във вените й, очевидно не беше достатъчно, за да пропъди студа.

От котлето в краката му се вдигаше пара; той го побутна към нея с триумфална усмивка.

— Яж.

Нахри подуши подозрително. Миришеше хубаво — на леща и лук с масло. Откъсна парче хляб и го топна в котлето. Лапна предпазливо един залък, а после още един. Беше точно толкова вкусно, колкото и апетитно ухаеше на сметана и леща, и листата на някакъв зеленчук. Тя побърза да извади още хляб от торбата си.

— Харесва ли ти? — Гласът на Дара се извиси с надежда.

След цялата онази манна всичко, което изобщо ставаше за ядене, би й се сторило добро, но това беше наистина вкусно.

— Прекрасно е! — Тя лапна нов залък, наслаждавайки се на топлата яхния. — Как успя да го направиш най-сетне?

Дара изглеждаше страшно доволен от себе си.

— Опитах да се съсредоточа върху ястието, което познавам най-добре. Мисля, че това помогна… голяма част от магията зависи от намеренията ти. — Той замълча и усмивката му повехна. — То е нещо, което майка ми приготвяше.

Нахри едва не се задави; Дара не бе разкрил нищо за миналото си и дори сега тя видя как лицето му придобива предпазливо изражение. Побърза да отговори, като се надяваше той да не смени темата:

— Трябва да е била много добра готвачка.

— Беше.

Той допи остатъка от виното си и бокалът му начаса се напълни отново.

— Беше? — осмели се да попита Нахри.

Дара се взираше в огъня; пръстите му потръпваха, сякаш копнееше да го докосне.

— Мъртва е.

Нахри изпусна хляба си.

— О, Дара. Съжалявам, нямах представа…

— Няма нищо — прекъсна я той, макар тонът му да казваше друго. — Беше много отдавна.

Нахри се поколеба, но не можа да сдържи любопитството си.

— А останалите от семейството ти?

— Те също са мъртви. — Той я изгледа остро, изумрудените му очи бяха ярки. — Само аз съм.

— Разбирам те — каза Нахри меко.

— Да, предполагам, че е така. — В ръката й внезапно се материализира бокал. — Пий с мен тогава — заповяда, вдигайки своя бокал срещу нея. — Ще се задавиш, ако не прокараш храната с нещо. Не мисля, че някога съм виждал някой да се храни толкова бързо.

Сменяше темата и двамата го знаеха. Нахри сви рамене и отпи глътка вино.

— Би сторил същото, ако беше отраснал като мен. Понякога не знаех кога отново ще имам какво да ям.

— Личи си. — Той изсумтя. — Когато те открих, не беше много по-пълна от тулите. Проклинай манната колкото си искаш, но поне си се поналяла малко от нея.

Нахри повдигна вежда.

— Поналяла съм се? — повтори тя.

Дара начаса се смути.

— Аз… нямах предвид по лош начин. Просто че, нали знаеш… — Той махна с неясен жест към тялото й, а после се изчерви, вероятно осъзнал, че подобен жест не помага. — Няма значение — смотолеви и наведе засрамено поглед.

О, повярвай ми, знам. Колкото и Дара да твърдеше, че ненавижда шафитите, Нахри неведнъж го беше улавяла да я гледа, а урокът им по хвърляне на кама не беше първият път, в който ръката му бе останала малко по-дълго върху нейната.

Тя задържа поглед върху него, изучавайки линията на широките му рамене, гледайки го как си играе нервно с бокала си, докато все още избягваше очите й. Пръстите му потръпваха върху дръжката и за миг Нахри се зачуди дали биха сторили същото и върху нейната кожа.

Защото нещата при нас и така не са достатъчно сложни, без да добавяме и това. Преди умът й да успее да стигне по-далеч, тя смени темата, избирайки нещо, за което знаеше, че със сигурност ще развали настроението.

— Е, разкажи ми за тези Кахтани.

Дара се сепна.

— Какво?

— Джиновете, които непрекъснато обиждаш, онези, които били воювали с моите предци. — Тя отпи глътка вино. — Разкажи ми за тях.

Дара направи физиономия, сякаш беше лапнал нещо кисело. Една от целите й беше постигната.

— Трябва ли да го правим точно сега? Късно е…

Нахри размаха пръст насреща му.

— Не ме карай да отида да намеря някой гул, за да те принудя със заплахи да говориш.

Той не се усмихна на шегата й, а придоби още по-разтревожен вид.

— Не е приятен разказ, Нахри.

— Значи, още една причина да го направиш колкото се може по-скоро.

Той отпи глътка вино, голяма глътка, сякаш се нуждаеше от доза кураж.

— Вече ти казах, че Сулейман бил умен мъж. Преди проклятието му всички деви били еднакви. Изглеждали еднакво, говорели един и същи език, практикували едни и същи ритуали. — Дара махна към огъня и езичетата от дим се втурнаха към ръцете му като нетърпеливо кутре. — Когато ни освободил, Сулейман ни пръснал по целия му познат свят, променяйки езиците и външния ни вид, така че да станат като тези на човеците в новите ни земи.

Дара разпери ръце. Димът се сгъсти, приемайки очертанията на карта в небето пред Нахри, с храма на Сулейман в средата. Пред очите й искрящи точици светлина плъзнаха от храма по широкия свят, падайки по земята като метеорити и отскачайки като напълно оформени хора.

— Разделил ни на шест племена. — Дара посочи бледа жена, която претегляше нефритени монети в източния край на картата, Китай, навярно. — Тохаристанците. — Махна на юг, към една отрупана със скъпоценни камъни танцьорка, която се въртеше около себе си в полуострова на Индостан. — Агниваншийците. — Един миниатюрен ездач изскочи от пушека, галопирайки през Южна Арабия, размахал огнен меч. Дара сви устни и с едно щракване на пръсти го обезглави. — Гезирците. — На юг от Египет един златоок учен преметна ярък синьо-зелен шал през рамото си, докато изучаваше някакъв свитък. Дара кимна към него. — Аяанлийците — каза, а после посочи към огненокос мъж, който поправяше една лодка на мароканския бряг. — Сахрейнците.

— Ами твоите хора?

— Нашите хора — поправи я той и махна с ръка към равнините на Персия, предположи Нахри, или пък Афганистан. — Девастана — каза Дара топло. — Земята на девите.

Нахри се намръщи.

— Племето ти е взело първоначалното име на цялата раса за себе си?

Дара сви рамене.

— Ние управлявахме.

Вгледа се изпитателно в картата. Фигурките от дим си крещяха безмълвно и жестикулираха.

— Казват, че било ужасяващо време, изпълнено с насилие. Повечето хора приели новите си племена, държали се заедно, за да оцелеят, и създали нови касти в рамките на племето според способностите си. Някои били превъплъщенци, други можели да работят с метали, трети измагьосвали редки стоки и така нататък. Никой не можел да прави всичко и племената били прекалено заети да воюват помежду си, та дори не им хрумвало да си отмъщават на Сулейман.

Нахри се усмихна, впечатлена.

— Не можеш да отречеш, че е било брилянтен ход от негова страна.

— Навярно — отвърна Дара. — Ала колкото и брилянтен да бил, Сулейман не помислил за последиците от това да даде на хората ми солидни смъртни тела.

Мъничките фигурки продължаваха да се размножават, строяха малки села, прекосяваха огромния свят в дълги кервани. От време на време миниатюрно летящо килимче се стрелваше през димните облаци.

— Какви последици? — попита Нахри объркано.

Той й отправи игрива усмивка, която не стигна съвсем до очите му.

— Да можем да имаме интимни отношения с човеци.

— И да създавате шафити — осъзна Нахри. — Хора като мен.

Дара кимна.

— Напълно забранено, разбира се. — Той въздъхна. — Досега може и да си осъзнала, че не ни бива особено в следването на правила.

— Предполагам, че шафитите бързо са се умножили?

— И още как. — Той махна към картата от дим. — Както казах, магията е непредсказуема. — Мъничък град в Магриб избухна в пламъци. — Още по-непредсказуема, когато я практикуват хора със смесена кръв и без подготовка. — Огромни кораби с най-различни причудливи форми поеха през Червено море, крилати котки с човешки лица се понесоха над Индостан. — Въпреки че повечето шафити не притежават никакви умения, има и такива, които са в състояние здравата да напакостят на човешките си общества.

Като например да поведеш глутница гули през Кайро и да измъкваш богатството на паши? Нахри нямаше какво да възрази.

— Но защо девите, или джиновете, или както и да сте се наричали по онова време, изобщо ги е било грижа? — попита тя. — Мислех, че събратята ти нямат особено високо мнение за хората.

— Не би трябвало да ги е грижа — призна Дара. — Ала Сулейман ясно дал да се разбере, че ако пренебрегнем законите му, на негово място ще дойде друг, който да ни накаже. Съветът на Нахидите в продължение на години се мъчил да овладее проблема с шафитите, заповядвайки всеки човек, за когото се подозирало, че има магическа кръв във вените си, да бъде доведен в Девабад, за да изживее живота си там.

Нахри застина.

— Съветът на Нахидите? Но аз мислех, че Кахтаните били тези…

— Ще стигна дотам — прекъсна я Дара.

Гласът му беше малко по-студен… и мъничко по-завален от обикновено. Отпи още една голяма глътка вино. Вокалът като че ли никога не се изпразваше, така че Нахри можеше само да гадае колко бе изпил досега. Много повече от нея, а тя вече усещаше, че главата й започва да се върти.

Един град се издигна от димната карта в Девастана, в средата на тъмно езеро. Стените му лъщяха като месинг, красиви на фона на тъмното небе.

— Това Девабад ли е? — попита тя.

— Девабад — потвърди Дара. Очите му помътняха, докато се взираше в мъничкия град с копнеж. — Най-великолепният ни град. Където Анахид построила двореца си и откъдето наследниците й управляваха царството, докато не бяха свалени от власт.

— Нека отгатна… от всички отвлечени шафити, които държали като пленници?

Дара поклати глава.

— Не. Никой шафит не би могъл да стори нещо такова; твърде са слаби.

— Кой тогава?

Лицето на Дара помрачня.

— Кой ли не! — Когато Нахри се намръщи объркано, той продължи: — Другите племена не обърнали особено внимание на заповедта на Сулейман. О, твърдели, че са съгласни, че деви и човеци не бива да се смесват, но именно заради тях се появили шафитите.

Той кимна към картата.

— Гезирците били най-лошите. Запленени от човеците в своите земи, те почитали пророците им и приели тяхната култура… при което някои неизбежно се сближили твърде много с тях. Те са най-бедното племе, шайка религиозни фанатици, които вярват, че онова, което Сулейман ни причини, е благословия, не проклятие. Нерядко отказвали да предадат шафитските си роднини и когато Съветът на Нахидите започнал да прилага законите по-строго, гезирците не реагирали добре.

Черен рояк се надигна в Руб ал Хали, страховитата пустиня на север от Йемен.

— Започнаха да се наричат „джинове” — продължи Дара. — Човешката дума за расата ни в техните земи. И когато техният предводител, мъж, на име Зейди ал Кахтани, призовал към нападение, останалите племена се присъединили към него. — Черният облак се разрасна още повече, докато се спускаше над Девабад като петно върху езерото. — Свалил Съвета на Нахидите и откраднал печата на Сулейман. — Следващите думи на Дара излязоха като съскане. — Потомците му до ден днешен управляват Девабад.

Пред очите на Нахри градът бавно почерня.

— Преди колко време се е случило всичко това?

— Преди около четиринайсет века. — Устните на Дара бяха свити в тънка линия. Върху картата от дим миниатюрното копие на Девабад, станало черно като въглен, рухна.

— Преди четиринайсет века? — Нахри се вгледа изпитателно в дева, забелязвайки напрегнатата му стойка и смръщването върху красивото му лице. — Това… това е войната, за която говореше с Хайзур, нали? — Тя зяпна. — Не каза ли, че си я видял с очите си?

Той допи остатъка от виното си.

— Нищо не ти убягва, а?

Главата на Нахри се замая от признанието.

— Но как? Каза, че джиновете живеели само няколко века!

— Няма значение. — Той пропъди въпроса с махване на ръка, ала движението му не беше изящно както обикновено. — Моята история си е моя.

Нахри не можеше да повярва на ушите си.

— Не мислиш ли, че царят ще поиска обяснение, когато се появим в Девабад?

— Аз не отивам в Девабад.

— Какво? Но аз мислех… Къде отиваме тогава?

Дара извърна очи.

— Ще те отведа до градската порта. Оттам и сама можеш да стигнеш до двореца. Ако си сама, ще бъдеш приета по-добре, вярвай ми.

Нахри се дръпна назад, шокирана и по-наранена, отколкото би трябвало да бъде.

— Просто ще ме изоставиш?

— Не те изоставям. — Дара изпусна дъха си и разпери ръце, махвайки грубо към купчината оръжия зад себе си. — Нахри, каква история мислиш, че имам с тези хора? Не мога да се върна там.

На Нахри й прекипя и тя се изправи на крака.

— Ти, страхливецо. Подведе ме при реката и го знаеш. Никога не бих се съгласила да отида в Девабад с теб, ако знаех, че толкова се страхуваш от джиновете, че възнамеряваш да…

— Не се страхувам от джиновете. — Дара също се изправи на крака, очите му горяха. — Продадох душата си за Нахидите! Няма да прекарам вечността, чезнейки в тъмница, докато слушам как джиновете им се подиграват, задето са се оказали двуличници.

— Но те са двуличници. Погледни ме! Аз съм живото доказателство!

Лицето му потъмня.

— Твърде добре го знам.

Думите му я жегнаха, не можеше да го отрече.

— За това ли става дума? Срамуваш се от мен?

— Аз… — Дара поклати глава. Нещо подобно на разкаяние като че ли пробяга за миг по лицето му, преди да се извърне. — Нахри, ти не си израснала в моя свят. Не би могла да разбереш.

— И слава на Бога, че не съм! Вероятно щяха да ме убият преди първия ми рожден ден!

Дара не каза нищо и мълчанието му бе по-красноречиво от всеки опит да го отрече. Стомахът на Нахри се сви. Беше си представяла предшествениците си като благородни лечители, ала казаното от Дара рисуваше далеч по-черна картина.

— В такъв случай се радвам, че джиновете са ги нападнали — заяви с дрезгав глас. — Надявам се да са отмъстили за всички шафити, които предшествениците ми са убили!

— Дали са си отмъстили? — Очите на Дара припламнаха, изпод яката му се изви дим. — Зейди ал Кахтани изкла и последния мъж, жена и дете на девите, когато превзе града. Моето семейство беше в този град. Сестра ми не беше и на половината от твоите години.

Нахри начаса отстъпи, виждайки скръбта върху лицето му.

— Извинявай. Не…

Ала той вече се беше извърнал. Приближи се до нещата им, движейки се толкова бързо, че тревата изгаряше под стъпките му.

— Не съм длъжен да слушам всичко това. — Грабна торбата си от земята и преметна лъка и колчана си през рамо, преди да я стрелне с враждебен поглед. — Смяташ предците си, моите водачи, за такива чудовища, а Кахтаните — за толкова добродетелни… — Той махна с глава към мрака, който ги обгръщаше. — Защо не попееш на някой джин, за да те спаси?

И преди Нахри да успее да каже каквото и да било, преди да осмисли наистина какво се случва, той се отдалечи, потъвайки в нощта.

8. Али

Къде е той?

Али крачеше напред-назад пред кабинета на баща си. Трябваше да се срещне с Мунтадир тук преди събирането на царския двор, ала времето напредваше, а от неговия вечно закъсняващ брат нямаше и следа.

Али хвърли притеснен поглед към вратата на кабинета. През нея цяла сутрин минаваха хора, но той все още не бе в състояние да си заповяда да влезе. Чувстваше се ужасно неподготвен за първия си ден в двора и предишната нощ почти не бе мигнал, голямото легло в пищните му нови покои беше прекалено меко и отрупано с плашещ брой възглавници с мъниста. Най-сетне бе легнал на пода само за да бъде връхлетян от кошмари за това как го хвърлят на каркадана.

Али въздъхна. Метна един последен поглед по коридора, ала от Мунтадир нямаше и следа.

В кабинета кипеше бурна дейност, писари и секретари, натоварени със свитъци, се стрелкаха покрай министри, които спореха на дузина различни езици. Баща му беше зад писалището си и слушаше внимателно Каве, докато един слуга размахваше кадилница с тамян над главата му, а друг наместваше коравата яка на бялата дишдаша, която той носеше под безупречната си черна одежда.

Никой като че ли не го забеляза и Али нямаше нищо против да си остане така. Избягвайки един виночерпец, той се притисна до стената.

Като по предварително уговорен сигнал, стаята започна да се опразва — слугите се измъкнаха, а министрите и секретарите се отправиха към вратата, отвеждаща във внушителната зала за аудиенции на баща му. Али видя как Каве отбеляза нещо върху хартията в ръката си и кимна.

— Ще се погрижа да кажа на Висшето духовенство, че… — Той не довърши и се изпъна рязко, забелязал Али. Лицето му придоби буреносно изражение. — Това някаква шега ли е?

Али нямаше представа в какво бе успял да се провини вече?

— Аз… трябваше да дойда тук, нали?

Каве махна грубо към дрехите му.

— Очаква се да бъдете с церемониални дрехи, принц Ализейд. Официално облекло. Тази сутрин изпратих двама шивачи при вас.

Али се наруга наум. Двама притеснени деви действително му се бяха представили снощи, пелтечейки нещо за вземане на мерки, но той ги беше отпратил, без изобщо да се замисли. Нито искаше, нито се нуждаеше от нови дрехи.

Сведе поглед надолу. Сивата му туника без ръкави имаше само две-три дупки там, където го бяха намушкали по време на тренировки, а мастиленосинята му препаска бе достатъчно тъмна, за да скрие изгарянията от зулфикари. На него му изглеждаше съвсем прилично.

— Чисти са. Носил съм ги само вчера. — Той махна към тюрбана си; аленият плат свидетелстваше за новия му пост като кайд. — Това е единственото, което има значение, нали?

— Не! — Каве изглеждаше потресен. — Вие сте кахтански принц, не може да се появите в двора, изглеждайки така, сякаш някой ви е домъкнал от тренировка! — Той разпери ръце и се обърна към царя. Гасан не беше проговорил, просто ги гледаше как се карат със странен блясък в очите. — Виждате ли това? — настоя Каве. — Сега ще се наложи да започнем със закъснение, та синът ви да може да…

Гасан се разсмя.

От сърце, с цяло гърло, смях, който Али не беше чувал от години.

— О, я стига, Каве, остави го на мира. — Излезе иззад писалището и плесна Али по гърба. — Ам Гезира му е в кръвта — заяви гордо. — У дома изобщо не се хабяхме с подобни церемониални глупости. — И той поведе Али към вратата, като се кискаше. — Ако изглежда, сякаш току-що е направил някого на нищо със зулфикара си, така да бъде.

Баща му не раздаваше често похвали и това повдигна духа на Али. Огледа се наоколо, докато един слуга посягаше към вратата на залата за аудиенции.

— Абба, къде е Мунтадир?

— С търговския министър от Тохаристан. Той… води преговори за сделка за намаляване на дълга ни за новите униформи на Царската стража.

— Мунтадир води преговори за дълговете ни? — попита Али скептично. Числата не бяха силната част на брат му. — Не мислех, че икономиката е силната му страна.

— Не става дума за такива преговори. — Когато обърканото смръщване на Али стана още по-дълбоко, Гасан поклати глава. — Ела, момче.

Минали бяха години, откакто Али за последен път беше стъпвал в тронната зала на баща си, и сега поспря, за да я оцени както трябва. Помещението беше огромно, заемайки цялото първо ниво на частичния зикурат, поддържано от мраморни колони толкова високи, че се губеха под далечния таван. Въпреки че беше покрито с избеляваща боя и напукани мозайки, все още можеше да бъдат различени първоначалните пълзящи цветя и девастански създания, които го бяха украсявали някога… както и дупките там, където предците му бяха изтръгнали скъпоценните камъни; гезирците не бяха от онези, които пилееха средства за украса.

Западната стена на стаята се отваряше към грижливо поддържани официални градини. Огромни прозорци, стигащи почти до тавана, покриваха останалите стени, засенчени от дървени решетки със сложна резба, които държаха просторното помещение хладно, като в същото време пропускаха светлина и свеж въздух. Пълните с цветя шадравани покрай стената правеха същото, водата им беше омагьосана, за да тече безспир в улеи от изваян лед. Ярки огледални мангали, в които гореше кедрово дърво, висяха на сребърни вериги над пода от зелен мрамор със завихрени бели жилки. Подът се издигаше към източната стена, където се разделяше на пет нива, всяко от които беше предназначено за различен клон на властта.

Али и баща му се качиха на най-горното ниво и докато се приближаваха до престола, Али нямаше как да не му се възхити. Два пъти по-висок от него и издялан от небесносин мрамор, някога той беше принадлежал на Нахидите, и то му личеше. Беше паметник на разточителството, довело до свалянето им от власт. Беше направен така, че да превърне онзи, който седи в него, в живо шеду, митичния крилат лъв, който бе символ на рода им. Рубини, халцедони, розови и оранжеви топази бяха инкрустирани в облегалката за главата, символизиращи изгряващото слънце, докато тези за ръцете бяха покрити със скъпоценни камъни, имитиращи крила; краката му бяха изваяни във формата на лапи с хищни нокти.

Скъпоценните камъни искряха на слънцето… също като хилядите очи, които Али изведнъж почувства, че бяха впити в тях. Побърза да наведе поглед. Нищо не обединяваше племената повече от почитта към владетелите им и той подозираше, че гледката на втория син на Гасан, оглеждащ трона още от първия си ден в двора, щеше да развърже езиците на всички.

Баща му кимна към украсената със скъпоценни камъни възглавница в подножието на престола.

— Брат ти го няма. Защо не заемеш неговото място?

Още сплетни.

— Предпочитам да остана прав — отвърна Али тихо, отдръпвайки се от възглавницата на Мунтадир.

Царят сви рамене.

— Ти си решаваш.

Той се настани на престола, с Али и Каве от двете си страни. Али си заповяда да погледне към множеството. Макар че тронната зала можеше да побере десет хиляди души, Али подозираше, че сега в нея се бяха събрали наполовина от този брой. Благородници от всички племена (редовното им присъствие беше задължително, като доказателство за лоялността им) деляха мястото с духовници с бели тюрбани, докато писари, по-нископоставени везири и служители на Хазната се тълпяха, облечени в главозамайващо разнообразие от церемониални дрехи.

Повечето от събралите се обаче приличаха на обикновени граждани. Никакви шафити, разбира се, освен прислугата, но имаше мнозина със смесен племенен произход, като Али. Всички бяха добре облечени (никой не би се появил в двора другояче), но някои очевидно принадлежаха към по-нисшите класи — одеждите им бяха чисти, но кърпени, украшенията им — нищо повече от метални халки.

Аяанлийска жена в жълтеникави одежди с черна писарска лента около яката се изправи.

— В името на цар Гасан ибн Кадер ал Кахтан, бранител на вярата, на деветдесет и четвърти Рабия ал Тани[18] от двайсет и седмото поколение след Благословията на Сулейман, обявявам това заседание за открито!

Жената запали една цилиндрична маслена лампа и я постави на подиума пред себе си. Али знаеше, че баща му ще изслушва просители, докато маслото свърши, но като гледаше как чиновниците се опитват да въведат някакъв ред в множеството под тях, зяпна при вида на броя им. Баща му не възнамеряваше да изслуша всички тези хора, нали?

Първите просители бяха поведени напред и представени: търговец на коприна от Тохаристан и недоволният му агниваншийски купувач. Двамата се проснаха в краката на царя, изправяйки се, когато той им даде знак да го сторят.

Пръв проговори агниваншиецът.

— Мир вам, царю. За мен е чест да бъда във вашето присъствие. — Той махна с палец към търговеца на коприна и перлите около врата му изтракаха. — Моля за прошка, че доведох пред вас един безочлив лъжец и безсрамен крадец!

Баща му въздъхна, а търговецът направи физиономия.

— Защо просто не ми обясниш проблема?

— Съгласи се да ми продаде половин дузина топове коприна срещу две бурета канела и две бурета пипер… дори добавих три щайги манго, в знак на добрите ми намерения. — Мъжът се обърна рязко към другия търговец. — Аз изпълних своята част от уговорката, но докато се прибера у дома, половината от коприната ти се беше превърнала в дим!

Тохаристанецът сви рамене.

— Аз съм просто посредник. Предупредих те, че ако имаш неприятности със стоката, трябва да се обърнеш към доставчика. — Той подсмръкна пренебрежително. — А онова твое манго беше кисело.

Агниваншиецът настръхна така, сякаш търговецът беше обидил майка му.

— Лъжец!

Гасан вдигна ръка.

— Успокой се. — Той насочи поглед към търговеца на коприна. — Вярно ли е това, което казва?

Търговецът се разшава неспокойно.

— Може и да е вярно.

— Тогава му плати за изчезналата коприна. Твое задължение е да си възстановиш загубата от доставчиците. Хазната ще определи цената. Въпросът за киселостта на мангото ще оставим на Бог. — Той ги отпрати с махване на ръка. — Следващият!

Мястото на каращите се търговци беше заето от сахрейнска вдовица, оставена без пукнат грош от съпруга си прахосник. Гасан веднага й отпусна малка пенсия, както и място за сина й в Цитаделата. Последва я учен, молещ за средства за проучванията си върху възпламенителните свойства на пикочните мехури на захаците (и получил твърд отказ), молба за помощ срещу птица рух, опустошаваща села в Източна Девастана, и още няколко обвинения в измама (едно от които включваше фалшиви нахидски отвари с някои доста смущаващи резултати).

Часове по-късно оплакванията се бяха слели в размазано петно, поредица от искания, някои от които бяха толкова нелепи, че на Али му се щеше да разтърси просителя. Слънцето се бе издигнало над дървените паравани, в залата бе станало горещо и Али се олюляваше на краката си, взирайки се с копнеж във възглавницата, която беше отказал.

Нищо от това като че ли не смущаваше баща му. Гасан беше точно толкова спокойно безстрастен, колкото и когато бяха влезли в залата… за което вероятно допринасяше това, че един виночерпец се грижеше бокалът му да си остава неизменно пълен. Али никога не бе смятал баща си за търпелив мъж и все пак той не демонстрираше никакво раздразнение към поданиците си, изслушвайки осиромашали вдовици толкова внимателно, колкото и богати благородници, които се караха за огромни парчета земя. Истината бе, че Али беше… впечатлен.

Ала Бог му беше свидетел как само искаше най-сетне да свърши.

Когато светлината на маслената лампа най-после угасна, Али едва не се просна на пода. Баща му се надигна от престола и бе погълнат от множество писари и министри. Али нямаше нищо против; нямаше търпение да избяга и да намери чаша чай, толкова силен, че лъжичката да застане изправена. Отправи се към изхода.

— Кайд?

Не обърна никакво внимание на гласа, докато не го повикаха отново, и с известно смущение осъзна, че сега той беше кайдът. Обърна се и зад себе си видя нисък гезирец. Беше облечен с униформата на Царската стража и поръбен с черно тюрбан, който свидетелстваше, че е военен секретар. Али не го разпозна, но в това нямаше нищо странно. Имаше цяло подразделение на Царската стража, посветено на двореца, и ако мъжът беше секретар, възможно бе да бяха минали векове, откакто се беше обучавал в Цитаделата.

Гезирецът докосна сърцето и челото си в поздрава на племето си.

— Мир вам, кайд. Извинявам се, че ви безпокоя.

След часовете на оплакванията от граждани гледката на гезирски воин беше добре дошла. Али се усмихна.

— Ни най-малко. С какво мога да ти помогна?

Секретарят протегна дебел наръч свитъци.

— Това са доклади за заподозрените в изработката на дефектните килимчета, които паднаха в Бабили.

Али го зяпна в пълно неведение.

— Какво?

Секретарят присви очи.

— Инцидентът в Бабили… онзи, на оцелелите в който баща ви току-що отпусна обезщетения. Заповяда ни да арестуваме производителите им и да изземем останалите килимчета, преди да бъдат продадени.

Али смътно си спомняше нещо такова.

— О… разбира се.

Посегна към свитъците, но другият мъж ги задържа.

— Може би ще е по-добре да ги дам на секретаря ви — каза той деликатно. — Простете ми, принце, но изглеждате мъничко… омаломощен.

Али потръпна. Не си беше дал сметка, че е толкова очевидно.

— Нямам секретар.

— Тогава кой водеше записки за вас по време на това заседание? — В гласа на другия мъж се надигна тревога. — Имаше поне дузина въпроси, които се отнасят до Царската стража.

Предполагаше се да си водя записки? Али помисли трескаво. Преди да замине за Та Нтри, Уаджид му беше обяснил подробно новите му задължения, ала потресен от екзекуцията на Анас и разкритието за оръжията, Али не го беше слушал внимателно.

— Никой — призна си и хвърли поглед към морето от писари; несъмнено все някой от тях щеше да има бележки от днешното заседание.

Другият мъж се прокашля.

— Ако ми позволите дързостта, кайд… обикновено си водя записки за всичко, което засяга Цитаделата. На драго сърце ще ги споделя с вас. И макар да съм сигурен, че бихте предпочели да назначите някой роднина или член на аристокрацията за свой секретар, ако междувременно се нуждаете от някого…

— Да — прекъсна го Али с облекчение. — Моля те… — Не довърши, обзет от смущение. — Съжалявам. Не мисля, че те попитах за името.

Секретарят отново докосна сърцето си.

— Рашид бен Салкх, принце. — Очите му искряха. — С нетърпение очаквам да работя с вас.

Али се почувства по-добре, докато се връщаше в покоите си. Оставяйки настрани облеклото му и пропуска да си води бележки, не мислеше, че се беше справил ужасно в двора.

Но, за бога, всички онези очи… Достатъчно ужасно бе просто да стои и да слуша глупави прошения в продължение на часове; да бъде изучаван от хиляди очи, докато го прави, беше мъчение. Трудно му бе да вини баща си, задето пие.

Един от дворцовите стражи се поклони, когато той се приближи.

— Мир вам, принц Ализейд.

Стражът му отвори вратата и отстъпи настрани.

Брат му и сестра му може и да се бяха опитали да му намерят простички покои, но това си оставаше дворцов апартамент, двойно по-голям от казарменото помещение, което някога беше делил с две дузини младши кадети. Спалнята беше семпла, но просторна, съдържаща прекалено меко легло и сандъка с нещата му, който беше донесъл от Цитаделата, долепен до стената. Към спалнята имаше кабинет с рафтове по стените, които вече бяха наполовина пълни — лесният достъп до Царската библиотека бе един от плюсовете на живота в двореца, от които Али възнамеряваше да се възползва.

Влезе в стаята и си събу сандалите. Апартаментът му гледаше към най-дивата част на градините на харема, зелена джунгла с кряскащи маймуни и цвърчащи индийски скорци. Покрит мраморен павилион с люлки гледаше към хладните бурни води на канала.

Али разви тюрбана си. Светлината на късния следобед се процеждаше през тънките ленени завеси; слава богу, беше тихо. Той прекоси килима и отиде до писалището, където се зае да прегледа купчините книжа: доклади за престъпления, искания за изземване, покани за безброй приеми, на които нямаше никакво намерение да присъства, странно лични бележки, молещи за услуги, за прошки… Али ги преся набързо, изхвърляйки всичко, което му се стори ненужно или нелепо, и подреждайки останалото.

Блещукането на канала привлече погледа му, изкушавайки го. Въпреки че майка му го беше научила да плува като дете, бяха минали години, откакто го беше правил за последно, срамуващ се да прави нещо, толкова силно свързано с аяанлийците… и на което мнозина в племето на баща му гледаха с отвращение и ужас.

Само че тук нямаше кой да го види. Али разхлаби яката си и посегна към ръба на ризата си, докато отиваше към павилиона.

А после се закова на място. Отстъпи назад, за да погледне отново през отворения свод, който водеше в съседната стая, ала очите му не го бяха излъгали.

В леглото му имаше две жени.

Те избухнаха в смях.

— Мисля, че най-сетне ни забеляза — заяви едната с широка усмивка.

Лежеше по корем, кръстосала деликатните си глезени над себе си. Али плъзна очи по пластовете на тънките й поли, по меките й извивки и тъмната коса, преди да побърза да прикове поглед в лицето й.

Не че това помогна; беше красива. Шафит; личеше си по заоблените й уши и мургавата кожа. Очите й бяха очертани с каял и грееха развеселено. Надигна се от леглото и звънчетата около глезените й задрънчаха, докато се приближаваше. Прехапа начервените си устни и сърцето на Али заби учестено.

— Започвахме да се чудим колко дълго ще ви отнеме да вдигнете поглед от всички онези хартии — закачи го тя.

Ето че беше пред него и пръстите й се плъзнаха от вътрешната страна на китката му.

Али преглътна.

— Мисля, че е станала някаква грешка.

Тя отново се усмихна.

— Няма никаква грешка, принце. Бяхме изпратени, за да ви приветстваме както трябва в двореца.

Тя посегна към възела на пояса му.

Али отстъпи назад толкова бързо, че едва не се препъна.

— Моля те… не е необходимо.

— О, Лийна, стига си плашила момчето.

Другата жена се изправи и пристъпи в светлината на слънцето. Али се вледени, жарта, която се беше мъчил да овладее, се изпари моментално.

Беше една от куртизанките деви от таверната на Туран.

Тя пристъпи напред много по-изящно от шафитското момиче, влажните й черни очи бяха приковани в лицето му. В тях като че ли нямаше никакво разпознаване, ала спомените от онази нощ заляха Али като вълна: опушената таверна, острието, изскочило от гърлото на стража, ръката на Анас върху рамото му.

Начинът, по който писъкът му беше секнал рязко на арената.

Погледът на куртизанката се плъзна по него.

— Харесвам го — каза тя на другата жена. — Изглежда по-сладък, отколкото го описват. — Усмихна му се нежно. Нямаше я смеещата се жена, която бе излязла, за да се позабавлява с приятелките си; сега просто си вършеше работата. — Няма защо да бъдете толкова нервен, принце — добави меко. — Господарят ни иска единствено да останете доволен.

Думите й прорязаха мъглата от страх и желание, обгърнали ума на Али, но преди да успее да я попита каквото и да било, откъм павилиона се разнесе друг женски смях… смях, който Али прекрасно познаваше.

— Е… определено не ти отне дълго да се разположиш както трябва в двореца.

Али се откъсна от куртизанката, докато сестра му пристъпяше в стаята. Двете жени начаса паднаха на колене.

Сиво-златните очи на Зейнаб искряха със злобничкото задоволство, което само една сестра би могла да изпита. Беше по-голяма от него с няма и десет години и като по-малки можеха да минат за близнаци, макар че острите скули и издължените черти на майка им подхождаха на Зейнаб много повече. Днес сестра му беше облечена с аяанлийски дрехи — тъмнолилава и златна рокля и избродирана с перли кърпа за главата в същия цвят. Злато обгръщаше китките и шията й, на ушите й блещукаха скъпоценни камъни; дори в уединението на харема единствената дъщеря на Гасан изглеждаше като принцеса.

— Прости ми за прекъсването. — Тя пристъпи навътре в стаята. — Дойдохме, за да се уверим, че дворът не те е погълнал жив, но очевидно не се нуждаеш от помощ. — Тя се отпусна върху леглото му и подритна с гримаса одеялото, сгънато грижливо на пода. — Не ми казвай, че си спал на пода, Ализейд.

— Аз…

Втората част на онова „ние” влезе в стаята, преди Али да успее да довърши възражението си. Мунтадир имаше още по-размъкнат вид от обикновено, дишдашата му беше разкопчана на врата, а къдравата му коса — непокрита. Ухили се на гледката пред себе си.

— Две? Не мислиш ли, че ще е по-добре да го даваш по-кротко, Зейди?

Али се радваше, че брат му и сестра му се забавляват за негова сметка.

— Не е това — сопна се. — Не съм ги викал тук!

— Не? — Развеселеността се отцеди от лицето на Мунтадир и той погледна към куртизанките, коленичили на пода. — Станете, моля ви. Няма нужда от това.

— Мир вам, емире — промълвиха куртизанките, докато се изправяха.

— И вам. — Мунтадир се усмихна, ала усмивката не стигна до очите му. — Знам, че аз потиснах желанието си да го направя, така че, кажете ми… кой поиска малкият ми брат да получи толкова приятно посрещане у дома?

Двете жени се спогледаха, игривото им държание си беше отишло. Най-сетне куртизанката дева проговори с колеблив глас:

— Великият везир.

Обзет от мигновен гняв, Али отвори уста, но Мунтадир вдигна ръка и го прекъсна.

— Моля ви, благодарете на Каве за жеста, но се боя, че ще се наложи да ви прекъсна. — Той кимна към вратата. — Можете да си вървите.

С няколко приглушени селяма двете жени побързаха да излязат от стаята.

Мунтадир погледна към сестра им.

— Зейнаб, ще ни извиниш ли? Мисля, че с Али трябва да си поприказваме.

— Израснал е в Цитадела, пълна с мъже, Диру… мисля, че вече е водил „онзи разговор”. — Зейнаб се засмя на шегата си, но се надигна от леглото, без да обръща внимание на подразнения поглед, който Али й хвърли. Докато минаваше покрай него, го докосна по рамото. — Опитай се да не се забъркваш в неприятности, Али. Изчакай поне седмица, преди да започнеш каквато и да било свещена война. И се отбивай да ме видиш — подхвърли през рамо, докато отиваше към градината. — Очаквам да дойдеш да ме слушаш как клюкарствам поне веднъж седмично.

Без да обръща внимание на думите й, Али начаса се отправи към вратата, отвеждаща към двореца.

— Ще ме извиниш ли, ахи. Очевидно трябва да си поприказвам с великия везир.

Мунтадир се изстъпи пред него.

— И какво ще му кажеш?

— Да задържи огнепоклонническите си курви за себе си!

Тъмните вежди на Мунтадир подскочиха.

— И какво смяташ, че ще последва? Младият син на царя, за когото вече се говори, че е религиозен фанатик, хока един от най-уважаваните деви в града, мъж, който от десетилетия служи вярно на баща му? И защо… заради подарък, който повечето млади мъже биха приели на драго сърце?

— Аз не съм такъв и Каве знае…

— Да, така е — съгласи се Мунтадир. — Много добре го знае и съм сигурен, че се е погрижил да се намира на място, където ще има предостатъчно свидетели на сцената, която си готов да направиш.

Али се сепна.

— Какво казваш?

Брат му го изгледа мрачно.

— Че се опитва да те разстрои, Али. Иска те далече от абба, по възможност далече от Девабад и обратно в Ам Гезира, откъдето не би могъл да навредиш на хората му.

Али разпери ръце.

— Нищо не съм направил на хората му!

— Засега. — Мунтадир скръсти ръце на гърдите си. — Ала вие, религиозните типове, не криете чувствата си към девите. Каве се страхува от теб; вероятно смята, че присъствието ти тук е заплаха. Че ще превърнеш Царската стража в някакъв блюстител на морала и ще ги накараш да бият всички мъже, белязани с пепел. — Мунтадир сви рамене. — Честно казано, не го виня; девите обикновено си патят, когато хора като теб се доберат до властта.

Али се облегна на писалището, поразен от думите на брат си. И така вече се опитваше да замести Уаджид, докато криеше, че е замесен с „Танзим”. Не мислеше, че точно сега е в състояние да мери политически сили с един обзет от параноя Каве.

Разтърка слепоочията си.

— Какво да правя?

Мунтадир седна на прозореца.

— Би могъл да се опиташ да преспиш със следващата куртизанка, която ти изпрати — подхвърли с усмивка. — О, хайде де, Зейди, не ме гледай по този начин. Така със сигурност ще хванеш Каве неподготвен. — Мунтадир завъртя разсеяно малко пламъче около пръсти си. — Докато не те обвини в двуличие, разбира се.

— Не ми оставяш кой знае какъв избор.

— Би могъл да не се опитваш да се държиш като царската версия на „Танзим” — предложи Мунтадир. — И аз не знам… да опиташ да се сприятелиш с някой дев? На Джамшид отдавна му се иска да се научи да използва зулфикар. Защо не му дадеш няколко урока?

Али не можеше да повярва на ушите си.

— Искаш да науча сина на Каве как да използва гезирско оръжие?

— Той не е просто синът на Каве. — Мунтадир звучеше мъничко подразнен. — Той е най-добрият ми приятел, а ти ме помоли за съвет.

Али въздъхна.

— Извинявай. Имаш право. Просто имах дълъг ден. — Той се раздвижи до писалището, при което събори една от грижливо подредените купчинки листове. — Ден, който няма никакви изгледи да свърши скоро.

— Май трябваше да те оставя с жените. Може би щяха да ти пооправят настроението. — Мунтадир се надигна от прозореца. — Просто исках да се уверя, че си преживял първия си ден в двора, но изглежда, че имаш доста работа. Ако не друго, поне си помисли върху онова, което ти казах за девите. Знаеш, че просто се опитвам да помогна.

— Знам. — Али изпусна дъха си. — Преговорите ти увенчаха ли се с успех?

— Кое?

— Преговорите ти с тохаристанския министър — напомни му Али. — Абба каза, че си се опитвал да намалиш един дълг.

Очите на Мунтадир грейнаха развеселено и той стисна устни, сякаш се мъчеше да потисне усмивка.

— Да. Тя се оказа изключително… податлива.

— Това е добре. — Али вдигна листовете, които беше съборил, оправяйки купчинките върху бюрото си. — Кажи ми, ако искаш да погледна числата, за които сте се разбрали. Знам, че математиката не е силната… — Той млъкна, изненадан от целувката, която Мунтадир внезапно положи върху челото му. — Какво?

Брат му само поклати глава с подразнена обич върху лицето.

— О, ахи… тук ще те изядат жив.

9. Нахри

Студено. Това бе първата й мисъл, когато се събуди. Потрепери силно и се сви на кълбо, придърпвайки одеялото над главата си и пъхвайки замръзналите си ръце под брадичката. Възможно ли бе вече да е сутрин? Лицето й беше влажно, връхчето на носа й — напълно безчувствено.

Онова, което видя, когато отвори очи, бе толкова странно, че начаса седна.

Сняг.

Трябва да беше сняг; напълно отговаряше на описанието на Дара. Земята беше застлана с тънка бяла покривка, черната почва прозираше само тук-там. Въздухът сякаш бе застинал, замръзнал в тишина от пристигането на снега.

Дара все така го нямаше, също като конете. Нахри уви одеялото около раменете си и пъхна в угасващия огън най-сухите клонки, които успя да намери, опитвайки се да не позволи на тревогата да я завладее. Може би просто ги беше завел да попасат.

А може би наистина си тръгна. Заповяда си да хапне няколко залъка от студената яхния, след което се зае да събере оскъдните им вещи. Имаше нещо в тишината и самотната красота на току-що навалелия сняг, от който самотата ставаше още по-наситена.

От сухия хляб и лютата яхния устата й пресъхна. Нахри претърси малкия им лагер, но от кожения мех нямаше и следа. Сега вече започна да изпада в паника. Нима Дара наистина би я оставил без вода?

Това копеле. Това самодоволно, изпълнено с чувство за морално превъзходство копеле. Опита се да разтопи малко сняг в ръцете си, но в крайна сметка се налапа с кал. Изплю се, започвайки сериозно да се дразни, и си нахлузи ботушите. Дара да върви по дяволите. Беше забелязала поточе в рехавата гора зад лагера им. Ако, когато се върне, него все още го нямаше… е, щеше да се наложи да си състави нов план.

Отправи се към горичката с решителна крачка. Ако умра там, надявам се да се върна като гул. Ще тормозя онзи арогантен, просмукан от вино дев до Съдния ден.

Когато навлезе по-навътре в гората, чуруликането на птичките утихна. Беше тъмно; високите прастари дървета спираха малкото светлина, успяла да пробие облаците, покриващи утринното небе. Твърдите борови иглички държаха малки чашки от пресен сняг във въздуха около нея.

Тънка ледена коричка покриваше забързания поток. Нахри я строши лесно с един камък и коленичи, за да отпие. Водата беше толкова студена, че зъбите я заболяха, но все пак успя да изпие няколко глътки и напръска лицето си, макар че цялото й тяло трепереше. Копнееше за Кайро, горещината и тълпите му биха били съвършеният лек за това студено, самотно място.

Нещо проблесна и привлече вниманието й обратно към потока; погледна надолу и видя ярка риба да се стрелка зад един потопен във водата камък. Появи се отново за миг, борейки се с течението, а люспите й искряха на слабата светлина.

Нахри долепи длани до калното дъно и се наведе по-близо. Рибата имаше поразителен сребърен цвят, ярки зелени и сини ивици кръстосваха тялото й. Макар да бе едва с дължината на дланта й, изглеждаше дебела и Нахри изведнъж се зачуди какъв ли вкус би имала, опечена на слабия й лагерен огън.

Рибата трябва да се бе досетила за намеренията й. Тъкмо когато Нахри обмисляше най-добрия начин да я залови, тя отново се скри зад камъните. Порив на вятъра проникна през тънкия шал на Нахри. Тя потрепери и се изправи; рибата не си заслужаваше да остава тук по-дълго.

Отиде до края на гората и спря.

Дара се беше върнал.

Съмняваше се, че я е видял. Стоеше между конете, с гръб към дърветата, и пред очите на Нахри допря чело до меката буза на един от конете, почесвайки го нежно по муцуната.

Нахри не беше трогната от жеста. Според Дара вероятно дори животните бяха по-висши от шафит като нея.

По лицето му обаче се изписа видимо облекчение, когато тя пристъпи в лагера им.

— Къде беше? — попита я. — Притесних се, че нещо те е изяло.

Нахри мина покрай него и отиде при конете.

— Съжалявам, че те разочаровах.

Тя се улови за ръба на седлото и пъхна крак в стремето.

— Нека ти помогна…

— Не ме докосвай.

Дара се дръпна рязко и Нахри се покатери несръчно върху седлото.

— Слушай… — започна Дара отново; звучеше виновно. — За снощи. Бях пиян. От доста време не съм имал компания. — Той задъвка долната си устна. — Май си забравих възпитанието.

Нахри се обърна рязко към него.

— Възпитанието? Впускаш се в някаква безумна тирада за джиновете… нали се сещаш, онези, които сложили край на безразборното избиване на шафити като мен, обиждаш ме, когато изразявам задоволство при новината за тяхната победа, а после ми съобщаваш, че така или иначе, ще ме оставиш пред портите на онзи проклет град? И приписваш вината на виното и липсата ти на възпитание? — Нахри издаде презрителен звук. — В името на Всевишния, толкова си арогантен, че дори не можеш да се извиниш както трябва.

— Добре. Извинявай — каза той, преувеличавайки думата. — Това ли искаш да чуеш? Ти си първият шафит, с когото съм прекарвал време някога. Нямах представа… — Прокашля се, играейки си нервно с юздите. — Нахри, трябва да разбереш, че като бях малък, ни учеха, че самият Създател ще ни накаже, ако расата ни продължи да нарушава законите на Сулейман. Че друг човек ще се надигне, за да ни отнеме уменията и да преобърне живота ни, ако не накараме останалите племена да изпълняват законите. Водачите ни твърдяха, че шафитите нямат души, че всичко, излязло от устата им, е измама. — Той поклати глава. — Никога не съм го поставял под съмнение. Никой от нас не го направи. — Поколеба се, очите му бяха грейнали от съжаление. — Когато си помисля за някои от нещата, които съм сторил…

— Мисля, че чух достатъчно. — Нахри издърпа юздите от ръцете му. — Да вървим. Колкото по-скоро стигнем в Девабад, толкова по-скоро ще приключим един с друг.

Смушка коня малко по-силно от обикновено и той изцвили недоволно, преди да поеме в тръс. Нахри улови здраво юздите и стисна крака, молейки се прибързаната й постъпка да не я изпрати на земята. Беше ужасна ездачка, докато Дара сякаш беше роден на седлото.

Опита да се отпусне, знаейки от опит, че най-удобният начин да язди бе, като остави тялото си да следва движенията на животното, оставяйки хълбоците си да се полюшват, вместо да се мятат насам-натам. Чу как копитата на коня на Дара трополят по замръзналата земя.

Бързо я настигна.

— О, недей да бягаш по този начин. Казах, че съжалявам. Освен това… — Гласът му секна, а когато отново проговори, Нахри едва го чуваше. — Ще те заведа в Девабад.

— Да, знам. До портите. Вече го обсъдихме.

Дара поклати глава.

— Не. Ще те заведа в Девабад. Лично ще те заведа при царя.

Нахри начаса дръпна юздите, за да накара коня си да забави крачка.

— Това някакъв номер ли е?

— Не. Кълна се в праха на родителите ми. Ще те заведа при царя.

Оставяйки зловещата клетва настрани, на Нахри й беше трудно да повярва на рязката промяна у него.

— Няма ли да посрамя името на скъпоценните ти Нахиди?

Дара наведе поглед към юздите си, изглеждаше засрамен.

— Това няма значение. В действителност нямам представа как ще реагират джиновете и… — По бузите му плъзна червенина. — Не бих го понесъл, ако с теб се случи нещо. Никога няма да си го простя.

Нахри отвори уста, за да се присмее на неохотната му привързаност към „мръснокръвната крадла”, но после млъкна, поразена от меките нотки в гласа му и от начина, по който въртеше притеснено пръстена си. Изглеждаше нервен като бъдещ жених. Казваше истината.

Нахри го изгледа. Мечът му висеше на кръста, сребърният му лък проблясваше на утринната светлина. Каквито и плашещи неща да излизаха понякога от устата му, беше добър съюзник, когото да имаш на своя страна.

Лъжа би било, ако кажеше, че погледът й не се задържа миг по-дълго, отколкото беше необходимо. Сърцето й прескочи един удар. Съюзник — напомни си. — Нищо повече.

— И как мислиш, че ще посрещнат теб в Девабад? — попита го и той вдигна глава. По устните му играеше иронична усмивка. — Спомена нещо за затваряне в тъмница — напомни му.

— Тогава какъв късмет имам, че пътувам заедно с най-добрия разбивач на ключалки в Кайро. — Отправи й порочна усмивка и пришпори коня си. — Опитай да не изоставаш. По всичко личи, че сега не мога да си позволя да те изгубя.

* * *

Пътуваха цяла сутрин, препускайки през заскрежените равнини, а копитата на конете им отекваха върху замръзналата земя. Снегът спря, но вятърът се усили, довявайки големи сиви облаци на южния хоризонт и пронизвайки Нахри през дрехите. Сега, когато нямаше сняг, можеше да види сините планини, които ги заобикаляха, с шапки от лед и пояс от тъмни гори, дърветата, оредяващи с издигането на скалистите канари. Веднъж подплашиха стадо диви кози, охранени от тревата, с гъсти, сплъстени кожуси и остри, завити рога.

Нахри ги изгледа гладно.

— Мислиш ли, че бихме могли да си уловим някоя? — попита. — Единственото, което правиш с този твой лък, е да го лъскаш.

Дара погледна намръщено към козите.

— Да си уловим някоя? Защо? — Объркването му бързо отстъпи място на погнуса. — Искаш да кажеш, за ядене? — Той издаде отвратен звук. — За нищо на света. Ние не ядем месо.

— Какво? Защо не? — Месото беше рядък разкош за ограничените й приходи в Кайро. — Толкова е вкусно!

— То е нечисто. — Дара потрепери. — Кръвта омърсява. Никой дев не би сложил нещо подобно в устата си. Най-малкото пък една Бану Нахида.

— Бану Нахида?

— Титлата, която даваме на жените от рода на Нахидите. Израз на почит — добави той мъничко укорително. — И отговорност.

— Значи, искаш да ми кажеш, че трябва да скрия шишчетата си?

Дара въздъхна.

Продължиха да яздят, но докато настъпи следобедът, краката на Нахри вече я боляха. Завъртя се в седлото, за да протегне схванатите си мускули, и се уви по-плътно с одеялото, мечтаейки си за чаша от горещия пиперлив чай на Хайзур. Пътуваха от часове; несъмнено беше време за почивка. Тя смушка коня, опитвайки се да скъси разстоянието между себе си и Дара, за да му предложи да спрат.

Подразнен от неопитната си ездачка, конят изпръхтя и поднесе наляво, преди да се впусне в галоп и да подмине Дара.

Девът се засмя.

— Проблеми ли имаш?

Нахри изруга и дръпна юздите, принуждавайки коня си да забави крачка.

— Мисля, че мрази… — Изведнъж млъкна, очите й бяха привлечени от тъмноалено петно в небето. — Хей, Дара… полудях ли, или към нас се носи птица с размерите на камила?

Дара се обърна рязко и дръпна юздите с ругатня, грабвайки нейните от ръцете й.

— Окото на Сулейман. Мисля, че все още не ни е забелязала, но… — Изглеждаше притеснен. — Няма къде да се скрием.

— Да се скрием? — повтори Нахри, понижавайки глас, когато Дара изшътка. — Защо? Това е просто птица.

— Не, това е рух. Кръвожадни създания; биха излапали всичко, което им попадне.

— Всичко? Имаш предвид като нас? — Простена, когато той кимна. — Защо всичко в твоя свят иска да ни изяде?

Дара свали внимателно лъка си, докато гледаше как птицата рух кръжи около гората.

— Мисля, че откри лагера ни.

— Това лошо ли е?

— Имат отлично обоняние. Ще успее да ни проследи. — Дара кимна на север, към покритите с гъсти гори планини. — Трябва да се доберем до онези дървета. Птиците рух са твърде големи, за да ловуват в гората.

Нахри погледна назад към птицата, която се бе снишила по-близо до земята, а после гората. Беше невъзможно далече.

— Никога няма да успеем.

Дара свали тюрбана, шапчицата и робата си и й ги подхвърли. Озадачена, Нахри го загледа как намества меча на кръста си.

— Не бъди толкова черногледа. Имам идея. Нещо, за което съм чувал в една история. — Той сложи една от искрящите сребърни стрели в тетивата. — Просто се наведи и се дръж за коня. Не поглеждай назад и не спирай. Каквото и да видиш. — Подръпна юздите й, насочвайки коня й в правилната посока, и подкара и двете животни в тръс.

Нахри преглътна, сърцето й се беше качило в гърлото.

— Ами ти?

— Не се тревожи за мен.

И преди да успее да възрази, той плесна коня й по задницата. Нахри почувства топлината на ръката му през седлото си; животното изцвили недоволно и се втурна към гората.

Нахри се наведе напред; едната й ръка стискаше седлото, другата бе заровена във влажната грива на коня. Трябваше да повика на помощ цялата сила на волята си, за да не изпищи. Тялото й подскачаше необуздано и тя стисна крака, надявайки се отчаяно да не бъде хвърлена от седлото. Зърна за миг земята, носеща се под тях, преди да затвори здраво очи.

Протяжен вик разцепи въздуха, толкова пронизителен, че сякаш я поряза. Неспособна да запуши уши, Нахри можеше единствено да се моли. О, Всемилостиви — умоляваше тя, — моля те, не позволявай това нещо да ме изяде. Беше преживяла среща с ифрит, който можеше да обладава телата, прегладнели гули и обезумял дев. Всичко това не можеше да свърши в стомаха на гигантски гълъб.

Вдигна очи от гривата на коня, ала гората изобщо не изглеждаше по-близо. Копитата на коня думкаха по земята и тя чуваше запъхтяното му дишане. Ала къде беше Дара?

Птицата рух изпищя отново, звучеше яростна. Притеснена за Дара, Нахри пренебрегна предупреждението му и погледна назад.

— Бог да ми е на помощ.

Прошепнатата молитва изскочи неканена от устните й при вида на птицата рух. Изведнъж разбра защо никога не бе чувала за тях.

Никой, който ги бе срещал, не бе оцелял, за да разкаже за това.

Размери на камила беше повече от меко казано; по-едра от магазина на Якуб и с крила, които, разперени, биха покрили цялата й улица в Кайро, чудовищната птица вероятно би могла да излапа цяла камила наведнъж. Имаше абаносови очи с размерите на подноси и искрящи пера с цвета на мокра кръв. Дългата й черна човка завършваше с остро извит връх. Спокойно би могла да я погълне цяла и се приближаваше. Невъзможно бе да се добере до гората навреме.

Изведнъж Дара изникна зад нея. Беше застопорил ботушите си в стремената, почти изправен в седлото, извърнат с лице към птицата рух. Опъна тетивата на лъка си, освобождавайки стрела, която се заби под окото й. Птицата рух отметна глава назад и отново изпищя. От тялото й стърчаха поне половин дузина стрели, но изобщо не я бяха забавили. Дара я простреля в лицето още два пъти, докато тя се спускаше към него, протегнала масивните си хищни нокти.

— Дара! — изпищя Нахри, когато той свърна рязко на изток.

Птицата рух го последва — очевидно предпочиташе безразсъдния дев пред бягащото човешко същество.

Малко беше вероятно да я чуе над освирепелите писъци на птицата, ала въпреки това Нахри викна:

— Отиваш в погрешната посока!

На изток нямаше нищо, освен равнини… смъртта ли си търсеше?

Дара простреля създанието още веднъж, а после захвърли лъка и колчана. Приклекна върху седлото и закрепи меча до гърдите си с една ръка.

Птицата рух изкрещя триумфално, докато се приближаваше до него. Разпери широко хищните си нокти.

— Не! — изпищя Нахри, когато птицата сграбчи коня и Дара с лекотата, с която орел би сграбчил мишка.

Издигна се във въздуха, докато конят цвилеше и риташе, и свърна обратно на юг.

Нахри дръпна силно юздите, за да накара препускащия си жребец да се обърне. Животното се изправи на задни крака, мъчейки се да я хвърли, но тя се задържа, принуждавайки го да се обърне.

— Яла[19]*, давай! Давай! — изкрещя, минавайки на арабски в паниката си.

Смушка го силно и животното препусна след птицата рух.

Тя се отдалечаваше, стиснала Дара в ноктите си. Отново изпищя и подхвърли Дара и коня високо във въздуха. Устата й се отвори широко.

Бяха само секунди, ала мигът между това да види как Дара полита във въздуха и как изчезва като че ли трая цяла вечност, карайки нещо да се сгърчи дълбоко в гърдите й. Птицата рух улови коня с единия си крак, но от дева нямаше и помен.

Нахри обходи небето с поглед, очаквайки го да се появи отново, да изникне от нищото като виното, което измагьосваше. Това беше Дара, магическото създание, което се придвижваше с пясъчни бури и я бе спасило от гулите. Несъмнено имаше план; не можеше просто да изчезне в гушата на някаква кръвожадна птица.

Ала той не се появи отново.

Сълзи опариха очите на Нахри, умът й знаеше онова, което сърцето й отказваше да приеме. Конят й забави крачка, инатейки се въпреки смушкванията й. Животното очевидно притежаваше повече здрав разум от нея; единственото, което можеха да сторят, бе да се превърнат в десерт за птицата рух.

Нахри виждаше алената птица, очертана на фона на планините; не се беше отдалечила кой знае колко, но изведнъж се издигна рязко в небето, пляскайки трескаво с крила. Пред очите на Нахри създанието започна да пада; закрепи се за миг, надавайки писък, който бе по-скоро уплашен, отколкото триумфиращ, а после отново запропада, премятайки се във въздуха, докато не се сгромоляса върху замръзналата земя.

Силата на далечния удар беше такава, че тътенът разтърси тялото на Нахри. Прииска й се да изпищи. Нищо не би могло да преживее подобен удар.

Не остави коня си да забави крачка, докато не стигнаха плиткия кратер, който тялото на птицата рух бе издълбало в земята. Опита се да бъде силна, но трябваше да извърне очи от мъртвия кон на Дара. Подплашен, нейният кон се задърпа. Нахри го овладя с усилие, докато се приближаваше до огромното тяло на птицата рух. То се извисяваше над тях, едното му масивно крило лежеше смачкано под него. Искрящите му пера бяха два пъти по-дълги от Нахри.

Тя обиколи тялото на птицата, ала Дара не се виждаше никъде. Нахри преглътна един хлип. Наистина ли птицата го беше изяла? Може би беше по-бърза смърт от това да се разбие в земята, но…

Студено, остро чувство я проряза и тя се олюля, залята от емоция. Зърна превитата глава на птицата, от чиято черна паст се лееше кръв. Гледката я изпълни с ярост, измествайки скръбта и отчаянието. Тя сграбчи камата си, надвита от ирационално желание да избоде очите и да пререже гърлото на птицата.

Шията на създанието потръпна.

Нахри подскочи и конят й се дръпна назад. Стисна здраво юздите, готова да побегне, а после вратът на птицата рух потръпна отново… не, изду се, сякаш вътре имаше нещо.

Нахри вече беше скочила от коня, когато тъмно острие се показа от шията на птицата рух, изрязвайки дълъг вертикален отвор, преди да тупне на земята. Дара го последва, изхвърлен от струя черна кръв. Рухна на колене.

— Дара!

Нахри се втурна и коленичи, обвивайки ръце около него, преди умът й да настигне действията й. Горещата кръв на птицата рух напои дрехите й.

— Аз… — Той изплю храчка черна кръв, преди да се освободи от ръцете на Нахри и да се изправи с усилие на крака. Избърса кръвта от очите си с треперещи ръце. — Огън — изхриптя. — Нуждая се от огън.

Нахри се огледа наоколо, ала земята беше покрита с мокър сняг и никъде не се виждаха клони.

— Какво да направя? — извика, докато девът се бореше за въздух. Той отново рухна на земята. — Дара!

Нахри посегна към него.

— Не. Не ме докосвай…

Той заби пръсти в земята, изпращайки искри, които бързо бяха угасени от ледената пръст. Ужасяващо хъхрене се откъсна от устата му.

Нахри допълзя по-близо, въпреки предупреждението му, копнеейки да направи нещо, докато дълбока тръпка разтърсваше тялото му.

— Нека те изцеля.

Той блъсна ръката й настрани.

— Не. Ифритите…

— Наоколо няма никакви ифрити!

Капки пепел се търкулнаха по лицето му. Преди Нахри да успее отново да посегне към него, той изкрещя.

За миг сякаш цялото му тяло се превърна в дим. Очите му помътняха и пред погледите и на двамата ръцете му за миг станаха прозрачни. И макар че Нахри не знаеше нищо за телата на девите, по паниката върху лицето му се досети, че това не е нормално.

— Създателю, не — прошепна той, взирайки се с ужас в ръцете си. — Не сега… — Вдигна поглед към Нахри, върху лицето му имаше смесица от страх и тъга. — О, малка крадло, толкова съжалявам.

Едва се беше извинил, когато цялото му тяло потрепери като пара и той се свлече на земята.

— Дара! — Нахри, чиито инстинкти се задействаха, коленичи до него и го прегледа. Не видя нищо освен лъскава черна кръв, дали неговата, или на птицата рух, нямаше представа. — Дара, кажи нещо! — умоляваше тя. — Кажи ми какво да сторя!

Опита се да разтвори робата му, надявайки се да открие някаква рана, която да излекува.

Ръбът на дрехата се изрони в пепел. Нахри ахна, опитвайки се да не изпадне в паника, докато кожата на Дара приемаше същия цвят. Нима щеше да се превърне в прах в ръцете й?

Кожата му стана плътна за миг, но тялото му олекна. Клепачите му се затвориха и Нахри се вледени.

— Не.

Тя отмахна пепелта от затворените му очи. Не и по този начин, не и след всичко, което преживяхме. Умът й заработи трескаво, мъчейки се да си спомни дали не й беше казал нещо полезно за целителните умения на Нахидите.

Беше казал, че можели да развалят действието на отрови и проклятия, това си спомняше. Ала не й беше казал как. Дали имаха свои собствени лекарства, свои собствени магии? Или го правеха само с допир?

Е, допирът бе единственото, с което разполагаше. Разтвори дрехата му и сложи разтреперени длани върху гърдите му. Кожата му беше толкова студена, че вкочани пръстите й. Намерение, беше го споменал повече от веднъж. Намерението беше от жизненоважно значение за магията.

Затвори очи, съсредоточавайки се изцяло върху Дара.

Нищо. Никакви удари на сърце, никакво дишане. Нахри се намръщи, опитвайки се да долови нещо, което да не е наред, мъчейки се да си го представи здрав и буден. Пръстите й се вледениха и тя ги притисна още по-плътно до гърдите му. Тялото му потръпна в отговор.

Нещо мокро погъделичка китките й, усилвайки се и сгъстявайки се — като парата над кипящо котле. Нахри не помръдна, съсредоточена изцяло върху образа на здравия Дара, усмивката му беше лукава както винаги. Кожата му се стопли мъничко. Моля те, подействай. Моля те, Дара. Не ме оставяй.

Остра болка плъзна нагоре от основата на черепа й. Нахри не й обърна внимание. Топла кръв покапа от носа й и тя потисна вълната на замайване. Парата се усили. Тя почувства как кожата му става плътна под пръстите й.

А после първият спомен изплува пред очите й. Зелена равнина, тучна и напълно непозната, разсечена на две от яркосиня река. Малко момиче с очи, черни като обсидиан. В ръцете си държеше нескопосано издялан дървен лък.

— Виж, Дару!

— Шедьовър! — възкликвам и тя грейва.

Малката ми сестричка, истински воин. Създателят да е на помощ на онзи, за когото се омъжи…

Нахри тръсна глава, пропъждайки спомена. Трябваше да остане съсредоточена. Кожата на Дара най-сетне започваше да се стопля, мускулите му ставаха солидни под ръцете й.

Ослепителен двор, стените на двореца — покрити с благородни метали и скъпоценни камъни. Вдъхвам мириса на сандалово дърво и се покланям.

— Това нрави ли ви се, господарю? — питам, усмивката ми е подкупваща както винаги. Щраквам с пръсти и в ръката ми се появява сребърен бокал. — Най-хубавото питие на древните, както поискахте.

Протягам на грейналия човешки глупак вокала и го чакам да умре — напитката е концентрат от бучиниш. Навярно следващият ми господар ще внимава повече, когато облича желанията си в думи.

Нахри се отърси от ужасяващия образ. Приведе се, за да се съсредоточи. Нуждаеше се само от още мъничко време…

Твърде късно. Мракът зад затворените й очи отново бе пропъден, заменен от разрушен град, заобиколен от скалисти хълмове. Тънкият сърп на луната разля приглушена светлина върху накъсания спомен.

Мъча се да се отскубна и стъпалата ми се тътрузят по земята, докато ифритите ме теглят към ямата, останките от древен кладенец. Тъмните му води блещукат, загатвайки за скритата му дълбочина.

— Не! — пищя и като никога не ме е грижа за честта ми. — Моля ви! Не го правете!

Двамата ифрити се смеят.

— Хайде сега, генерал Афшин! — Жената ми отдава подигравателно чест. — Не искаш ли да живееш вечно?

Опитвам да се съпротивлявам, ала проклятието вече е отслабило силите ми. Те не се хабят с желязо — завързват китките ми с въже, а после го увиват около една от тежките тухли, с които е обграден кладенецът.

— Не! — умолявам ги, докато те ме изтеглят над ръба. Не сега! Вие не разбир…

Тухлата ме удря в корема. Черните им усмивки са последното, което виждам, преди тъмната вода да се затвори над лицето ми.

Тухлата потъва към дъното, дърпайки ме със себе си с главата напред. Трескаво завъртам китките си, раздирайки кожата си с нокти. Не, не мога да умра по този начин. Не и докато проклятието все още е върху мен!

Тухлата пада на дъното и тялото ми подскача до въжето. Дробовете ми горят, натискът на тъмната вода върху кожата ми е ужасяващ. Опипвам въжето, мъчейки се отчаяно да открия възела, с който е завързано към тухлата. Собствената ми магия е изгубена, проклятието на ифритите се движи във вените ми, готви се да ме сграбчи в мига, в който поема последната си глътка въздух.

Ще бъда роб. Мисълта отеква в ума ми, докато се боря с възела. Когато отново отворя очи, те ще се спрат върху човешкия господар, на чиито прищевки ще бъда изцяло подчинен. Ужас се разлива по тялото ми. Не, Създателю, не! Моля те!

Възелът отказва да помръдне. Задушавам се, вие ми се свят. Глътка въздух, какво не бих сторил за глътка въздух.

Разнесе се писък от друг свят, далечен свят на заснежена равнина, крещящ непознато име, което не означаваше нищо.

Водата най-сетне си проправя път през вкопчените ми челюсти, излива се в гърлото ми. Ярка светлина разцъфва пред мен, тучна и зелена като долините на родната ми земя. Тя ме мами, топла и гостоприемна.

А после Нахри не помнеше нищо.

* * *

— Нахри, събуди се! Нахри!

Ужасените викове на Дара се докосваха до ума й, ала Нахри не им обърна внимание, стоплена и удобно сгушена в мрака, който я заобикаляше. Отблъсна ръката, която разтърсваше рамото й, намествайки се по-дълбоко в горещите въглени, наслаждавайки се на гъделичкането на огнените езици, плъзнали по ръцете й.

Огнени езици?

Нахри отвори очи и отскочи назад с писък при вида на танцуващите пламъци. Размаха ръце и огнените езици се отдръпнаха, свличайки се като змии на земята, където се стопиха.

— Всичко е наред! Всичко е наред!

Едва си даде сметка за гласа на Дара, докато трескаво опипваше тялото си. Ала вместо опърлена плът и изгорени дрехи откри единствено нормална кожа. Само туниката й бе малко по-топла под допира й. Какво, в името на всичко… Вдигна обезумял поглед към дева.

— Да не би да ме подпали?

— Ти не се събуждаше! — изпротестира той. — Помислих си, че може да помогне.

Лицето му беше по-бледо от обикновено, татуировката с кръстосани крило и стрела изпъкваше като въглен върху кожата му. Очите му също грееха по-ярко, изглеждаха почти така, както в Кайро. Само че стоеше прав, здрав и невредим и слава богу — не беше прозрачен.

Птицата рух… спомни си Нахри, чувствайки се така, сякаш беше препила с вино. Разтърка слепоочията си, олюлявайки се леко на краката си. Излекувах го, а после…

Задави се, споменът за вода, изляла се в гърлото й, бе достатъчно силен, та да й се повдигне. Само че не беше нейното гърло, не беше нейният спомен. Преглътна, поглеждайки отново към притеснения дев.

— Бог да се смили над нас — прошепна тя. — Ти си мъртъв. Видях те да умираш… усетих, как се давиш.

Съкрушената сянка, разляла се по лицето му, бе достатъчно потвърждение. Нахри ахна и инстинктивно отстъпи назад, блъсвайки се във все още топлото тяло на птицата рух.

Никакво поемане на дъх, никакви удари на сърце. Нахри затвори очи, докато всичко си идваше на мястото прекалено бързо.

— Н-не разбирам — заекна. — Някакъв… някакъв призрак ли си? — Думата прозвуча нелепо в собствените й уши, докато очите й изведнъж овлажняха. — Жив ли си изобщо?

— Да! — Думите се изсипаха като порой от устата му. — Искам да кажа… така мисля. То… сложно е.

Нахри разпери ръце.

— Не може да е сложно да отговориш дали си жив, или мъртъв. — Извърна се, сплитайки пръсти зад главата си; чувстваше се по-уморена, отколкото когато и да било през това изтощително пътуване. Закрачи покрай корема на птицата рух. — Не разбирам защо всеки… — А после спря, вниманието й беше привлечено от нещо, завързано за един от гигантските нокти на птицата.

Озова се до него за миг, развързвайки бързо вързопчето. Черното парче плат беше мръсно и разкъсано, но дребните монети не можеше да бъдат сбъркани. Също както и пръстенът, завързан в единия край. Пръстенът на пашата. Нахри ги взе, вдигайки пръстена към светлината.

Дара забърза към нея.

— Не ги докосвай. Окото на Сулейман, Нахри, дори ти не би могла да ги искаш. Вероятно са принадлежали на последната му жертва.

— Мои са — меко каза Нахри; тих ужас стисна сърцето й. Потърка пръстена, спомняйки си как беше порязал дланта й преди всички онези седмици. — От дома ми в Кайро.

— Какво? — Дара пристъпи по-близо и издърпа кърпата за глава от ръцете й. — Сигурно грешиш. — Той обърна мръсния плат и като го притисна до лицето си, вдиша дълбоко.

— Не греша! — Нахри изпусна пръстена; внезапно не искаше да има нищо общо с него. — Как е възможно?

Дара свали кърпата; в ярките му очи имаше паника.

— Преследвала ни е.

— Искаш да кажеш, че е принадлежала на ифритите? Проникнали са в къщата ми?

Гласът на Нахри се извиси. Тръпки полазиха по кожата й при мисълта за онези създания в дюкянчето й, тършуващи из малкото ценни неща, които притежаваше. Ами ако не беше само това? Ами ако бяха нападнали съседите й? Якуб? Гърдите й се свиха.

— Не е бил ифрит. Ифритите не могат да контролират птиците рух.

— Кой може тогава?

На Нахри не й харесваше ледената застиналост, която го беше завладяла.

— Перитата. — Дара пусна кърпата на земята с неочаквано, рязко движение. — Единствените създания, които са в състояние да контролират птиците рух, са перитата.

— Хайзур. — Нахри си пое накъсано въздух. — Но защо? Мислех, че ме харесва.

Дара поклати глава.

— Не е Хайзур.

Нахри не можеше да повярва, че е толкова наивен.

— Кое друго пери изобщо знае за мен? — изтъкна. — Освен това почти избяга, след като научи за нахидската ми кръв… вероятно за да каже на приятелчетата си. — Тя тръгна към другия крак на птицата рух. — Бас държа, че чаената ми чаша е завързана ей…

— Не. — Дара посегна към ръката й. Нахри потръпна и той начаса се дръпна, а по лицето му пробяга болка. — Аз… Прости ми. — Преглътна и се обърна към коня. — Ще се опитам да не те докосвам отново. Само че трябва да вървим. Сега.

Тъгата в гласа му я поряза дълбоко.

— Дара, съжалявам. Не исках да…

— Нямаме време.

Даде й знак да се качи в седлото и тя го направи неохотно, поемайки окървавения меч, когато той й го подаде.

— Ще трябва да яздя заедно с теб — обясни, докато се мяташе на седлото зад нея. — Поне докато не намерим друг кон.

Смушка коня, подкарвайки го в галоп, и въпреки обещанието му да не я докосва, Нахри политна към гърдите му, поразена за миг от димната горещина и топлия натиск на тялото му. Не е мъртъв — опита да си вдъхне увереност. — Не може да е мъртъв.

Дара спря рязко коня там, където беше захвърлил лъка и колчана си. Вдигна ръце и те полетяха към него като верни ястреби.

Нахри се наведе и той ги улови над главата й, премятайки ги над лявото си рамо.

— Е, какво ще правим сега?

Спомни си приятното бъбрене на Хайзур и подмятането на Дара за това, че бил в състояние да преобрази земите с едно плясване на крилата си.

— Единственото, което можем.

Дъхът му беше мек до ухото й.

Отново улови юздите, държейки я здраво. Нямаше нищо нежно, нито помен от романтика в жеста му; беше отчаяние, като мъж, вкопчил се в ръба на скала.

— Ще бягаме.

10. Али

Али се намръщи и почука по деликатното столче на везната върху бюрото пред него. Ясно усещаше очаквателните погледи на другите трима мъже в стаята.

— На мен ми изглеждат равни.

Рашид, военният секретар, се наведе над везната и сребърните й блюда се отразиха в сивите му очи.

— Възможно е да е омагьосана — каза на гезирски и махна с глава към Соруш, мухтасиба на Квартала на девите. — Може да е измислил някакво проклятие, което да претегля монетите в негова полза.

Али се поколеба, поглеждайки към Соруш. Мухтасибът, пазарският служител, отговарящ за обмяната на валутата на девите с всички останали, които се използваха в Девабад, трепереше, черните му очи бяха приковани в пода. Върховете на пръстите му бяха изцапани с пепел — откакто бяха влезли, час по час докосваше неспокойно петното от въглен на челото си. Повечето деви носеха такъв знак. Той бе символ на отдадеността им на древния култ към огъня на Нахидите.

Изглеждаше ужасен… не че Али можеше да го вини — току-що беше посетен от кайда и двама въоръжени членове на Царската стража за внезапна проверка.

Али се обърна към Рашид.

— Не разполагаме с доказателства — прошепна на гезирски. — Не можем да арестуваме някого без доказателства.

Преди Рашид да успее да отговори, вратата на кабинета се отвори рязко. Четвъртият мъж в стаята, Абу Нувас, много едрият и много дръпнат личен страж на Али, се озова за миг между вратата и принца със зулфикар в ръката.

Беше обаче само Каве и изобщо не изглеждаше впечатлен от огромния гезирски воин. Надникна изпод една от разперените му масивни ръце и лицето му придоби кисело изражение, когато срещна очите на Али.

— Кайд — поздрави го безизразно. — Имате ли нещо против да заповядате на кучето си да се дръпне?

— Всичко е наред, Абу Нувас — каза Али, преди стражът да успее да направи нещо прибързано. — Пусни го да влезе.

Каве прекрачи прага. Докато местеше очи между искрящата везна и уплашения мухтасиб, в гласа му се прокрадна нотка на гняв.

— Какво правите в моя квартал?

— Получихме няколко сигнала за измама, идваща от тук — обясни Али. — Просто разглеждах везната…

— Разглеждахте везната? Откога станахте везир? — Преди Али да успее да отговори, Каве го прекъсна, вдигайки ръка. — Няма значение… достатъчно време изгубих тази сутрин да ви търся. — Той махна към вратата. — Влез, Мир е-Парвез, и дай доклада си на кайда.

Откъм прага се разнесе едва доловимо мърморене.

Каве направи физиономия.

— Не ме е грижа какво си чул. Той няма крокодилски зъби и няма да те изяде.

Али потръпна, а Каве продължи:

— Простете му, имал е доста страшно преживяване в ръцете на джиновете.

Всички сме джинове. Али преглътна резкия си отговор, докато притесненият търговец пристъпяше напред. Мир е-Парвез беше възрастен и набит, голобрад, като повечето деви. Носеше сива туника и широк тъмен панталон, типичните дрехи на девите.

Долепи длани в поздрав, но очите му си останаха приковани в пода. Ръцете му трепереха.

— Простете ми, принце. Когато научих, че вие сте кайдът, не исках да ви безпокоя.

— Работата на кайда е да го безпокоят — намеси се Каве, без да обръща внимание на яростния поглед на Али. — Просто му кажи какво се е случило.

Другият мъж кимна.

— Държа магазин недалече от квартала, в който продавам луксозни човешки стоки — започна той. Джинистанският му беше накъсан, със силен дивастийски акцент.

Али повдигна вежди, досещайки се накъде бие. Единствените „луксозни човешки стоки”, които някой търговец дев би продавал извън квартала им, бяха изработени от човеци опияняващи вещества. Човешкият алкохол не понасяше особено на повечето джинове, пък и беше забранен от Свещената книга, така че беше незаконно да го продават в останалата част от града. Девите нямаха подобни скрупули и свободно търгуваха с него, пробутвайки го на чужденци от другите племена на страшно завишени цени.

— Имал съм си неприятности с джиновете и преди — продължи мъжът. — Прозорците ми бяха разбити, те се възмущават и плюят, когато мина покрай тях. Аз не казвам нищо. Не искам неприятности. — Той поклати глава. — Ала снощи тези мъже нахлуват в магазина ми, докато синът ми е там, изпотрошават бутилките и подпалват всичко. Когато синът ми се опита да ги спре, те го удариха и му нарязаха лицето. Обвиниха го, че бил „огнепоклонник”, и заявиха, че въвеждал джиновете в грях!

Не са напълно неверни обвинения. Али се въздържа да го изрече на глас, знаейки, че Каве ще изтича при баща му и при най-слабия намек за несправедливост по отношение на племето му.

— Съобщи ли за това на стражата в квартала ви?

— Да, Ваше величество — отвърна търговецът, обърквайки титлата му. Джинистанският му ставаше все по-лош, колкото повече се разстройваше. — Ала те не направиха нищо. Това се случва непрекъснато, а те никога не правят нищо. Смеят се или „съставят доклад”, но нищо не се променя.

— В кварталите няма достатъчно стражи — намеси се Каве. — Нито достатъчно етническо многообразие сред тях. От години го повтарям на Уаджид.

— Значи, си поискал още войници от Уаджид, само че не такива, които да приличат на него — каза Али, макар да знаеше, че Каве има право.

Войниците, които патрулираха из пазарите, обикновено бяха съвсем млади, мнозина от тях бяха пристигнали току-що от пясъците на Ам Гезира. Те вероятно се страхуваха, че да защитават мъж като Мир е-Парвез бе също толкова голям грях, колкото и да пият от стоката му.

Нямаше обаче лесно решение; по-голямата част от военните бяха гезирци, а броят им и така вече не беше достатъчен.

— Кажи ми, от чий район да взема тези войници, Каве? — продължи Али. — Може би тохаристанците трябва да се оправят без охрана, та девите да се чувстват достатъчно сигурни, за да продават алкохол?

— Разпределението на стражите не ми влиза в задълженията, принц Ализейд. Може би ако си вземехте почивка от това да тормозите моя мухтасиб…

Али се изпъна и заобиколи масата, прекъсвайки саркастичната забележка на Каве. Мир е-Парвез отстъпи назад, хвърляйки нервен поглед към медния зулфикар на кръста му.

В името на Всевишния, нима слуховете, които се носеха за него, бяха толкова ужасни? Ако се съдеше по изражението върху лицето на търговеца, можеше да си помислиш, че Али прекарва всеки петък, трепейки деви.

Той въздъхна.

— Синът ти е добре, надявам се?

Търговецът примига изненадано.

— Той… да, принце — заекна. — Ще се оправи.

— Слава на Бога. В такъв случай ще говоря с хората си и ще видя какво можем да сторим, за да подобрим сигурността в квартала ви. Направи опис на щетите в магазина ти и представи сметката на Рашид, моя секретар. Хазната ще покрие…

— Царят ще трябва да одобри… — започна Каве.

Али вдигна ръка.

— Ако се наложи, парите ще излязат от личната ми сметка — заяви твърдо, знаейки, че това ще сложи край на всяко съмнение.

Фактът, че аяанлийският му дядо даваше щедра годишна издръжка на внука си, не бе тайна за никого. Али обикновено се смущаваше от това — не се нуждаеше от парите и знаеше, че дядо му го прави единствено за да подразни баща му. В този случай обаче това сработи в негова полза.

Очите на търговеца почти изскочиха и той се хвърли на земята, опирайки покритото си с пепел чело до килима.

— О, благодаря ви, Ваше височество. Нека пламъците горят ярко за вас.

Али потисна усмивката си, развеселен от традиционната за девите благословия, отправена не към кого да е, а към него. Подозираше, че търговецът ще му поднесе сериозна сметка, но въпреки това беше доволен, усещайки, че беше разрешил ситуацията както трябва. Навярно все пак щеше да се справи с ролята на кайд.

— Вярвам, че приключихме? — обърна се към Каве, докато Рашид отваряше вратата.

Някакво движение привлече вниманието му: две малки момчета, въоръжени с импровизирани лъкове, си играеха край един от шадраваните на площада. Бяха стиснали по една стрела в ръцете си и се дуелираха с тях като с мечове.

Каве проследи погледа му.

— Искате ли да се присъедините към тях, принц Ализейд? Не сте много по-голям от тях, нали?

Али си спомни предупреждението на Мунтадир. Не му позволявай да те предизвика.

— Не смея. Изглеждат ми твърде свирепи — отвърна спокойно и като се усмихна на себе си, излезе изпод балюстрадата в ярката светлина навън, докато подигравателната усмивчица на Каве се превръщаше в гримаса.

Небето беше жизнерадостно синьо, само няколко перести бели облачета се задаваха от изток. Беше още един красив ден в поредица от красиви дни, топли и ярки… нещо, което съвсем не беше типично за Девабад и бе достатъчно странно, та да започва да привлича внимание.

А и не само времето беше странно. До ушите на Али бяха стигнали слухове, че в най-стария огнен олтар на Нахидите — угаснал след като Маниже и Рустам, последните двама от семейството, бяха убити — незнайно как бе лумнал огън от само себе си, в заключена стая. Изоставената, обрасла в буренаци горичка, където един от двамата някога бе обичал да рисува, изведнъж бе подредена и процъфтяваща, а едва миналата седмица една от статуите на шедута покрай стените на двореца се бе оказала върху покрива на зикурата, месинговият й поглед беше отправен към езерото, сякаш очакваше лодка.

И разбира се, онзи стенопис на Анахид. Против волята на Мунтадир, Али бе наредил да го унищожат. И все пак, когато минаваше покрай стената, постоянно го измъчваше усещането, че под съсипаната фасада има нещо живо.

Хвърли поглед към Каве, чудейки се какво ли мисли великият везир за слуховете, носещи се сред суеверните му съплеменници. Каве беше страстен последовател на огнения култ, а между родовете Прамух и Нахиди някога беше съществувала близост. Много от растенията и билките, използвани в традиционното лечение на Нахидите, се отглеждаха в обширните земи на рода Прамух. Самият Каве бе дошъл в Девабад като търговски представител, но бързо се беше издигнал в двора на Гасан, превръщайки се в доверен съветник, макар да се бореше яростно за правата на девите.

Каве се обади отново:

— Извинявам се, ако момичетата ми са ви притеснили миналата седмица. Беше замислено като жест на доброжелателство.

Али преглътна първия отговор, който дойде на езика му. И втория. Не беше свикнал на подобни словесни дуели.

— Такива… жестове не са ми по вкуса, велики везире — каза най-сетне. — Ще съм ти задължен, ако за в бъдеще не го забравяш.

Каве не отговори, но Али усещаше студения му поглед върху себе си, докато вървяха по улицата. В името на Всевишния, какво бе сторил, за да си спечели враждата на този мъж? Действително ли смяташе, че вярванията на Али представляват заплаха за събратята му?

Иначе беше приятна разходка — Кварталът на девите беше далеч по-хубав, когато не се носеше през него на бегом, преследван от стрелци. Калдъръмените улички бяха съвършено равни и добре преметени. Кипариси хвърляха сянка върху главната улица, а между тях се издигаха шадравани, пълни с цветя, и саксии с жълтеника. Каменните постройки бяха грижливо излъскани, дървените решетки на прозорците им бяха спретнати и чисти. Никой не би могъл да се досети, че този квартал е сред най-старите в града. Пред тях неколцина възрастни мъже играеха шатрандж[20] и отпиваха от малки стъклени чашки, вероятно пълни с някаква опияняваща човешка напитка. Две забулени жени се появиха откъм Великия храм.

Беше идилична картина, контрастираща с мръсотията в останалата част от града. Али се намръщи. Трябваше да провери какво се случва с канализацията на Девабад. Обърна се към Рашид.

— Уговори ми среща с…

Нещо профуча покрай дясното му ухо, жилвайки го остро… Али извика сепнато, посягайки инстинктивно към зулфикара си, докато се обръщаше.

Покачено на ръба на шадравана, стоеше едно от момчетата, които беше видял да си играят, все още стискайки своя лък играчка. Али начаса свали ръката си. Момчето го погледна с невинни черни очи; Али видя, че върху бузата му имаше крива черна стрела, нарисувана с въглен.

Афшинска стрела. Али се намръщи. Типично за огнепоклонниците — да оставят децата си да тичат насам-натам, преструвайки се на военнопрестъпници. Докосна ухото си и пръстите му се изцапаха с кръв.

Абу Нувас извади своя зулфикар и пристъпи напред със сърдита гримаса, но Али го задържа.

— Недей. Той е просто момче.

Виждайки, че няма да го накажат, момчето им хвърли злобна усмивка и като скочи от шадравана, побягна по една криволичеща уличка.

Очите на Каве бяха грейнали от веселие. Насреща им една забулена жена бе вдигнала ръка пред скритата си уста, макар че Али я чуваше да се киска. Старците, които играеха шатрандж, бяха приковали очи във фигурите, ала устните им потръпваха развеселено. Бузите на Али пламнаха от смущение.

Рашид се приближи до него.

— Трябваше да арестувате момчето, кайд — каза тихичко на гезирски. — Още е малко. Дайте го в Цитаделата, за да бъде отгледано както трябва, като един от нас. Предците ви непрекъснато го правеха.

Али се поколеба, почти убеден от разумния тон на Рашид. А после спря. С какво би бил различен от чистокръвните, които крадяха шафитски деца? И това, че можеше да го направи, че можеше да щракне с пръсти и да заповяда едно момче да бъде отвлечено от единствения дом, който бе познавало някога, изтръгнато от родителите, от хората си…?

Е, това обясняваше защо някой като Каве би могъл да гледа на него с такава враждебност.

Али поклати глава, разстроен.

— Не. Да се връщаме в Цитаделата.

* * *

— Обич моя, светлина моя, ти открадна щастието ми!

Али въздъхна кисело. Беше красива нощ. Тънкият сърп на луната висеше над тъмното езеро на Девабад, в безоблачното небе блещукаха звезди. Въздухът ухаеше на тамян и жасмин. Пред него свиреха най-добрите музиканти на града, наблизо имаше поднос с храна, приготвена от любимия готвач на царя, а тъмните очи на певицата биха повалили дузина човешки мъже на колене.

Али беше нещастен. Размърда се на мястото си, приковал поглед в пода, мъчейки се да не обръща внимание на подрънкването на звънчетата около глезените на момичето и сладостния му глас, пеещ за неща, от които кръвта му кипваше. Подръпна коравата яка на новата си сребриста дишдаша, която Мунтадир го беше накарал да облече. Обточена с безброй ситни перли, тя го стягаше на гърлото.

Държанието му не остана незабелязано.

— Малкият ти брат май не се забавлява особено, емире. — Друг, още по-копринен женски глас прекъсна певицата. Али вдигна очи и срещна престорено свенливата усмивка на Ханзада. — Нима момичетата ми не са ви по вкуса, принц Ализейд?

— Не го приемай лично, светлина на очите ми — каза Мунтадир, целувайки изрисуваната с хена ръка на куртизанката, която се беше сгушила до него. — Тази сутрин беше прострелян в лицето от едно дете.

Али му хвърли подразнен поглед.

— Трябва ли непрекъснато да го споменаваш?

— Страшно е забавно.

Али се намръщи и Мунтадир го плесна леко по рамото.

— Хайде де, ахи, не можеш ли поне да се опиташ да не изглеждаш толкова враждебно? Поканих те тук, за да отпразнуваме повишението ти, не за да всееш ужас в приятелите ми — каза той, махвайки към десетината мъже около тях, лично подбрани измежду най-богатите и най-влиятелните благородници в града.

— Не ме покани — нацупи се Али. — Заповяда ми.

Мунтадир извъртя очи.

— Сега си един от двора на абба, Зейди. — Премина на гезирски и понижи глас. — Да поддържаш връзки с тези хора, е част от това… по дяволите, предполага се, че е една от най-хубавите му страни.

— Знаеш какво мисля за подобна… — Али махна с ръка към един благородник, който се кискаше като момиченце, и той млъкна рязко. — … поквара.

Мунтадир въздъхна.

— Трябва да престанеш да говориш по този начин, ахи. — Той кимна към подноса. — Защо не хапнеш нещо? Може би тежестта на малко храна в стомаха ти ще те смъкне от този твой пиедестал, на който си се покачил.

Али измърмори нещо, но се подчини, привеждайки се, за да вземе малка чашка кисел шербет от тамаринд. Знаеше, че Мунтадир просто се опитва да бъде добър, да помогне на своя непохватен, отгледан в Цитаделата по-малък брат да навлезе в дворцовия живот, ала салонът на Ханзада го караше да се чувства ужасно неловко. Места като това бяха въплъщение на порочността, която Анас бе искал да изкорени от Девабад.

Али хвърли скришом поглед към куртизанката, когато тя се наведе, за да прошепне нещо в ухото на Мунтадир. Ханзада бе смятана за най-изкусната танцьорка в града, произлизаща от семейство на прочути агниваншийски илюзионисти. Беше поразително красива, трябваше да й го признае. Дори Мунтадир, неговият красив по-голям брат, прочут с това, че оставяше след себе си низ от разбити сърца, беше хлътнал по нея.

Предполагам, че женските й премести са достатъчни, за да платят за всичко това. Салонът на Ханзада се намираше в един от най-желаните квартали на града, потънало в зеленина кътче в сърцето на района за забавления на Агниваншийския квартал. Домът й беше голям и красив, три етажа от бял мрамор и прозорци с кедрови решетки, които обграждаха просторен вътрешен двор с плодови дръвчета и шадраван с богато изрисувани плочки.

Али би искал да види цялото място изравнено със земята. Презираше тези домове на удоволствията. Не стигаше това, че бяха свърталища на всеки възможен грях и порок, изложени безсрамно пред очите на всички, но от Анас знаеше, че повечето от момичетата тук бяха шафитски робини, откраднати от семействата им и продадени на онзи, който бе платил най-много.

— Господари.

Али вдигна очи. Момичето, което бе танцувало, спря пред тях и се поклони до земята, опирайки ръце в застлания с плочки под. Въпреки че косата й имаше същия среднощночерен блясък като тази на Ханзада, а кожата й сияеше като на чистокръвна, Али виждаше заоблените уши под тънкия й воал. Шафит.

— Изправи се, мила моя — каза Мунтадир. — Мястото на такова красиво лице не е на пода.

Момичето се изправи и долепи длани, примигвайки с дълги ресници срещу брат му. Мунтадир се усмихна и Али се зачуди дали пък Ханзада нямаше да срещне конкуренция тази вечер. Брат му й даде знак да се приближи и пъхна пръст под гривните й. Тя се изкиска и свали един от нанизите с перли около врата му, преструвайки се, че го слага над воала си. Мунтадир прошепна нещо в ухото й и тя отново се засмя. Али въздъхна.

— Навярно принц Ализейд също би искал мъничко от вниманието ти, Рупа — подразни я Ханзада. — Харесваш ли мъжете да са високи, мургави и враждебно настроени?

Али я стрелна с гневен поглед, но Мунтадир се засмя.

— Може да ти пооправи мирогледа, ахи — каза, потърквайки лице в шията на момичето. — Прекалено си млад, за да си се отказал напълно от тях.

Ханзада се притисна по-плътно до Мунтадир и плъзна пръсти по препаската му.

— А с гезирските мъже е толкова лесно — каза тя, проследявайки шарката, избродирана по ръба й. — Дори дрехите им са практични.

Ханзада се усмихна широко и вдигна ръка от скута на брат му, за да я прокара по гладкото лице на Рупа.

Изглежда така, сякаш преценява плод на пазара. Али изпука кокалчетата си. Той беше млад мъж, би излъгал, ако кажеше, че красивото момиче не разпалва нищо в него, но това само го накара да се почувства още по-неловко.

Ханзада разтълкува презрението му погрешно.

— Имам и други момичета, ако това не пробужда интереса ти. Както и момчета — добави с порочна усмивка. — Навярно подобен авантюристичен вкус ти е в…

— Достатъчно, Ханзада — намеси се Мунтадир; в гласа му имаше предупредителна нотка.

Куртизанката се засмя и като се плъзна в скута му, допря винена чаша до устата му.

— Прости ми, обич моя.

Развеселеността се завърна върху лицето на Мунтадир и Али извърна очи, усещайки как започва да му кипва. Не искаше да вижда тази страна на брат си; подобна разпуснатост щеше да бъде слабост, когато станеше цар. Шафитското момиче премести поглед между тях.

Сякаш чака заповеди. Нещо в Али се разбушува. Той пусна лъжицата и скръсти ръце на гърдите си.

— На колко си години, сестро?

— Аз… — Рупа отново погледна към Ханзада. — Съжалявам, господарю, но не знам.

— Достатъчно е голяма — заяви Ханзада.

— Така ли? — попита Али. — Е, сигурен съм, че ще знаеш… несъмнено си получила всички подробности за произхода й, когато си я купила.

Мунтадир изпусна дъха си.

— По-кротко, Зейди.

Ханзада обаче бе тази, която се вбеси.

— Никого не купувам — каза, защитавайки се. — Списъкът на момичетата, които искат да постъпят в моето училище, е по-дълъг от ръката ми.

— Обзалагам се, че е така — отвърна Али презрително. — И с колко от клиентите ти трябва да преспят, за да бъдат махнати от този списък?

Ханзада се изпъна, в очите й с калаен цвят гореше огън.

— Моля?

Караницата им започваше да привлича любопитни погледи; Али премина на гезирски, така че само Мунтадир да го разбере:

— Как можеш да седиш тук, ахи? Някога изобщо замислял ли си се откъде…

Ханзада скочи на крака.

— Ако ще ме обвиняваш в нещо, поне имай смелостта да го направиш на език, който разбирам, ти, смесенокръвен келеш!

При думите й Мунтадир начаса се изпъна. Нервното бъбрене на останалите мъже в стаята затихна, музикантите престанаха да свирят.

— Как го нарече?

Али никога не беше чувал гласа на брат си толкова вледеняващ.

Ханзада сякаш разбра, че е допуснала грешка. Гневът изчезна от лицето й, заменен от страх.

— Аз… аз имах предвид…

— Не ме е грижа какво си имала предвид — сопна се Мунтадир. — Как смееш да кажеш подобно нещо на своя принц. Извини се.

Али посегна към китката на брат си.

— Няма нищо, Диру. Аз не биваше да…

Мунтадир го прекъсна, вдигайки ръка.

— Извини се, Ханзада — повтори той. — Сега.

Куртизанката побърза да долепи длани и наведе очи.

— Простете ми, принц Ализейд. Не исках да ви обидя.

— Добре. — Мунтадир хвърли поглед на музикантите, който толкова напомняше на погледа на баща му, че Али го побиха тръпки. — Какво зяпате? Свирете!

Али преглътна, прекалено смутен, за да погледне когото и да било в стаята.

— Трябва да вървя.

— Да, вероятно ще е най-добре. — Но преди Али да успее да се изправи, брат му го стисна за китката. — И никога вече не ми възразявай пред тези мъже — предупреди го на гезирски. — Особено когато ти си този, който се държи като задник.

Той го пусна.

— Добре — измърмори Али.

Мунтадир все още държеше наниза перли около врата на Рупа, сякаш беше разкошна каишка. Момичето се усмихваше, ала усмивката не стигаше до очите му.

Али свали тежък сребърен пръстен от палеца си, докато се изправяше. Срещна погледа на шафитското момиче и пусна пръстена на масата.

— Моите извинения.

Взе тъмните стъпала, които извеждаха на улицата, по две наведнъж, поразен от светкавичната реакция на брат си. Мунтадир очевидно не беше съгласен с държанието му, но въпреки това го беше защитил, беше унизил любовницата си, за да го стори. Изобщо не се беше поколебал.

Ние сме гезирци. Това правим. Едва беше излязъл от къщата, когато зад него се разнесе глас.

— Не е съвсем по вкуса ви?

Али погледна назад. Джамшид е-Прамух се беше облегнал до вратата на Ханзада и пушеше дълга лула.

Али се поколеба. Не познаваше Джамшид добре. Въпреки че синът на Каве служеше в Царската стража, той бе част от контингента на девите, които се обучаваха отделно от останалите, което беше умишлено на по-нисше ниво. Мунтадир не криеше високото си мнение за капитан Джамшид, негов телохранител от десетилетие и най-близкият му приятел, но в присъствието на Али Джамшид бе винаги тих.

Вероятно защото баща му смята, че искам да изгоря Великия храм заедно с всички деви вътре. На Али не му беше трудно да си представи какви неща се говорят за него в дома на рода Прамух.

— Би могло да се каже — отвърна той най-сетне.

Джамшид се разсмя.

— Казах му да ви заведе на някое по-тихо място, ала знаете го какъв е брат ви, когато си науми нещо.

Тъмните очи на Джамшид блещукаха, гласът му бе топъл от привързаност.

Али направи физиономия.

— За щастие, едва ли ще ме поканят отново.

— В такъв случай сте в добра компания. — Джамшид дръпна от лулата. — Ханзада ме ненавижда.

— Наистина ли?

Али не можеше да си представи какво би могла да има куртизанката против възпитания страж.

Джамшид кимна и му протегна лулата, но Али отказа.

— Мисля, че просто ще се върна в двореца.

— Разбира се. — Джамшид посочи надолу по улицата. — Секретарят ви чака на майдана.

— Рашид?

Али се намръщи. Доколкото знаеше, тази вечер нямаше повече работа.

— Дори не си каза името. — В очите на Джамшид припламна раздразнение, но след миг изчезна. — Нито пък поиска да изчака тук.

Странно.

— Благодаря ти, че ми каза.

Али понечи да се извърне.

— Принц Ализейд? — Когато Али се обърна към него, Джамшид продължи: — Съжалявам за онова, което се случи в нашия квартал днес. Не всички сме такива.

Извинението го хвана неподготвен.

— Знам — отвърна Али; не беше сигурен какво друго да каже.

— Добре. — Джамшид намигна. — Не позволявайте на баща ми да ви предизвика. То е нещо, в което страшно го бива.

Това извика усмивка върху лицето на Али.

— Благодаря — каза искрено и докосна сърцето и челото си. — Остани си с мир, капитан Прамух.

— И вие.

11. Нахри

Нахри отпи голяма глътка от кожения мех, завъртя я в устата си и я изплю. Би дала последния си дирхам, за да може да пие, без да усеща песъчинки между зъбите си. Въздъхна и се облегна тежко на гърба на Дара, оставяйки краката си да висят отпуснато от двете страни на коня.

— Ненавиждам това място — измърмори в рамото му.

Нахри беше свикнала с пясък (всяка пролет бури обгръщаха Кайро в облаци жълт прах), но това беше непоносимо.

Бяха си тръгнали от оазиса преди дни, след като бяха откраднали нов кон, правейки един последен отчаян пробег през откритата, незащитена земя. Според Дара нямаха друг избор; между оазиса и Девабад се простираше единствено пустиня.

Преходът беше убийствен. Почти не говореха, и двамата бяха прекалено уморени, за да правят каквото и да било, освен да се държат за седлото и да продължават напред в приятно мълчание. Нахри беше мръсна; пръст и пясък бяха полепнали по кожата й, сплъстяваха косата й. Мръсотията беше в дрехите и храната й, по ноктите и между пръстите на краката й.

— Не остава още много — увери я Дара.

— Все така казваш — измърмори Нахри.

Разтърси схванатата си ръка и отново я обви около кръста му. Преди няколко седмици би се чувствала твърде неудобно да го докосва толкова дръзко, ала вече не я беше грижа.

Пейзажът наоколо започна да се променя, хълмове и хилави дървета изместиха голата пръст. Вятърът се усили, сини облаци заприиждаха от изток, небето притъмня.

Когато най-сетне спряха, Дара се плъзна от седлото и свали мръсната кърпа, която покриваше лицето му.

— Слава на Създателя.

Нахри улови ръката му и той й помогна да слезе. Колкото и пъти да го правеше, винаги й бяха нужни няколко минути, докато коленете й си спомнят какво да правят.

— Стигнахме ли?

— Стигнахме реката Гозан. — Звучеше облекчен. — Прагът на Девабад е от другата страна на водата и никой, който не е от нашата раса, не може да го премине. Нито ифрити, нито гули, нито дори перита.

Земята свърши рязко до една канара, надвиснала над реката. На слабата светлина широката мътна река имаше отблъскващ кафеникавосив цвят, а земята от другата страна изобщо не изглеждаше обещаващо. Единственото, което Нахри виждаше, беше още равна пръст.

— Мисля, че е възможно да си надценил прелестите на Девабад.

— Наистина ли мислиш, че бихме оставили толкова голям магически град, открит за очите на всеки любопитен човек, минаващ оттук? Скрит е от погледа.

— Как ще прекосим реката?

Дори от тук Нахри виждаше бялата пяна на бушуващата вода.

Дара надникна над ръба на варовиковата скала.

— Бих могъл да се опитам да омагьосам едно от одеялата — предложи, ала изобщо не звучеше оптимистично. — Но нека изчакаме до утре. — Той кимна към небето. — Май се задава буря и не искам да рискуваме да пресичаме реката в лошо време. Спомням си, че тези скали са осеяни с пещери. Ще се подслоним в някоя от тях за през нощта.

Той поведе коня по една криволичеща тясна пътечка.

Нахри го последва.

— Може ли да сляза до реката?

— Защо?

— Мириша така, сякаш нещо е умряло в дрехите ми, а по кожата ми е полепнала толкова мръсотия, че бих могла да си направя още една Нахри.

Дара кимна.

— Но внимавай. Пътят надолу е стръмен.

— Ще се справя.

Нахри пое надолу по хълма, криволичейки покрай каменни блокове и хилави дръвчета. Дара не беше излъгал. Препъна се на два пъти и си поряза дланите на острите скали, ала възможността да се изкъпе си заслужаваше. Придържаше се близо до брега, докато търкаше бързо кожата си, готова да изскочи от водата, ако течението стане прекалено силно.

Небето бързо потъмняваше; облаците имаха нездрав зелен оттенък. Нахри излезе от водата, изцеди косата си и потрепери. Въздухът беше влажен и миришеше на мълнии. Дара беше прав за бурята.

Тъкмо пъхаше мокрите си крака във високите си обувки, когато го почувства — докосването на вятъра, толкова силно, че беше като длан на рамото й. Начаса се изправи и се обърна рязко, готова да замери с ботуша си който и да се намираше зад нея.

Нямаше никой. Обходи с поглед каменистия бряг, но той беше пуст и смълчан, ако не се брояха мъртвите листа, подмятани от вятъра. Подуши и долови странно силната миризма на пиперени зърна и кора на индийско орехче. Може би Дара се опитваше да измагьоса ново ястие.

Нахри последва тънката струйка дим, която се издигаше в небето зад нея, докато не откри Дара седнал на прага на една тъмна пещера. Над огъня къкреше котле с яхния.

Той вдигна очи и се усмихна.

— Най-сетне. Започвах да се опасявам, че си се удавила.

Вятърът плющеше в мократа й коса и тя потрепери.

— Как ли пък не — заяви, идвайки по-близо до огъня. — Плувам като риба.

Дара поклати глава.

— Това твое плуване ми напомня за аяанлийците. Трябва да проверя дали нямаш крокодилски люспи по врата.

— Крокодилски люспи? — Нахри взе бокала му с надеждата виното да я сгрее. — Сериозно?

— Аха, то е просто нещо, което казваме за тях. — Той побутна котлето към нея. — Крокодилите са една от предпочитаните форми на маридите. Предполага се, че древните аяанлийци са ги обожествявали. Потомците им не обичат да говорят за това, но съм чувал странни истории за древните им обичаи.

Дара си взе бокала, който се напълни отново в мига, в който пръстите му докоснаха дръжката.

Нахри поклати глава.

— Какво е тази вечер? — попита, поглеждайки към яхнията с многозначителна усмивка.

Въпросът се беше превърнал в игра: колкото и да се мъчеше, Дара все не успяваше да забърка нещо друго, освен ястието с леща на майка си.

Той се ухили.

— Гълъби, пълнени с пържен лук и шафран.

— Колко забранено. — Нахри се залови да си сипе от яденето. — Аяанлийците живеят близо до Египет, нали?

— Далече на юг; твоята земя е прекалено пълна с човеци за вкуса на нашите хора.

Заваля. В далечината отекна гръм и Дара направи физиономия, докато бършеше водата от челото си.

— Тази нощ не е нощ за истории — заяви. — Ела. — Взе котлето, без да обръща внимание, че е горещо. — Трябва да се скрием от дъжда и да поспим. — Прикова поглед в скрития град отвъд реката и лицето му придоби неразгадаемо изражение. — Предстои ни дълъг ден.

* * *

Нахри спа неспокойно, сънищата й бяха странни и пълни с гръмотевици. Когато се събуди, все още беше тъмно; огънят им се беше превърнал в сияеща жарава. Дъжд плющеше в отвора на пещерата, чуваше как вятърът вие между скалите.

Дара се беше опънал до нея върху едно от одеялата, ала досега толкова бяха свикнали един с друг, та по дишането му се досети, че той също е буден. Обърна се на една страна, за да го погледне, и си даде сметка, че я беше завил с робата си в съня й. Той лежеше по гръб, скръстил ръце над стомаха си като труп.

— Не можеш да заспиш? — попита Нахри.

Той не помръдна, приковал поглед в тавана.

— Нещо такова.

Мълния лумна и огря пещерата, последвана миг по-късно от грохота на гръмотевица. Нахри съзерцаваше изпитателно профила му на слабата светлина. Погледът й се плъзна по очите му с дълги ресници, по шията, по голите му ръце. Нещо в корема й трепна; изведнъж съвсем ясно си даде сметка колко малко разстояние ги дели.

Не че имаше значение… в ума си Дара очевидно беше безкрайно далече.

— Ще ми се да не валеше. — Гласът му беше необичайно печален. — Би ми се искало да погледам звездите, в случай че…

— В случай че? — подкани го Нахри, когато той не довърши.

Дара я погледна за миг; изглеждаше почти засрамен.

— В случай че това е последната ми нощ като свободен мъж.

Нахри потръпна. Прекалено погълната от това да оглежда небето за други птици рух, мъчеща се да преживее последната част от изтощителното им пътуване, почти не се беше замисляла за това как ще ги посрещнат в Девабад.

— Наистина ли мислиш, че ще те арестуват?

— Възможно е.

В гласа му имаше нотка на страх, но тъй като вече знаеше колко бе склонен да преувеличава (особено когато ставаше дума за джиновете), Нахри се опита да му вдъхне увереност.

— Вероятно си просто стара история за тях, Дара. Не всеки е способен да има зъб някому в продължение на четиринайсет века. — Той се намръщи и извърна глава и Нахри се засмя. — О, хайде де, просто се закачам.

Тя се надигна на лакът и без да се замисли, посегна към бузата му, за да го накара да се обърне отново към нея.

Дара се сепна при допира й, очите му грейнаха от изненада. Не, не от докосването й, осъзна Нахри смутено, а от позата, в която се бяха озовали, без да иска — тялото й беше легнало наполовина върху гърдите му.

Тя се изчерви.

— Извинявай. Не исках да…

Той докосна бузата й.

Изглеждаше почти толкова учуден от постъпката си, колкото и тя, сякаш пръстите му проследяваха линията на челюстта й по собствена воля. Върху лицето му имаше толкова много копнеж (както и доста нерешителност), че сърцето на Нахри задумка учестено, а в корема й лумна топлина. Недей — заповяда си. — Той буквално е враг на хората, които се каниш да помолиш за убежище, а ти искаш да добавиш това към всичко, което вече ви обвързва? Само някой глупак би сторил нещо такова.

Тя го целуна.

Дара издаде слаб звук на протест до устните й, а после зарови ръце в косата й. Устните му бяха топли и настойчиви и всяко късче от нея като че ли заликува, задето той отвърна на целувката й, тялото й беше изпълнено с глад, против който умът й крещеше предупреждения.

Той се откъсна.

— Не бива — прошепна; топлият му дъх погъделичка ухото й и по гръбнака й плъзна тръпка. — Това… това е напълно нередно…

Прав беше, разбира се. Не за това, че беше нередно — сякаш я беше грижа за подобни неща! Ала беше глупаво. Ето как поболели се от любов идиоти съсипваха живота си, а тя бе изродила достатъчно копелета и се бе грижила за достатъчно съпруги в последните стадии на сифилис, за да го знае. Само че беше прекарала цял месец с този арогантен, вбесяващ мъж, неотлъчно до него, ден и нощ, месец, изпълнен с изпепеляващите му очи и парещите му ръце, които се задържаха върху нея едновременно твърде дълго и недостатъчно.

Покатери се върху него — струваше си дори само заради потресеното изумление върху лицето му.

— Млъкни, Дара.

А после отново го целуна.

Този път нямаше звук на протест. Имаше ахване — наполовина безсилно раздразнение, наполовина копнеж, — а после той я придърпа върху себе си и мислите на Нахри вече не бяха членоразделни.

Бореше се с влудяващо сложния възел на колана му, а неговите ръце бяха под туниката й, когато пещерата се разтресе от най-силния тътен, който Нахри бе чувала някога.

Тя застина. Не искаше — устните на Дара тъкмо бяха открили едно прелестно местенце в основата на шията й, а натискът на хълбоците му до нейните правеше с кръвта й неща, които не бе вярвала, че са възможни. И тогава мълния — по-ярка от останалите — огря пещерата. Порив на вятъра нахлу вътре — малкият им огън угасна, а лъкът и колчанът на Дара изтрополиха, запратени на пода.

При шума от падането на скъпоценното му оръжие Дара вдигна очи и замръзна, забелязал изражението върху лицето й.

— Какво не е наред?

— Аз… не знам.

Продължаваха да отекват гръмотевици, ала под тях имаше още нещо, почти като шепот, подкана на език, който Нахри не разбираше. Нов порив на вятъра подръпна косата й и я разроши, донасяйки мириса на същите онези подправки. Пиперени зърна и кардамон. Карамфил и кора на индийско орехче.

Чай. Чаят на Хайзур.

Тя начаса се дръпна, изпълнена с лошо предчувствие, което не разбираше.

— Мисля… мисля, че отвън има нещо.

Дара се намръщи.

— Нищо не чух.

Въпреки това седна, сваляйки ръце от нея, за да вземе лъка и колчана си.

Нахри потрепери — без топлия натиск на тялото му й беше студено. Грабна робата му и я нахлузи през главата си.

— Не беше звук — настоя, знаейки, че вероятно звучи налудничаво. — Беше нещо друго.

Поредната мълния раздра небето и блясъкът й очерта силуета на дева на фона на мрака. Челото му се сбърчи.

— Не, не биха посмели… — прошепна, почти на себе си. — Не и толкова близо до границата.

Въпреки това й подаде камата си, а после сложи една от сребърните стрели в тетивата и се промъкна предпазливо до входа на пещерата.

— Дръж се назад — предупреди я.

Без да му обръща внимание, Нахри втъкна камата в колана си и се присъедини към него. Дъжд брулеше лицето й, но не беше толкова тъмно, колкото по-рано; лунната светлина се отразяваше в натежалите облаци.

Дара вдигна лъка си и я погледна настойчиво, когато краят на стрелата опря в стомаха й.

— Поне мъничко назад.

Пристъпи навън и Нахри остана до него; не й хареса как потръпна, когато дъждът обля лицето му.

— Сигурен ли си, че би трябвало да си навън в подобно време…

Над главите им лумна светкавица и Нахри подскочи, закривайки очите си с ръка. Дъждът спря, толкова рязко, сякаш някой беше завъртял кранче.

Вятърът плющеше във влажната й коса. Тя примига, мъчейки се да прогони петната от зрението си. Мракът се вдигаше. Мълнията беше ударила едно дърво наблизо, подпалвайки изсъхналите клони.

— Ела. Да се приберем вътре — настоя, но Дара не помръдна, приковал поглед в дървото. — Какво има? — попита Нахри, мъчейки се да мине покрай ръката му.

Той не отговори — не беше нужно. Пламъци се спускаха по дървото, горещината беше толкова силна, че начаса изсуши мократа й кожа. Парлив пушек се изливаше от дървото, стичаше се покрай корените и образуваше мъгливи черни пипала, които пъплеха и се гънеха, обединявайки се в плътна маса, докато бавно се надигаха от земята.

Нахри отстъпи назад и посегна към ръката на Дара.

— Това… това друг дев ли е? — попита, мъчейки се да звучи обнадеждено, докато нишките от дим се сплитаха все по-плътно, все по-бързо.

Очите на Дара бяха станали огромни.

— Боя се, че не. — Той я улови за ръка. — Мисля, че трябва да се махаме.

Едва се бяха обърнали към пещерата, когато от скалите над тях се спусна още черен дим, разстилайки се пред входа като водопад.

Всяко косъмче по тялото на Нахри настръхна; върховете на пръстите й щипеха от енергия.

— Ифрити — прошепна тя.

Дара се дръпна назад толкова бързо, че се препъна — от обичайното му изящество не бе останала и следа.

— Реката — изпелтечи. — Бягай.

— Ами нещата ни…

— Няма време. — Сключил пръсти около китката й, той я задърпа надолу по скалистия склон. — Можеш ли да плуваш толкова добре, колкото твърдиш?

Нахри се поколеба, спомняйки си бързото течение на Гозан. Реката вероятно беше придошла от дъжда, бурните й води бяха съвсем разбушувани.

— Аз… може би. Вероятно — поправи се, виждайки тревогата върху лицето му. — Ала ти не можеш!

— Това няма значение.

Преди да успее да възрази, той я задърпа надолу, спускайки се трескаво по варовиковия хълм. Стръмният склон беше опасен в мрака и Нахри на няколко пъти се подхлъзна върху ситните камъчета.

Тичаха по ръба на тясна скална тераса, когато нисък звук проряза въздуха — нещо средно между рев на лъв и пращенето на необуздан огън. Нахри вдигна очи, зървайки едва за частица от секундата нещо огромно и ярко, преди то да се блъсне в Дара.

Силата на удара я запрати назад и без ръката му около китката си, тя изгуби равновесие. Посегна да се улови за някой клон, скала, каквото и да било, докато залиташе, ала пръстите й намериха само въздух. Изгуби почва под краката си и полетя от ръба на скалата.

* * *

Нахри се опита да предпази главата си, когато се блъсна силно в земята, и се затъркаля надолу, а острите камъни режеха ръцете й. Тялото й отскочи покрай още една скална тераса, а после се приземи в гъста кал. Тилът й се удари в скрития корен на едно дърво.

Остана да лежи неподвижно, зашеметена от заслепяващата болка, останала без въздух. Всяко късче от тялото я болеше. Опита да си поеме мъничка глътка въздух и изкрещя от болка — очевидно си беше счупила ребро.

Просто дишай. Не се движи. Трябваше да остави тялото си да се излекува. Знаеше, че то ще го направи — смъдящата болка в разкъсаната й плът вече отслабваше. Докосна предпазливо тила си, молейки се черепът й да не е пукнат. Пръстите й напипаха окървавена коса, но нищо друго. Слава на Всевишния за този късмет.

Нещо в корема й се върна на мястото си и тя седна, бършейки очите си от кръв, кал или Бог знае какво. Присви очи. Гозан беше пред нея, кипящите му води бяха увенчани с бяла пяна в бързеите.

Дара. Изправи се на крака и пое, препъвайки се, напред, взирайки се през мрака към скалната тераса.

Поредната мълния я заслепи и въздухът изпращя, а после се разнесе тътен, който я запрати назад. Нахри вдигна ръце, за да предпази очите си, ала светлината вече беше угаснала, изчезнала в мъгла от бързо изпаряващ се син дим.

И ето че ифритът беше тук, извисил се над нея с ръце, дебели като клони. Плътта му беше концентрирана светлина, кожата му блещукаше между пепеливо-бялото на дима и алено-оранжевото на огъня. Ръцете и краката му бяха въгленовочерни, тялото му, по което нямаше и косъмче беше покрито с абаносови драсканици, дори още по-странни от тези на Дара.

Освен това беше красив. Необикновен и смъртоносен, но красив. Нахри замръзна, когато две златни котешки очи се спряха върху нея. Усмихна се, разкривайки черни, остри зъби. Длан с цвят на въглен посегна към желязната коса до него.

Нахри скочи на крака и се втурна по камъните към водата, приземявайки се в плитчините с плясък. Ала ифритът беше прекалено бърз и я сграбчи за глезена, докато тя се мъчеше да отплува. Нахри задращи по калното дъно на реката, вкопчвайки пръсти в корените на едно дърво.

Ифритът беше по-силен. Дръпна отново и тя изпищя, когато той я затегли назад. Беше станал по-ярък, кожата му пулсираше с гореща жълта светлина. По голата му глава минаваше белег като петно от угаснала жарава. Крадецът в нея нямаше как да не забележи сияещия бронзов нагръдник, който той носеше над простичката си ленена дреха. Около врата му имаше наниз необработени парчета кварц.

Ифритът вдигна ръката й, като в споделена победа.

— Хванах я! — провикна се на език, който звучеше като горски пожар. Отново се ухили и прокара език по острите си зъби, в очите му имаше неприкрит глад. — Момичето! Хванах…

Идвайки на себе си, Нахри извади камата, която Дара й беше дал в пещерата, и я заби в огнените гърди на ифрита, като едва не си отряза един от пръстите. Създанието изкрещя — вик по-скоро на изненада, отколкото на болка — и пусна китката й.

Повдигна едната си изрисувана вежда, докато поглеждаше към острието — очевидно изобщо не беше впечатлен. А след това я зашлеви през лицето.

Ударът запрати Нахри назад и тя се олюля, черни петна заплуваха пред очите й. Ифритът извади оръжието от тялото си, хвърляйки му съвсем мимолетен поглед, преди да го запрати покрай Нахри.

Тя скочи на крака, подхлъзвайки се и залитайки, докато се мъчеше да се дръпне назад. Не бе в състояние да откъсне очи от косата. Желязното острие беше покрито с черни петна, а ръбът му — очукан и притъпен. Щеше да я убие, в това нямаше съмнение, и щеше да боли. И то много. Зачуди се колцина от нахидските й предшественици бяха срещнали смъртта си върху тази коса.

Дара. Нуждаеше се от афшина.

Ифритът я последва с ленива крачка.

— Значи, ти си тази, заради която всички раси са подлудели… — поде той. — Последната от изменническото, отравящо кръвта котило на Анахид.

Омразата в гласа му изпрати нов прилив на страх в тялото на Нахри. Зърна камата на земята и я вдигна. Може би нямаше да нарани ифрита, но беше всичко, което имаше. Протегна я напред, опитвайки се да остави колкото се може по-голямо разстояние между тях.

Ифритът отново се ухили.

— Боиш ли се, малка лечителко? — попита провлачено. — Трепериш ли? — Помилва острието си. — Какво не бих дал, за да видя как изменническата ти кръв изтича от вените ти… — А после свали ръка, придобил печално изражение. — Уви, сключихме сделка да те върнем невредима.

— Невредима? — Мислите на Нахри се понесоха към Кайро, споменът за зъбите на гула, разкъсващи гърлото й, бе ярък в ума й. — Вашите гули се опитаха да ме изядат!

Ифритът разпери ръце с извинително изражение.

— Брат ми действа прибързано, признавам. — Прокашля се, сякаш му беше трудно да говори, а после наклони глава и я изгледа. — Смайващо, наистина. Трябва да отдам заслуженото на маридите. На пръв поглед имаш напълно човешки вид, но вгледаш ли се по-внимателно… — Той дойде по-близо, за да разгледа лицето й. — Ето я и кръвта на девите.

— Няма такова нещо — побърза да каже Нахри. — За когото и да работите… каквото и да искате… аз съм просто шафит. Нищо не мога да правя — добави, надявайки се лъжата да й спечели малко време. — Не е нужно да си губите времето с мен.

— Просто шафит? — Ифритът се разсмя. — Така ли мисли онзи лунатик?

Звукът на трошащо се дърво привлече вниманието й, преди да успее да отговори. Огнена ивица играеше по хребета, поглъщайки храсталаците като подпалки.

Ифритът проследи погледа й.

— Стрелите на твоя афшин може да се окажат по-точни от преценката му, малка лечителко, ала ние превъзхождаме и двама ви.

— Каза, че не ни мислите злото.

— Не мислим злото на теб — поправи я той. — Просмуканият с вино роб не беше част от сделката ни. Ала навярно… ако дойдеш доброволно…

Ифритът не довърши и вместо това се закашля и си пое рязко дъх.

Пред очите на Нахри той изхъхри и посегна да се подпре на най-близкото дърво. Отново се закашля, вкопчен в гърдите си, където тя го беше ранила. Свали нагръдника си и Нахри ахна. Кожата около раната беше почерняла като от инфекция. И тя се разпростираше, миниатюрни въгленовочерни пипалца пълзяха като деликатни вени.

— Ка-какво ми направи? — извика ифритът, докато пред очите им почерняващите вени отстъпиха място на синкава пепел. Отново се закашля, изплювайки гъста тъмна течност, от която се вдигна пара, когато опръска земята. Олюлявайки се, той дойде по-близо и се опита да я сграбчи. — Не… си го направила. Кажи ми, че не си го направила! — извика и златните му очи се разшириха от паника.

Без да пуска камата, Нахри отстъпи назад, боейки се, че ифритът може би се опитва да я изиграе. Ала когато той стисна гърлото си и се свлече на колене, плувнал в пот от пепел, тя си спомни нещо, което Дара й беше казал преди седмици край Ефрат.

Дори кръвта на един Нахид била отровна за тях, по-смъртоносна от което и да било оръжие. Като в транс, погледът й бавно се спусна към камата. Смесена с черната кръв на ифрита, върху острието аленееше нейната собствена кръв от раната на пръста й, когато се бе опитала да го прониже.

Очите й отново се вдигнаха към ифрита. Той лежеше върху камъните, а от устата му се процеждаше кръв. Очите му, красиви и ужасени, срещнаха нейните.

— Не… — изпъшка. — Имахме сделка…

Той ме удари. Заплаши да убие Дара. Тласкана от студена омраза и инстинкт, който вероятно би я уплашил, ако се беше замислила за това, Нахри го изрита силно в корема. Ифритът изкрещя, а тя коленичи, допирайки камата си до гърлото му.

— С кого сключи сделка? Какво искат от мен?

Ифритът поклати глава и си пое хъхреща глътка въздух.

— Мръсна нахидска измет… всичките сте еднакви — процеди той. — … знаех си, че е грешка…

— Кой? — попита Нахри отново.

Когато не получи отговор, поряза ръката си и долепи окървавена длан до раната му.

Звукът, изтръгнал се от ифрита, не приличаше на нищо, което въображението й би могло да роди: писък, пронизал душата й. Искаше й се да се извърне и да се хвърли в реката, да се потопи дълбоко във водата и да избяга от всичко това.

А после си помисли за Дара. Повече от хиляда години като роб, отвлечен от събратята си и убит, оставен на прищевките на безброй жестоки господари. Видя нежната усмивка на Басима, най-невинната от невинните, отишла си завинаги. Натисна по-силно.

С другата си ръка не сваляше камата от гърлото му, макар че, ако се съдеше по писъците му, това не беше необходимо. Изчака, докато писъците му се превърнаха в скимтене.

— Кажи ми и ще те излекувам.

Ифритът се гърчеше под острието й, за миг зениците му се разшириха така, че очите му станаха черни. Раната клокочеше, пара се вдигаше от нея като от препълнен казан, от гърлото му излезе ужасяващ бълбукащ звук.

— Нахри! — Гласът на Дара се надигна някъде в мрака, далечно отвличане на вниманието. — Нахри!

Трескавият поглед на ифрита се прикова в лицето й. Нещо припламна в очите му, нещо пресметливо и скверно. Отвори уста.

— Майка ти — изхъхри. — Сключихме сделка с Маниже.

— Какво? — Нахри се сепна така, че едва не изпусна ножа. — Моята какво?

Ифритът се загърчи, хъхрещ стон се изтръгна от гърлото му. Зениците му отново се разшириха, устата му се отвори и от нея избликна струя пара. Нахри направи гримаса. Съмняваше се, че ще успее да получи още кой знае колко информация от него.

Пръстите му се вкопчиха в китката й.

— Изцели ме… — умоляваше я. — Обеща ми.

— Излъгах.

С едно рязко, яростно движение Нахри дръпна ръка назад и му преряза гърлото. Тъмни изпарения се надигнаха от шията му, заглушавайки крясъка му. Ала очите му, съсредоточени и изпълнени с омраза, бяха приковани в камата, проследявайки я с поглед, докато Нахри я вдигаше над гърдите му. Гърлото… беше я научил Дара веднъж, слабите места на ифритите — едно от малкото неща, които се бе съгласил да й каже.

… дробовете. Нахри заби острието в гърдите му. То не потъна лесно и тя трябваше да потисне порива си да повърне, докато се отпускаше с цялата си тежест върху камата. Лепкава черна кръв обля ръцете й. Конвулсия разтърси тялото на ифрита веднъж, два пъти, а после то застина и гърдите му хлътнаха, сякаш Нахри беше изпразнила чувал с брашно. Погледа го още миг, макар да знаеше, че е мъртъв, почувствала незабавно липсата на енергия и живот. Беше го убила.

Изправи се; краката й трепереха. Убих някого. Взираше се в мъртвия ифрит, неспособна да откъсне поглед от кръвта му, която попиваше в осеяната с камъчета земя, а над нея се вдигаше пара. Убих го.

— Нахри! — Дара дотича, заковавайки се на място пред нея. Улови едната й ръка, докато разтревожените му очи обхождаха окървавените й дрехи. Докосна бузата й, мократа й коса. — В името на Създателя, толкова се тревожех… Окото на Сулейман! — Забелязал ифрита, той отскочи назад, дръпвайки я закрилнически зад себе си. — Той… ти… — изпелтечи; звучеше по-потресено, отколкото Нахри го беше чувала някога. — Убила си ифрит. — Обърна се рязко към нея с лумнали зелени очи. — Ти си убила ифрит? — повтори, навеждайки се, за да го разгледа отблизо.

Майка ти… Последните думи на ифрита сякаш й се подиграваха. Не можеше да забрави странния блясък в очите му, преди да го изрече. Дали беше лъжа? Думи, от които врагът, който щеше да го убие, да не намери покой?

Горещ повей докосна бузите й и Нахри вдигна очи. Скалите бяха обгърнати в пламъци; мокрите дървета пукаха и пращяха, докато изгаряха. Въздухът беше отровен, горещ и натежал от миниатюрни късчета жарава, които се носеха над мъртвия пейзаж, проблясвайки над тъмната река.

Нахри притисна окървавена длан до слепоочието си, заляна от вълна на гадене. Извърна се от мъртвия ифрит — гледката на мъртвото му тяло предизвикваше у нея усещането за нещо правилно, което не й харесваше.

— Аз… той каза нещо за…

Нахри млъкна. По склона се задаваше още черен пушек, гърчеше се и пъплеше между дърветата, превръщайки се в гъста кипяща вълна, докато се приближаваше.

— Назад! — Дара я дръпна настрани и димните пипала плъзнаха по земята с ниско съскане. Дара се възползва от възможността да я бутне към водата. — Върви, все още можеш да се добереш до реката.

Реката. Нахри поклати глава; пред очите й един огромен клон профуча покрай тях, сякаш изстрелян от дулото на оръдие, и водата изрева, когато той се разби върху камъните, осейващи брега й.

Дори не можеше да види от другата й страна… невъзможно бе да я преплува. А Дара вероятно щеше да се стопи.

— Не — заяви мрачно. — Никога няма да успеем.

Пушекът се понесе напред и като се завихри, започна да се разделя в три отделни фигури. Девът изръмжа и свали лъка си.

— Нахри, върви във водата.

Преди Нахри да успее да му отговори, той я блъсна силно, събаряйки я в студеното течение. Не беше достатъчно дълбоко, за да се потопи цялата, ала водата й се съпротивляваше, докато се мъчеше да се изправи на крака.

Една от стрелите на Дара полетя във въздуха, минавайки без никакъв ефект през мъгливите фигури. Той изруга и отново опъна тетивата, докато един от ифритите припламна с огнена светлина. Почерняла ръка сграбчи стрелата и без да я пуска, ифритът прие солидни очертания, последван незабавно от другите двама.

Този, който държеше стрелата, беше дори по-едър от онзи, когото Нахри беше убила. Кожата около очите му тлееше в груба ивица, черна и златна. Другите двама бяха по-дребни: мъж и жена, носеща диадеми от сплетени метали.

Ифритът завъртя стрелата на Дара между пръстите си и тя започна да се топи, среброто проблясваше, докато капеше в пръстта. Ифритът се ухили, а после от ръката му се вдигна пушек. Стрелата бе изчезнала, заменена от огромен железен боздуган. Шиповете и резките по тежката му глава бяха помътнели от кръв. Метна ужасяващото оръжие на рамото си и пристъпи напред.

— Селям алейкум, Бану Нахида — каза, отправяйки й остра усмивка. — С такова нетърпение очаквах тази среща.

* * *

Арабският на ифрита беше безупречен, с точно толкова загатване за Кайро, че Нахри да потръпне. Той наклони глава в лек поклон.

— Наричаш се Нахри, нали?

Дара опъна тетивата на лъка си.

— Не му отговаряй.

Ифритът вдигна ръце.

— Няма нищо лошо. Знам, че това не е истинското й име. — Златният му поглед отново се обърна към Нахри. — Аз съм Аешма, дете. Защо не излезеш от водата?

Нахри отвори уста, за да отговори, но тогава жената ифрит се приближи до Дара.

— Моят Бич! Колко много време мина само. — Тя облиза начервените си устни. — Погледни този робски знак, Аешма. Същинска прелест. Някога виждал ли си друг, който да е толкова дълъг? — Тя въздъхна и очите й се набръчкаха от удоволствие. — И, о, как само си ги спечели.

Дара пребледня.

— Не си ли спомняш, Дараявахуш? — Когато той не отговори, жената ифрит му отправи тъжна усмивка. — Колко жалко. Никога не съм виждала толкова безмилостен роб. Но разбира се, ти открай време беше готов да направиш всичко, за да си запазиш благоволението ми.

Тя го изгледа похотливо и Дара потръпна с вид, сякаш му се повдига. Вълна на омраза се надигна в Нахри.

— Достатъчно, Кандиша. — Аешма отпрати спътницата си с махване на ръка. — Не сме дошли, за да си създаваме врагове.

Нещо докосна прасците на Нахри под повърхността на черната вода, но тя не му обърна внимание, приковала очи в ифритите.

— Какво искате?

— Първо, да излезеш от водата. Тя не е безопасна за теб, малка лечителко.

— Но вие сте? В Кайро един от вас ми обеща същото, а после насъска глутница гули против нас. Поне тук нищо не се опитва да ме изяде.

Аешма вдигна очи.

— Ужасяващо лош избор на думи, Бану Нахида. Обитателите на въздуха и водата вече са ти причинили повече зло, отколкото знаеш.

Нахри се намръщи, мъчейки се да разтълкува думите му.

— Какво искаш…

Внезапно млъкна. По реката премина тръпка, сякаш нещо невъзможно голямо се тътрузеше по калното дъно. Нахри плъзна поглед по водата наоколо. Би могла да се закълне, че зърна люспи да проблясват в далечината, влажно блещукане, което изчезна така бързо, както се беше появило.

Ифритът трябва да беше забелязал реакцията й.

— Хайде — подкани я той. — Не си в безопасност.

— Лъже — изръмжа Дара; беше съвършено неподвижен, впил изпълнен с омраза поглед в ифритите.

Внезапно кльощавият ифрит се изпъна, душейки въздуха като куче, преди да се втурне в храсталаците, където лежеше убитият им другар.

— Сакр! — изкрещя той, грейналите му очи бяха отворени широко от изумление, докато докосваше гърлото, което Нахри беше прерязала. — Не… не, не, не!

Ифритът отметна глава назад и нададе писък на отчаяние, който сякаш раздра въздуха, преди отново да се наведе над мъртвия и да допре чело в неговото.

Скръбта му порази Нахри. Дара беше казал, че ифритите са демони. Изобщо не би предположила, че ги е грижа един за друг, още по-малко пък — толкова дълбоко.

Риданията на ифрита секнаха, когато погледът му се спря върху нея, и омраза изпълни златните му очи.

— Ти, долна вещице! — процеди обвинително, изправяйки се на крака. — Трябваше да ти видя сметката в Кайро!

Кайро… Нахри отстъпи назад, докато водата не й стигна до кръста. Басима. Той бе онзи, който бе обладал Басима, онзи, който бе обрекъл момиченцето на смърт и бе насъскал гулите против тях. Пръстите й потръпнаха върху камата.

Той се хвърли напред, но Аешма го сграбчи и го метна на земята.

— Не! Сключихме сделка.

Кльощавият ифрит скочи на крака и отново опита да се добере до нея, зъбейки се и съскайки, докато се мъчеше да се отскубне от хватката на Аешма. Пръстта под краката му хвърляше искри.

— Дяволът да вземе сделката ти! Тя го отрови с кръвта си… Ще й изтръгна дробовете и ще смеля душата й на прах!

— Достатъчно! — Аешма отново го хвърли на земята и вдигна боздугана си. — Момичето е под моя закрила. — Вдигна поглед и срещна очите на Нахри. Лицето му беше придобило много по-студено изражение. — Но не и робът. Ако Маниже е искала кървавия си Бич, трябваше да ни каже. — Той свали оръжието си и направи знак към Дара. — Твой е, Визареш.

— Почакайте! — изкрещя Нахри, докато кльощавият ифрит се нахвърляше върху Дара.

Дара го удари през лицето с лъка си, ала тогава Кандиша, по-едра и от двамата мъже, сграбчи Дара за гърлото и го повдигна от земята.

— Удави го отново — предложи Аешма. — Може би този път ще подейства.

Водата се завихри и закипя около краката му, когато той се отправи към Нахри.

Дара се опита да изрита Кандиша, но викът му секна рязко, когато тя го потопи в тъмната вода, смеейки се, докато ноктите на дева дращеха китките й.

— Престани! — изпищя Нахри. — Пусни го!

Отскочи назад, надявайки се да изгуби Аешма в по-дълбокото, и заплува към Дара.

Ала докато Аешма се приближаваше, реката се дръпна назад, почти като надигаща се вълна. Отдръпна се от брега, от глезените й и след броени секунди дори стъпалата й не бяха покрити, оставяйки я затънала в тиня.

С изчезването на грохота на бушуващите води, светът притихна. Не повяваше и най-слаб ветрец, въздухът бе напоен с миризмата на сол, пушек и влажна тиня.

Възползвайки се от това, че вниманието на Аешма беше отвлечено, Нахри се втурна към Дара.

— Мариди… — прошепна жената ифрит, златните й очи бяха разширени от страх. Тя пусна Дара и като сграбчи другия ифрит за мършавата ръка, го дръпна. — Да бягаме!

Докато Нахри стигне до Дара, ифритите вече бяха побягнали. Девът стискаше гърлото си, борейки се за въздух. Докато Нахри се мъчеше да му помогне да се изправи, очите му се втренчиха в нещо над рамото й и лицето му пребледня.

Нахри погледна зад себе си и в миг й се прииска да не го беше правила.

Реката беше изчезнала.

На нейно място имаше широка, кална вада, мокри камъни и дълбоки бразди отбелязваха някогашния й път. Във въздуха все още имаше пушек, но буреносните облаци се бяха вдигнали, разкривайки една налята луна и килим от звезди, огряващи небето. Или поне биха го огрели, ако не примигваха така, сякаш нещо по-тъмно от нощта се надигаше пред тях.

Реката. Или онова, което някога беше реката. Тя се бе отдръпнала и сгъстила, бързеи и малки вълнички все още набраздяваха повърхността й, завихрени и кипящи, противопоставящи се на земното притегляне, за да се издигнат. Тя се гърчеше и вълнуваше във въздуха, възправяйки се бавно над тях.

Гърлото на Нахри се сви от страх. Беше змия. Змия с размерите на малка планина и направена изцяло от прииждаща черна вода.

Змията се загърчи и Нахри зърна глава, голяма колкото сграда, с бели пенести гребени за зъби, когато отвори паст, за да изреве срещу звездите. Звукът раздра въздуха, ужасяваща комбинация от рев на крокодил и разбиване на приливна вълна. Зад змията Нахри зърна пясъчните възвишения, където според Дара се криеше Девабад.

Той се беше вкаменил от ужас и като знаеше колко се страхува от водата, Нахри не очакваше това да се промени. Стисна го по-силно за китката.

— Ставай. — Задърпа го напред. — Ставай! — Когато той тръгна твърде бавно, тя го зашлеви през лицето и посочи към дюните. — Девабад, Дара! Да вървим! Можеш да убиеш всички джинове, които искаш, след като стигнем там!

Дали беше плесницата, или обещанието, че ще може да убива, но ужасът, който го спъваше, като че ли се вдигна. Улови протегнатата й ръка и двамата затичаха.

Разнесе се нов рев и плътен воден език шибна мястото, където бяха стояли допреди малко, като великан, замахнал да смачка муха. Разби се в калния бряг и водата се разля, впръсквайки краката им, докато бягаха.

Змията се изви и се удари в земята току пред тях. Нахри спря, подхлъзвайки се, и задърпа Дара в друга посока по празното речно корито. То беше осеяно с влажни водорасли и изсъхващи камъни; тя се препъна повече от веднъж, но Дара й помогна да се задържи на крака, докато избягваха смазващите удари на речното чудовище.

Бяха прекосили малко повече от половината корито, когато създанието внезапно спря. Нахри не се обърна, за да види защо, но Дара го направи.

Ахна и гласът му се завърна.

— Бягай! — изкрещя, сякаш вече не го правеха. — Бягай!

Нахри побягна; сърцето се блъскаше в гърдите й, мускулите й негодуваха. Тичаше толкова бързо, че дори не забеляза ямата, където преди трябва да бе имало вир, докато не полетя в нея. Блъсна се тежко в неравното дъно. Глезенът й се усука и тя го чу как изпращя, преди да усети болката от счупената кост.

А после, от земята, видя какво бе накарало Дара да изкрещи.

Надигнало се отново, за да нададе вой срещу небето, създанието бе оставило долната си половина да се превърне във водопад, по-висок от пирамидите. Водната лавина се втурна към тях, вълната беше поне три пъти по-висока от Нахри и разпростираща се и в двете посоки. Бяха уловени като в капан.

Дара се озова до нея. Притисна я до себе си.

— Съжалявам — прошепна.

Пръстите му се заровиха в мократа й коса. Нахри почувства топлия му дъх, когато я целуна по челото. Вкопчи се в него, заравяйки глава в рамото му и вдъхвайки голяма глътка от мириса му с нотки на пушек.

Очакваше това да е последният й дъх.

А после нещо се хвърли между тях и вълната.

Земята потрепери и пронизителен писък, който би смразил кръвта и на най-храбрия мъж, разцепи въздуха. Звучеше като цяло ято птици рух, връхлитащи върху плячката си.

Нахри вдигна глава от рамото на Дара. На фона на прииждащата вълна се виждаха огромни крила, блещукащи с цвета на зелен лимон там, където звездната светлина ги докоснеше.

Хайзур.

Перито отново нададе писък. Разпери крила, вдигна ръце и си пое дъх; докато вдишваше, въздухът около Нахри сякаш се отдръпна… Тя почти усети как го изсмукват от дробовете й. А после то издиша, изпращайки стремителен фуниевиден облак към змията.

Влажен рев се изтръгна от създанието, когато ветровете се блъснаха в него. Облак пара се вдигна от него и то потръпна, навеждайки се към земята. Хайзур плесна с крила и изпрати нов въздушен порив. Змията нададе победен рев и се разби в далечината с грохот, изравнена отново със земята, изчезнала за миг.

Нахри изпусна дъха си. Глезенът й вече се оправяше, но Дара трябваше да й помогне да се изправи на крака и да я побутне лекичко, за да излезе от ямата.

Сега реката течеше покрай различни брегове, помиташе дървета и дълбаеше канарите, от които те току-що бяха избягали. От ифритите нямаше и следа.

Бяха пресекли Гозан.

Бяха успели.

Нахри се изправи, извивайки предпазливо глезена си, преди да нададе тържествуващ вик. Идваше й да отметне глава назад и да завие срещу звездите, толкова се радваше, че е жива.

— За бога, Хайзур знае точно кога да се появи!

Усмихна се широко и се огледа наоколо за Дара.

Ала той не беше зад нея. Вместо това го видя да тича към Хайзур. Перито кацна на земята и начаса рухна, а крилата му се сгърчиха край него.

Докато Нахри стигне до тях. Дара вече беше взел Хайзур в ръцете си. По крилата му с цвят на зелен лимон бяха избили бели циреи и сиви корички, които се разрастваха пред очите й. Хайзур потрепери и няколко пера се отрониха на земята.

— … следвах и се опитах да предупредя… — тъкмо казваше той на Дара. — Бяхте толкова близо…

Перито спря и си пое въздух на разтърсващи пресекулки. Изглеждаше смалено, кожата му беше придобила лилав оттенък. Когато вдигна поглед към нея, безцветните му очи бяха примирени. Обречени.

— Помогни му — примоли й се Дара. — Изцели го!

Нахри се наведе, за да улови ръката на Хайзур, но той я отпрати с махване.

— Нищо не можеш да сториш — прошепна. — Наруших закона ни. — Пресегна се и докосна пръстена на Дара с един от ноктите си. — И не за първи път.

— Остави я да опита — умоляваше Дара. — Това не може да се случи, защото ни спаси!

Хайзур му се усмихна горчиво.

— Все още не разбираш, Дара, каква е ролята на моите хора. Твоята раса никога не го разбра. Векове след като бяхте осакатени от Сулейман, задето се омесихте с човеците… и все още не разбирате.

Възползвайки се от разсеяното му бръщолевене, Нахри положи длан върху един от циреите. Той издаде съскащ звук и се вледени под допира й, а после стана двойно по-голям. Перито изскимтя и тя се дръпна.

— Извинявай — побърза да каже. — Никога не съм лекувала нещо като теб.

— Не можеш да го сториш и сега — меко каза той. Прокашля се и повдигна глава, наострил уши като котка. — Трябва да си вървиш. Моите хора идват. Маридът също ще се върне.

— Няма да те изоставя — заяви Дара твърдо. — Нахри може да пресече прага и без мен.

— Не Нахри искат те.

Ярките очи на Дара се разшириха и той се огледа наоколо, сякаш очакваше да види още някой, освен тях тримата.

— М-мен? — заекна. — Не разбирам. Та аз съм никой както за твоята раса, така и за маридите!

Хайзур поклати глава в същия миг, в който пронизителният крясък на едра птица проряза въздуха.

— Върви. Моля те… — изхриптя той.

— Не. — Гласът на Дара потрепери. — Хайзур, не мога да те изоставя. Ти спаси живота, душата ми.

— Тогава направи същото за някой друг. — Хайзур изшумоля с прекършените си крила и махна към небето. — Това, което се задава, е свръх силите и на двама ви. Спаси своята Нахида, афшине. То е твой дълг.

Беше, сякаш му бяха направили магия — пред очите на Нахри Дара преглътна, а после кимна; всяка следа от чувство се изпари от лицето му. Той положи внимателно перито на земята.

— Толкова съжалявам, стари приятелю.

— Какво правиш? — възкликна Нахри. — Помогни му да стане. Трябва да… Дара! — изкрещя тя, когато девът я вдигна и я метна през рамо. — Недей! Не можем да го оставим тук! — Срита го в гърдите с коляно, мъчейки се да се оттласне от гърба му, ала хватката му беше прекалено здрава. — Хайзур! — изпищя, улавяйки погледа на раненото пери.

Хайзур я изгледа дълго и печално, преди отново да вдигне очи към небето. Четири черни фигури се появиха над канарите. Вятърът се усили, изпълвайки въздуха с остри камъчета. Нахри видя как перито потръпна и закри лице с едно съсухрено крило, за да се предпази.

— Хайзур! — Отново изрита Дара, но той само ускори крачка, мъчейки се да се изкатери по една пясъчна дюна, все така носейки я през рамо. — Дара, моля те! Дара, недей…

А после вече не виждаше Хайзур.

12. Али

Али почувства, че му олеква, докато отиваше към майдана, окрилен от добрите думи на Джамшид. Мина през Агниваншийската порта; разпръснатите й маслени лампи създаваха усещането, че пътува през съзвездие. Пред него майданът беше притихнал, нощните песни на насекомите бяха заменили звука на музиката и пиянското веселие, които бе оставил зад себе си. Хладен ветрец разпиляваше парченца боклук и мъртви листа по древния калдъръм.

Един мъж стоеше до шадравана. Рашид. Али го разпозна, макар секретарят му да не беше с униформа, облечен вместо това с безлична тъмна роба и тъмносив тюрбан.

— Мир вам, кайд — поздрави го, когато Али се приближи.

— И на теб. Прости ми, мислех, че тази вечер нямаме повече работа.

— О, не! — увери го Рашид. — Или поне нищо официално. — Усмихна се и зъбите му проблеснаха ярко в мрака. — Надявам се да ми простите дързостта. Не исках да ви откъсна от забавленията ви за вечерта.

Али направи физиономия.

— Няма за какво да се извиняваш, повярвай ми.

Рашид отново се усмихна.

— Добре. — Той махна към Тохаристанската порта. — Отивам да се видя с един стар приятел в Квартала на тохаристанците и ми хрумна, че може би ще искате да дойдете с мен. Споменахте, че ви се ще да видите повече от града.

Беше мило, макар и мъничко странно предложение. Али беше царски син; не беше някой, когото каниш небрежно на чай.

— Сигурен ли си? Не бих искал да се натрапвам.

— Нищо подобно. Приятелят ми държи малко сиропиталище. В действителност, помислих си, че би било добре един Кахтани да бъде видян там. Напоследък имат трудности. — Рашид сви рамене. — Разбира се, вие си решавате. Знам, че сте имали дълъг ден.

Така бе, но освен това беше и заинтригуван.

— Много би ми харесало. — Той отвърна на усмивката на Рашид. — Да вървим.

* * *

Докато стигнат в сърцето на Квартала на тохаристанците, облаци бяха закрили луната, донасяйки ситен дъждец, ала това не можеше да прогони забавляващите се и пазаруващи тълпи. Невръстни джинове се гонеха в множеството, тичаха след домашните любимци от дим, които си бяха измагьосали, докато родителите им клюкарстваха под металните навеси, вдигнати набързо, за да ги предпазят от дъжда. Звукът на дъждовните капки, трополящи по очуканите месингови повърхности, отекваше из квартала. Стъклени кълба, пълни с омагьосан огън, висяха пред магазините, отразявайки локвите и главозамайващото изобилие от цветове по оживената улица.

Али се размина на косъм от двама мъже, които се пазаряха за една блещукаща златна ябълка. Самаркандска ябълка, разпозна я Али; немалко джинове се кълняха, че дори една хапка от самаркандска ябълка е толкова ефикасна, колкото и допирът на някой Нахид. Въпреки че тохаристанският му не беше много добър, Али долови умолителни нотки в гласа на купувача и хвърли поглед назад. Метални израстъци с ръждив цвят покриваха лицето му, а лявата му ръка завършваше с чукан.

Али потрепери. Желязно натравяне. Не беше особено рядко заболяване, особено сред пътуващите джинове, на които се случваше да пият от някой поток, без да си дадат сметка, че бреговете му са богати на смъртоносния метал. Желязото се натрупваше в кръвта с години, преди да удари жестоко и без предупреждение, карайки крайници и кожа да атрофират. Бързо и смъртоносно, то все пак можеше да бъде излекувано с лекота само с едно посещение при някой Нахид.

Само че вече нямаше Нахиди. А тази ябълка нямаше да помогне на обречения мъж, също както и останалите „лекове”, пробутвани на отчаяните джинове от безскрупулни мошеници. Нямаше заместител за един нахидски лечител и това бе мрачна истина, за която повечето хора, включително и Али, предпочитаха да не мислят. Той извърна очи.

Отекна гръм, странно далечен. Навярно отвъд завесата, скриваща града, се задаваше буря. Али вървеше с наведена глава, надявайки се да избегне както дъжда, така и любопитните погледи на минувачите. Дори и без униформа, ръстът и царската му премяна го издаваха, предизвиквайки сепнати селями и припрени поклони.

Когато стигнаха едно разклонение в главния път, Али видя поразителен паметник, два пъти по-висок от него, изработен от изгладен от времето пясъчник, във формата на издължена купа, наподобяващ лодка, поставена върху кърмата си. Горната част бе започнала да се рони, но докато минаваха покрай него, Али зърна наскоро сложен тамян в основата му. Малка маслена лампа гореше вътре и хвърляше треперлива светлина върху дълъг списък с имена, изписани на тохаристанската азбука.

Паметник на Ки-зи. Али усети, че го полазват тръпки при спомена за съдбата на злочестия град. На кой афшин бе дело онова зверство? Арташ? Или пък Дараявахуш? Али се намръщи, мъчейки се да си спомни уроците по история. Дараявахуш, разбира се; това бе причината да започнат да го наричат Бича. Прякор, на който онзи дяволски дев се беше отдал напълно, ако се съдеше по ужасите, които бе извършил по-късно по време на въстанието.

Али отново хвърли поглед към паметника. Цветята в него бяха свежи, което никак не го изненада. Паметта на хората му беше дълга и онова, което се бе случило в Ки-зи, не бе нещо, което можеше да бъде забравено лесно.

Най-сетне Рашид спря пред скромна двуетажна постройка. Не беше особено впечатляваща; керемидите бяха напукани и покрити с черна плесен, отпред бяха пръснати увяхващи растения в изпотрошени саксии.

Секретарят му почука леко на вратата. Млада жена я отвори и го дари с уморена усмивка, която изчезна в мига, в който зърна Али.

Тя се поклони.

— Принц Ализейд! Аз… мир вам — изпелтечи тя; говореше джинистански със силния акцент на девабадската работническа класа.

— Всъщност можеш да го наричаш кайд — поправи я Рашид. — Поне засега. — В гласа му имаше развеселени нотки. — Може ли да влезем, сестро?

— Разбира се. — Жената отвори вратата по-широко. — Ще приготвя чай.

— Благодаря ти. И моля те, съобщи на сестра Фатумай, че сме тук. Ще бъда отзад. Искам да покажа нещо на кайда.

Така ли? Обзет от любопитство, Али го последва безмълвно по един тъмен коридор. Сиропиталището изглеждаше чисто (подовете бяха захабени, ала добре изтъркани), но ужасно западнало. Вода капеше в тенджери от продънения покрив, плесен покриваше книгите, подредени грижливо в една малка класна стая. Малкото играчки, които видя, бяха тъжна гледка: животински кости, изваяни във фигурки за игра, закърпени кукли и топка, направена от парцали.

Когато свиха зад ъгъла, Али чу ужасна раздираща кашлица и се огледа. Коридорът беше тъмен, но все пак зърна неясните очертания на възрастна жена, която поддържаше едно мършаво момче върху избеляла възглавница. То отново се закашля — раздиращ звук, накъсван от задавени хлипове.

Жената разтърка гърба на момчето, докато то се бореше за въздух.

— Всичко е наред, миличък — чу я да казва тихо Али, когато момчето отново се закашля, поднасяйки към устните му чаша, от която се вдигаше пара. — Пийни си малко. Ще се почувстваш по-добре.

Очите на Али се впиха в кърпата, която жената държеше до устата на момчето. Блестеше от кръв.

— Кайд?

Али вдигна поглед — Рашид се беше отдалечил по коридора и той побърза да го настигне.

— Извинявай — смотолеви. — Не исках да зяпам.

— Няма нищо. Сигурен съм, че това са неща, които обикновено крият от вас.

Беше странен отговор, съдържащ нотка на укор, какъвто Али чуваше за първи път от своя учтив секретар. Преди обаче да успее да се замисли над това, стигнаха до голяма стая, която гледаше към открит двор. Окъсани завеси, закърпени, където беше възможно, бяха единственото, което я отделяше от студения дъжд, сипещ се на двора.

Рашид допря пръсти до устните си и отметна една от тях. Подът беше претъпкан със спящи деца, десетки момчета и момичета, увити в одеяла и завивки, долепени едно до друго — за топлина и защото нямаше място, предположи Али. Направи крачка напред.

Бяха шафитски деца. Сгушено под едно одеяло, с коса, която вече започваше да израства, беше момиченцето от таверната на Туран.

Али отстъпи назад толкова бързо, че се препъна. Имаме скривалище в Квартала на тохаристанците… Заля го ужасяващо осъзнаване.

Ръката на Рашид легна тежко върху рамото му.

— Полека, братко — тихо каза секретарят му. — Не би искал да стреснеш децата… — Другата му ръка затисна тази на Али, посегнала към зулфикара. — … Нито да избягаш от това място, облян в чужда кръв. Не и когато е толкова лесно да бъдеш разпознат.

— Ти, копеле — прошепна Али, поразен от това колко лесно бе паднал в капан, така очевиден, когато погледнеше назад. Не беше от онези, които ругаят, ала думите се изляха от устата му. — Ти, шибан преда…

Пръстите на Рашид го стиснаха малко по-силно.

— Достатъчно. — Той побутна Али по коридора, махвайки към съседната стая. — Просто искаме да поговорим.

Али се поколеба. Можеше да надвие Рашид в битка, в това беше сигурен. Само че щеше да се пролее кръв и да се вдигне шум. Мястото не беше случайно избрано. Един вик и щеше да събуди десетки невинни свидетели. Ръцете му бяха вързани, така че се стегна и прекрачи прага. Сърцето му в миг заби учестено.

— И това ако не е новият ни кайд — поздрави го Хано хладно. Ръката на превъплъщенеца се отпусна върху дългия нож, втъкнат в колана му, медните му очи проблеснаха. — Надявам се, че този твой червен тюрбан си заслужаваше живота на Анас.

Али се напрегна, но преди да успее да отговори, още някой — възрастната жена от коридора — се присъедини към тях на прага.

Тя махна с ръка към Хано.

— Хайде сега, братко, нима така подобава да посрещнем госта ни. — Въпреки обстоятелствата, гласът й бе странно жизнерадостен. — Свърши нещо полезно, стари пирате, и ми намери място за сядане.

Превъплъщенецът измърмори нещо, но се подчини, поставяйки възглавница върху една дървена щайга. Жената влезе в стаята, подпирайки се на черен дървен бастун.

Рашид докосна челото си.

— Мир на теб, сестро Фатумай.

— И на теб, братко Рашид. — Тя се настани върху възглавницата. Беше шафит, това Али разбра от тъмнокафявите й очи и заоблените уши. Косата й беше сива, покрита наполовина с бял памучен шал. Тя вдигна очи към него. — Колко си висок само! Ти трябва да си Ализейд ал Кахтани. — Едва доловима развеселена усмивка пробяга по бледото й лице. — Най-сетне се срещаме.

Али пристъпи неспокойно от крак на крак. Много по-лесно бе да беснее срещу мъжете от „Танзим”, отколкото срещу тази подобна на баба жена.

— Очаква ли се да те познавам?

— Не, все още не. Макар че във времена като тези, предполагам, е нужна малко гъвкавост. — Тя наклони глава на една страна. — Името ми е Хуей Фатумай. Аз съм… — Усмивката й погасна. — По-скоро бях една от сътрудничките на шейх Анас. Ръководя това сиропиталище, както и доста от благотворителните дейности на „Танзим”. За което трябва да ти благодаря. Единствено благодарение на твоята щедрост можахме да направим толкова добро.

Веждите на Али подскочиха.

— Това очевидно не е всичко, което сте правили с моята „щедрост”. Видях оръжията.

— Е, и? — Тя кимна към зулфикара на кръста му. — Ти носиш оръжие, за да се защитиш. Защо моите хора да нямат същото право?

— Защото то противоречи на законите. На шафитите не им е разрешено да носят оръжия.

— Не са им разрешени и медицински грижи — намеси се Рашид, хвърляйки му многозначителен поглед. — Кажи ми, братко, чия идея беше клиниката на улица „Маади”? Кой плати за нея и открадна медицински книги от Царската библиотеката служителите й да могат да се обучават?

Али се изчерви.

— Това е различно.

— Не и в очите на закона — порица го Рашид. — И двете защитават живота на шафитите, така че и двете са забранени.

Али нямаше какво да отговори на това. Фатумай все още го гледаше изпитателно. Нещо, наподобяващо състрадание, проблесна в кафявите й очи.

— Колко си млад — тихо отбеляза тя. — Много по-близо си по години до децата, които спят в съседната стая, отколкото до когото и да било от нас, предполагам. — Тя цъкна с език. — Почти ми е жал за теб, Ализейд ал Кахтани.

На Али това изобщо не му хареса.

— Какво искате от мен?

Нервите му започваха да го предават и гласът му потрепери.

Фатумай се усмихна.

— Искаме да ни помогнеш да спасим шафитите, разбира се. Най-добре, като възобновиш паричната си подкрепа възможно най-скоро.

Али не можеше да повярва на ушите си.

— Шегуваш се! Предполагаше се, че Анас купува храна и книги с парите, които му давах, не пушки и ками. Не може да очаквате, че ще ви дам и монета повече.

— Пълните кореми не означават нищо, ако не сме в състояние да защитим децата си от търговците на роби — сопна се Хано.

— А и така вече образоваме хората си, принц Ализейд — добави Фатумай. — Но за какво? На шафитите им е забранено да вършат каквато и да било квалифицирана работа; с малко повече късмет хората ни могат да се цанят като прислужници или робини в леглото. Имаш ли представа колко безнадежден прави това живота в Девабад? Никаква възможност за нещо по-хубаво, освен обещанието за Рая. Не ни е позволено да си тръгнем, не ни е позволено да работим, жените и децата ни може да бъдат законно откраднати от всеки чистокръвен, който заяви, че е техен роднина…

— Анас вече ми държа тази реч — прекъсна я Али, гласът му беше по-остър, отколкото беше възнамерявал. Ала тогава беше повярвал на Анас и знанието, че шейхът го беше излъгал, все още го нараняваше. — Съжалявам, но правех всичко по силите си, за да помогна на хората ви. — Беше самата истината. Беше дал на „Танзим” цяло състояние и дори сега тихичко отлагаше по-суровите ограничения, които баща му искаше да наложи върху шафитите. — Не знам какво повече очаквате.

— Влияние — заяви Рашид. — Шейхът не те вербува единствено заради парите ти. Шафитите имат нужда от застъпник в двореца, глас, който да брани правата им. А ти имаш нужда от нас, Ализейд. Знам, че се бавиш с нарежданията, които баща ти ти даде. Новите закони, които се предполага да наложиш? Да издириш предателя в редиците на Царската стража, откраднал онези зулфикари? — Бегла усмивка пробяга по устните му при тези думи. — Нека ти помогнем, братко Ализейд. Нека си помогнем един на друг.

Али поклати глава.

— За нищо на света.

— Това е загуба на време — заяви Хано. — Това келешче е гезирец… вероятно би оставил Девабад да изгори до основи, преди да се обърне срещу своите. — Очите му припламнаха и пръстите му отново се задържаха върху дръжката на ножа му. — Би трябвало просто да го убием. — В гласа му се прокрадна горчилка. — Нека Гасан научи какво е да изгубиш дете.

Али се дръпна сепнато назад, но Фатумай вече отхвърляше думите на Хано с махване на ръка.

— Искаш да кажеш да дадем на Гасан причина да избие и последния шафит в града. Не, не мисля, че ще направим това.

Откъм коридора отново долетя кашлицата на момчето. Звуците — тази раздираща, пропита с кръв кашлица, тъжните малки хлипове — режеха дълбоко и Али потръпна.

Това не убягна от вниманието на Рашид.

— За това има лекарство, между другото. В Девабад има няколко обучени от хората шафитски лекари, които биха могли да му помогнат, но уменията им не са евтини. Без твоята помощ не можем да си позволим лечението му. — Той вдигна ръце. — Не можем да си позволим да лекуваме когото и да било от тях.

Али сведе поглед. Откъде мога да съм сигурен, че няма да се отметнат и да похарчат всичко, което им дам, за оръжия. Вярвал бе на Анас много повече, отколкото на тези непознати, а ето че шейхът го беше измамил. Не можеше да рискува отново да предаде семейството си.

Една мишка претича покрай краката му и върху бузата му падна дъждовна капка от една дупка на тавана. Откъм съседната стая долиташе похъркването на децата, спящи в импровизираните си легла на пода. Али си спомни с чувство на вина за огромното си легло в двореца, което дори не използваше. То вероятно можеше да побере десет от тези деца.

— Не мога — каза дрезгаво. — Не мога да ви помогна.

Рашид реагира незабавно.

— Трябва да го направиш. Ти си Кахтани. Именно шафитите са причината предшествениците ти да дойдат в Девабад, причината сега пръстенът на Сулейман да принадлежи на семейството ти. Познаваш Свещената книга, Ализейд. Знаеш, че тя повелява да се застъпиш за правдата. Как можеш да твърдиш, че си Божи мъж, когато…

— Достатъчно — намеси се Фатумай. — Знам, че си страстно отдаден на каузата, Рашид, но да настояваш едно момче, което дори не е наближило първия си четвърт век, да предаде семейството си, за да не бъде прокълнато, никому няма да помогне. — Тя въздъхна уморено, потропвайки с пръсти по бастуна си. — Това не е нещо, което трябва да бъде решено тази вечер. Помисли върху онова, което ти казахме, принце. Върху онова, което чу и видя тук.

Али примига невярващо и се огледа неспокойно между тях.

— Пускате ме да си отида?

— Пускам те да си отидеш.

Хано зяпна.

— Полудя ли? Ще изтича право при своя абба! До зазоряване всички ни ще арестуват!

— Не, няма да го направи. — Фатумай срещна погледа му, лицето й имаше преценяващо изражение. — Твърде добре знае каква ще бъде цената. Баща му ще дойде за семействата, за съседите ни… толкова много невинни шафити. А ако той е момчето, за което Анас говореше с такава топлота, онова, на което възлагаше такива надежди… — Тя впи настойчив поглед в Али. — Той няма да рискува нещо такова.

От думите й по гърба на Али полази тръпка. Права беше: действително знаеше каква бе цената. Ако Гасан разбереше за парите, ако след това заподозреше, че някой би могъл да научи, че един принц от Кахтаните е подпомагал със средства „Танзим”… улиците на Девабад щяха да бъдат удавени от шафитска кръв.

И не само шафитска. Али нямаше да бъде първият неудобен принц, когото бяха премахнали. О, щяха да го направят внимателно, по всяка вероятност — възможно най-бързо и безболезнено… баща му не беше жесток. Злополука. Нещо, което не би събудило твърде големи подозрения у влиятелното семейство на майка му. Ала щеше да се случи. Гасан приемаше царуването си много сериозно и мирът и сигурността на Девабад бяха по-важни от живота на Али.

Това не беше цена, която Али бе готов да плати.

Устата му, когато се опита да отговори, беше пресъхнала.

— Нищо няма да кажа — обеща. — Но приключих с „Танзим”.

Фатумай не изглеждаше ни най-малко притеснена.

— Ще видим, брат Ализейд. — Тя сви рамене. — Аллаху алам.

Изрече човешките свещени думи по-добре, отколкото чистокръвният език на Али би могъл да го направи някога, и той потрепери неволно от увереността в гласа й, от фразата, целяща да демонстрира безсмислието на хорската самоувереност.

Бог знае най-добре.

13. Нахри

Беше като да прекрачат през невидима врата във въздуха. В един момент Нахри и Дара се катереха през тъмни дюни, а в следващия се озоваха в напълно нов свят, тъмната река и прашните равнини бяха заменени от малка долчинка в тиха планинска гора. Въздухът беше топъл и влажен, напоен с мирис на мъзга и окапали листа.

Дара пусна внимателно Нахри върху късче от земята, покрито с мек мъх. Тя пое голяма глътка от хладния чист въздух, преди да се обърне рязко към него.

— Трябва да се върнем — настоя, блъскайки го по раменете. От реката нямаше и следа, макар че между дърветата виждаше нещо синьо да проблясва в далечината. Море навярно; изглеждаше огромно. Размаха ръце във въздуха, мъчейки се да открие пътя до другата страна. — Как да го направя? Трябва да го доведем, преди…

— По всяка вероятност вече е мъртъв — прекъсна я Дара. — От онова, което съм чувал за перитата… — Гласът му секна. — Наказанията им са бързи.

Той ни спаси живота. Нахри усети, че й се повдига. Избърса яростно сълзите, които се стичаха по бузите й.

— Как можа да го оставиш там? Него трябваше да пренесеш, не мен!

— Аз… — Дара се извърна със задавен хлип и изведнъж се свлече върху голям, покрит с мъх камък. Отпусна глава в ръцете си. Бурените, които го заобикаляха, започнаха да почерняват, мъглива горещина се надигна на вълни над скалата. — Не можех, Нахри. Единствено онези, в чиито вени тече нашата кръв, могат да прекрачат прага.

— Трябваше да опитаме да му помогнем. Да се бием…

— Как? — Дара вдигна очи. Те бяха помътнели от скръб, ала изражението му беше решително. — Видя какво направи маридът с реката, видя как Хайзур се бори с него. — Устните му се свиха мрачно. — В сравнение с маридите и перитата, ние сме насекоми. А Хайзур беше прав, че трябваше да те заведа на безопасно място.

Нахри се облегна на едно криво дърво, струваше й се, че всеки момент и тя ще рухне.

— Какво се случи с ифритите според теб? — попита най-сетне.

— Ако на този свят има някаква справедливост, са се разбили върху скалите и са се удавили — процеди Дара. — Онази… жена — каза с презрение. — Именно тя ме превърна в роб. Видях лицето й в спомена, който ти пробуди.

Нахри обви ръце около себе си; все още беше мокра, а утринният въздух бе хладен.

— Онзи, когото убих, каза, че работели с майка ми, Дара. — Гласът й се задави с думата. — Онази Маниже, за която говореха.

Нахри се олюля; смъртта на Хайзур, споменаването на майка й, цялата проклета река, надигнала се, за да ги смаже… всичко това бе твърде много.

Дара се озова до нея за миг. Улови я за раменете и се наведе, за да срещне погледа й.

— Лъжеха, Нахри — заяви твърдо. — Те са демони. Не можеш да вярваш на нищо, което казват. Всичко, което правят, е да лъжат и манипулират. Правят го с хората, правят го и с девите. Биха казали каквото и да е, за да те измамят. Да те прекършат.

Нахри кимна с усилие и той улови за миг бузата й в шепа.

— Да вървим в града — каза меко. — Би трябвало да намерим убежище във Великия храм. Там ще решим каква да бъде следващата ни стъпка.

Допирът на дланта му до кожата й накара мислите й да се върнат към онова, което бяха правили преди нападението на ифритите, и тя се изчерви. Извърна очи, оглеждайки се наоколо за града. Единственото, което видя, бяха сребристи дървета и блещукането на огряна от слънцето вода в далечината.

— Къде всъщност е Девабад?

Дара посочи между дърветата. Гората се спускаше рязко надолу пред тях.

— В подножието на планината има езеро. Девабад се намира на един остров в средата му. На брега би трябвало да има лодка, която да ни превози.

— Джиновете използват лодки?

Беше толкова неочаквано и толкова човешко, че Нахри едва не избухна в смях.

Дара повдигна вежда.

— Сещаш ли се за по-добър начин за прекосяване на едно езеро?

Някакво движение привлече вниманието й. Нахри вдигна очи и видя сив ястреб, кацнал в едно от дърветата насреща й. Птицата отвърна на погледа й и се раздвижи, намествайки се по-удобно.

Нахри отново се обърна към Дара.

— Предполагам, че не. Води.

Последва го между дърветата, докато слънцето се изкачваше все по-високо в небето, изпълвайки гората с прелестна бледожълта светлина. Ниската растителност поскърцваше под босите й крака; докато минаваше покрай един гъст храсталак със заострени тъмнозелени листа, тя протегна ръка и за миг улови в шепа съцветие от розови пъпки. Те се стоплиха под допира и се разтвориха съвсем мъничко.

Нахри погледна с крайчеца на окото си към Дара, който съзерцаваше гората. Въпреки смъртта на Хайзур, в очите му грееше нова светлина. Той си е у дома, осъзна Нахри. И не само очите му грееха; докато посягаше, за да отмести един надвиснал клон, Нахри зърна пръстена му — изумрудът сияеше ярко. Намръщи се, но когато дойде по-близо до него, сиянието угасна.

Земята най-сетне престана да се спуска надолу, дърветата оредяха и отстъпиха място на осеян с камъчета бряг. Езерото беше огромно, обградено от зелени гори на юг и стръмни канари далече на север. Синьо-зелената вода бе съвършено неподвижна, гладка като стъкло. Не се виждаше никакъв остров, нищо, което да загатва дори за селце, камо ли за огромен град.

Имаше обаче голяма гемия, наподобяваща по форма фелуките[21], които плаваха по Нил. Слънцето искреше по главозамайващия черно-златен рисунък върху корпуса й, триъгълно черно платно плющеше напразно на вятъра, протягайки се към езерото. Един мъж стоеше на рязко извития нос, скръстил ръце на гърдите си и дъвчещ края на тънка лула. Дрехите му напомниха на Нахри за йеменските търговци, които бе виждала в Кайро — шарена препаска и простичка туника. Кожата му беше кафява като нейната, подстриганата му черна брада бе с дължината на юмрук. Сив тюрбан с ресни бе увит около главата му.

На брега пред гемията имаше още двама мъже, облечени в обемисти синьо-зелени роби и кърпи за глава в същия цвят. Пред очите на Нахри единият от тях махна ядосано към мъжа в лодката, крещейки нещо, което тя не можа да чуе, и сочейки зад него. Измежду дърветата от другата страна на гората се показаха още няколко мъже, повели камили, натоварени с бели плочки.

— Те деви ли са? — прошепна Нахри възбудено, забелязала как одеждите им блещукат и пушат, а черната им кожа сияе.

Дара не изглеждаше толкова развълнуван.

— Едва ли е предпочитаната им дума.

— Джинове, тогава? — попита Нахри, без да обръща внимание на враждебността му. Дара кимна и тя отново насочи вниманието си към тях.

Дори след месеците, които беше прекарала с Дара, гледката пред очите й все още й се струваше невероятна. Джинове, почти цяла дузина джинове. Създания, за които се разказваха истории и легенди около лагерни огньове — от плът и кръв, дрънкащи се като стари жени.

— Мъжете в робите са аяанлийци — обясни Дара. — Вероятно търговци на сол, ако се съди по товара им. Другият мъж е гезирец. — Той присви очи срещу лодкаря. — Вероятно един от агентите на царя, макар че определено няма особено официален вид — добави презрително и хвърли поглед към Нахри. — Когато се приближим, закрий лицето си с шала си… с каквото е останало от него.

— Защо?

— Защото никой дев не би пътувал заедно с един шафит — заяви той направо. — Или поне по мое време беше така. Не искам да привличаме внимание. — Взе малко кал от левия си ръкав и го размаза внимателно върху бузата си, за да прикрие татуировката. — Върни ми робата. Трябва да скрия белезите върху ръцете си.

Нахри съблече дрехата и му я подаде.

— Мислиш ли, че ще те разпознаят?

— Рано или късно. Но очевидно съм принуден да избирам между това да ме арестуват в Девабад или да се върна при река Гозан, за да бъда убит от мариди и перита заради някакво неизвестно ми провинение. — Той уви края на тюрбана около челюстта си. — Мисля да си опитам късмета с джиновете.

Нахри придърпа шала пред лицето си.

Когато стигнаха до гемията, мъжете все още се караха. Езикът им беше груб и звучеше като смесица от всички езици, които Нахри беше чувала по базарите.

— Царят ще научи за това и още как! — заяви един от аяанлийските търговци, размахвайки парче пергамент в краката на лодкаря. — Имаме договор от двореца за превоз!

Нахри ги гледаше със страхопочитание. Всички аяанлийци бяха с поне две глави по-високи от нея, ярките им синьо-зелени одежди плющяха като птици. Очите им бяха златни, но без жълтата суровост на ифритите. Беше напълно запленена; не беше нужно дори да ги докосне, за да почувства живота и енергията, кипящи току под кожата им. Чуваше дишането им, усещаше огромните дробове, които се изпълваха и пухтяха като ковашки мехове. Ударите на сърцата им бяха като сватбени барабани.

Гезирският лодкар съвсем не беше толкова впечатляващ, макар че това може би се дължеше на прегърбената му стойка и покритата с петна туника. Той изпусна дълга струя черен дим и оранжеви искри, поклащайки лулата между дългите си пръсти.

— Хубава хартийка — провлачи, махвайки към договора на търговците. — Навярно би могла да ви послужи вместо сал, ако не искате да платите моята цена.

Нахри оцени логиката му, но Дара не изглеждаше впечатлен. Пристъпи напред и те най-сетне го забелязаха.

— И каква е тази цена?

Лодкарят го изгледа изненадано.

— Девите поклонници не плащат, глупако. — Той се ухили злобно срещу аяанлийците. — Виж, крокодилите…

Другият джин вдигна рязко ръка и около пръстите му се увиха искри.

— Осмеляваш се да ни обиждаш, ти, с твоята рядка кръв и размътена от вълните…

Дара поведе внимателно Нахри към другата част на лодката.

— Може да им отнеме известно време — обясни, докато поемаха нагоре по тясната боядисана рампа.

— Звучат така, сякаш ще се избият.

Нахри хвърли поглед назад тъкмо когато един от аяанлийските търговци заудря с дълга дървена тояга по корпуса на гемията. Гезирският капитан избухна в смях.

— В крайна сметка ще се разберат за цената. Ако щеш, вярвай, но племената им всъщност са съюзници. Макар че, разбира се, докато девите бяха на власт, всички пътуваха безплатно.

Нахри долови самодоволна нотка в гласа му и въздъхна. Нещо й подсказваше, че в сравнение с дрязгите между различните племена на джиновете войната между турците и франките щеше да изглежда направо дружелюбна.

Ала колкото и заплашителна да беше разправията им, капитанът и търговците очевидно най-сетне успяха да се споразумеят за цената, защото, преди Нахри да разбере какво става, вече въвеждаха камилите в корема на гемията. Съдът се люлееше и скърцаше при всяка крачка, гредите му протестираха. Пред очите на Нахри търговците се настаниха в другия край, кръстосвайки изящно дългите си крака под обемистите си роби.

Капитанът скочи на борда и прибра рампата със силен грохот. Стомахът на Нахри играеше от притеснение. Пред очите й капитанът извади къса пръчка от препаската си; завъртя я в ръцете си и тя започна да се издължава.

Нахри се намръщи и надникна над ръба на гемията. Все още бяха на брега.

— Не трябва ли да сме във водата?

Дара поклати глава.

— О, не. Пътниците се качват единствено от сушата. Прекалено е рисковано иначе.

— Рисковано?

— Маридите проклеха това езеро преди векове. Ако потопиш само един пръст във водата, тя ще те грабне, ще те разкъса на парченца и ще ги пръсне по всички места, които са минавали някога през ума ти.

Нахри зяпна от ужас.

— Какво? И ние ще я прекосим? В това разхлопано кори…

— Няма друг бог освен Аллах! — провикна се капитанът и заби пръчката, която сега се бе превърнала в прът, дълъг почти колкото гемията, в пясъчния бряг.

Съдът потегли толкова бързо, че за миг се издигна във въздуха. Блъсна се в езерото със силен трясък, който вдигна висока вълна над борда. Нахри изписка и закри главата си с ръце, ала капитанът бързо мина между нея и извисилата се вълна. Цъкна с език срещу водата и я заплаши с пръчката така, както някой би пропъдил куче. Водата се сниши.

— Успокой се. — Дара изглеждаше засрамен. — Езерото знае как да се държи. Тук сме в пълна безопасност.

— То знае… Направи ми услуга. — Кипнала, Нахри го изгледа яростно. — Следващия път, когато се каним да направим нещо като да прекосим прокълнато от маридите езеро, което прави хората на парченца, спри и ми обясни всяка стъпка. В името на Всевишния…

Никой друг не изглеждаше ни най-малко притеснен. Аяанлийците бъбреха помежду си, споделяйки кошница с портокали. Пазейки опасно равновесие на корпуса, капитанът намести платното, а после прибра лулата в туниката си и запя.

Думите се разляха над Нахри, странно познати и все пак — неразбираеми. Отне й миг, докато осъзнае напълно какво се случва. Подръпна ръкава на Дара, карайки го да откъсне очи от искрящата вода.

— Дара, не мога да го разбера.

Никога досега не й се бе случвало.

Девът хвърли поглед към джина.

— Ами да, той пее на гезирски. Техният език не може да бъде разбран, не може дори да бъде научен от член на друго племе. — Устните му се извиха. — Подобаващо умение за толкова двулични хора.

— Не започвай пак.

— Не започвам. Не му го казах в лицето.

Нахри въздъхна.

— На какъв език говореха помежду си тогава? — попита, махвайки към капитана и търговците.

Дара направи физиономия.

— Джинистански. Грозен и недодялан търговски език, който се състои от най-грозните звуци от всичките им езици.

Е, мненията на Дара й стигаха засега. Нахри се извърна и вдигна лице към слънцето. То бе топло върху кожата й и й беше трудно да държи очите си отворени, от ритмичното движение на гемията й се доспиваше. Загледа лениво как един сив ястреб описа кръг над тях и се спусна по-ниско, навярно надявайки се на останки от портокалите, преди да полети към далечните скали.

— Все още не виждам нищо, което да прилича на град — подхвърли Нахри лениво.

— Много скоро ще го видиш — отвърна Дара, загледан в зелените планини. — Остава ни да прекосим една последна илюзия.

Докато той говореше, в ушите на Нахри отекна пронизителен звук. Преди да успее да извика, нещо притисна тялото й, сякаш бе стегнато в тесен калъф. Кожата й пламна, дробовете й като че ли се изпълниха с пушек. За миг зрението й се замъгли, кънтенето се усили…

А после всичко отмина. Нахри лежеше по гръб на палубата, мъчейки се да си поеме въздух. Дара се наведе над нея, лицето му беше пълно с тревога.

— Какво се случи? Добре ли си?

Нахри се надигна и разтърка главата си, сваляйки шала си, за да избърше потта, обляла лицето й.

— Нищо ми няма — смотолеви.

Един от търговците също се надигна. При вида на непокритото й лице той извърна златните си очи.

— Да не би жената да е болна? Имаме храна и вода…

— Не ти влиза в работата — сопна се Дара.

Търговецът потръпна, сякаш го бяха зашлевили, и седна при другарите си.

Нахри беше шокирана от грубостта на Дара.

— Какво ти става? Той просто се опитваше да помогне.

Остави гласа й да се извиси — част от нея се надяваше аяанлийците да разберат за неудобството й. Отблъсна ръката на Дара, когато той понечи да й помогне да се изправи, а после едва не падна отново, когато пред тях изникна обграден от стени град, толкова огромен, че скриваше по-голямата част от небето и изцяло покриваше скалистия остров, върху който се издигаше.

Дори само в сравнение със стените пирамидите бледнееха, а единствените постройки, които Нахри можеше да различи в далечината, бяха достатъчно високи, за да се подават зад тях: главозамайващо разнообразие от тънки минарета, яйцевидни храмове с полегати зелени покриви и четвъртити каменни сгради, покрити със сложна бяла зидария, наподобяваща дантели. Самата стена грееше ослепително на яркото слънце, светлината се отразяваше от златната повърхност като…

— Месинг — прошепна Нахри.

Масивната стена беше построена изцяло от месинг, съвършено полиран.

Приближи се безмълвно до ръба на гемията. Дара я последва.

— Да — каза той. — Месингът най-добре задържа магиите, използвани при построяването на града.

Очите на Нахри се плъзнаха по стената. Наближаваха пристанище с каменни кейове и докове, които изглеждаха достатъчно големи, за да поберат и франкската, и османската флота. Масивен, съвършено издялан каменен покрив, поддържан от огромни колони, закриваше по-голямата част от мястото.

Когато лодката дойде по-близо, Нахри забеляза, че върху месинговата повърхност имаше изкусно гравирани фигури — десетки мъже и жени, облечени в древен стил, който тя не познаваше, с плоски шапчици върху къдравите коси. Някои стояха и сочеха, държащи в ръцете си разгънати свитъци и везни. Други просто си седяха, с отворени длани и спокойни забулени лица.

— Господи — прошепна Нахри.

Очите й се разшириха, когато дойдоха по-близо; месингови статуи на същите фигури се надвесиха над лодката.

Усмивка, каквато Нахри не бе виждала никога, огря лицето на Дара, докато той съзерцаваше града. Бузите му бяха пламнали от вълнение, а когато обърна глава към нея, очите му бяха толкова ярки, че Нахри едва можеше да срещне погледа му.

— Твоите предшественици, Бану Нахида. — Той посочи статуите, а после долепи длани и се поклони. — Добре дошла в Девабад.

14. Али

Али тръсна купчината листове върху бюрото, при което едва не събори чашата си с чай.

— Тези доклади са лъжа, Абу Зебала. Ти си санитарният инспектор на града. Обясни ми защо Кварталът на девите само дето не свети, докато онзи ден в Сахрейнския район един мъж е бил смазан под рухнала купчина боклук.

Гезирският чиновник, застанал пред него, се усмихна угоднически.

— Братовчеде…

— Не съм ти братовчед.

Строго погледнато, не беше вярно, но това, че имаха един и същи прапрадядо, бе причината Абу Зебала да заема настоящия си пост. Това нямаше да му помогне да се измъкне от отговора на този въпрос.

— Принце — поправи се Абу Зебала снизходително. — Разследвам инцидента. Било е младо момче, не е трябвало да си играе в боклука. В действителност обвинявам родителите му, задето не са…

— Бил е на двеста осемдесет и една години, глупако.

— А. — Абу Зебала примига. — Така ли? — Той преглътна и Али го загледа как премисля следващата си лъжа. — Така или иначе… идеята за еднакво разпределение на хигиенните услуги между племената е остаряла.

— Моля?

Абу Зебала долепи длани.

— Девите високо ценят чистотата. Целият им култ към огъня е именно за това, за чистотата, нали така? Ала сахрейнците? — Поклати глава с разочаровано изражение. — Хайде сега. Всички знаят, че онези западни варвари на драго сърце биха се задушили в собствената си мръсотия. Ако чистотата е достатъчно важна за девите, та да й сложат цена… кой съм аз да им откажа?

Али присви очи, докато разплиташе думите на Абу Зебала.

— Наистина ли току-що призна, че си приемал подкупи?

Другият мъж нямаше дори достойнството да изглежда засрамен.

— Не бих го нарекъл подкуп…

— Достатъчно. — Али му бутна обратно докладите. — Искам да ги поправиш. За всички квартали ще важат едни и същи правила за събиране на боклука и метене на улиците. Ако не бъде сторено до края на седмицата, ще бъдеш уволнен и изпратен обратно в Ам Гезира.

Абу Зебала понечи да възрази, но Али вдигна ръка толкова рязко, че другият мъж потръпна.

— Върви си. И ако те чуя отново да говориш за подобна поквара, ще ти отрежа езика, за да не го каже за трети път.

Не го мислеше наистина; просто беше изтощен и раздразнен. Ала снизходителната усмивка на Абу Зебала се изпари и той пребледня. Кимна и побърза да си тръгне, а сандалите му тракаха, докато тичаше надолу по стъпалата.

Това не беше хубаво. Али въздъхна и отиде до прозореца. Само че нямаше търпение с мъже като Абу Зебала. Не и след миналата нощ.

Един ферибот прекосяваше спокойните води на далечното езеро, ярката слънчева светлина се отразяваше от черно-златния му корпус. Беше хубав ден за плаване. Който и да се намираше на борда на гемията, беше късметлия, помисли си Али; когато за последно беше прекосил езерото, беше валял толкова проливен дъжд, че се бе страхувал да не потънат.

Той се прозя; изтощението отново протегна пръсти към него. Миналата нощ не се беше върнал в двореца — беше неспособен да понесе мисълта да види разкошния си апартамент или да се натъкне на семейството си, онези, които от „Танзим” искаха да предаде — след злощастната среща в сиропиталището. Само че почти не беше спал в кабинета си; в действителност почти не беше спал от нощта, в която бе последвал Анас в Квартала на девите.

Върна се на бюрото си, чиято гладка повърхност изведнъж му се стори така съблазнителна. Отпусна глава върху ръката си и затвори очи. Може би само няколко минути…

Внезапно почукване на вратата го изтръгна от съня и той подскочи, разпилявайки листовете и събаряйки чашата с чай. Когато великият везир нахълта в стаята му, Али не си направи труда да скрие раздразнението си.

Каве затвори вратата, докато Али махаше влажни чаени листенца от изцапаните си доклади.

— Потънали сме в работа, а, принце?

Али го изгледа яростно.

— Какво искаш, Каве?

— Трябва да говоря с баща ви. Крайно наложително е.

Али махна с ръка наоколо.

— Знаеш, че се намираш в Цитаделата, нали? Разбирам, че на твоите години сигурно е объркващо… всички тези сгради, които изобщо не си приличат и се намират в противоположни части на града…

Каве се настани без покана в един стол насреща му.

— Отказва да ме приеме. Прислужниците му твърдят, че бил зает.

Али прикри изненадата си. Каве беше невероятно дразнещ мъж, но постът му обикновено му осигуряваше достъп до царя, особено ако въпросът беше неотложен.

— Може би си изгубил благоволението му — подхвърли с надежда.

— Да разбирам, че не се тревожите от слуховете? — попита Каве, пренебрегвайки подчертано думите на Али. — Мълвата, която се носи из базара, за едно момиче дева, което приело вашата вяра, за да пристане на един джин? Говори се, че снощи семейството й я е отвлякло и я крият в нашия квартал.

А. Али си промени мнението за тревогата на Каве. Малко бяха нещата, които предизвикваха по-голямо напрежение в техния свят, отколкото смяната на вярата и смесените бракове. За съжаление, ситуацията, която везирът беше описал току-що, спокойно можеше да доведе до бунт. Законите на Девабад осигуряваха абсолютна защита на онези, които сменяха вярата си; роднините им деви нямаха право да ги преследват или задържат при никакви обстоятелства. Али не виждаше никакъв проблем в това — в крайна сметка вярата на джиновете беше правилната вяра. Само че девите имаха страшно силно собственическо чувство, когато ставаше дума за семействата им, и подобни ситуации рядко свършваха добре.

— Не е ли по-разумно да се върнеш при хората си и да намериш момичето? Несъмнено разполагаш с нужните средства. Върни я на съпруга й, преди нещата да са излезли извън контрол.

— Колкото и да ми е приятно да предавам момичета дева в ръцете на тълпи от сърдити джинове — започна Каве саркастично, — въпросното момиче като че ли изобщо не съществува. Никой от двете страни не знае името й, нито разполага с каквато и да било информация, с помощта на която да я открием. Някои твърдят, че съпругът й е сахрейнски търговец, други настояват, че бил гезирец, който обработва метал, трети, че е шафитски просяк. — Той се намръщи. — Ако момичето беше истинско, щях да знам.

Али присви очи.

— Какъв е проблемът тогава?

— Че е просто слух. Че няма момиче, което да върнем. Този отговор само още повече разлютява джиновете. Боя се, че си търсят какъвто и да било повод, за да опустошат нашия квартал.

— И кои са тези „те”, велики везире? Кой би бил толкова глупав, че да нападне Квартала на девите?

Каве вирна брадичка.

— Навярно мъжете, които помогнаха на Анас Бат да убие двама от съплеменниците ми, мъжете, които, ако не се лъжа, на вас беше възложено да откриете и арестувате.

Али трябваше да повика на помощ и последната си капчица самоконтрол, за да не потръпне. Той се прокашля.

— Съмнявам се, че няколко души, които и така вече бягат от Царската стража, биха искали да привлекат подобно внимание.

Каве задържа погледа му още миг.

— Може би. — Той въздъхна. — Принц Ализейд, просто ви докладвам какво съм чул. Познавам ви и знам, че между нас има разногласия, но ви умолявам да ги оставите за миг настрана. — Той сви устни. — Има нещо в това, което наистина ме безпокои.

Али беше поразен от откровеността в гласа на Каве.

— Какво искаш да направя?

— Да наложите вечерен час и да удвоите охраната пред портата на племето ни.

Очите на Али се разшириха.

— Знаеш, че не мога да го сторя без разрешението на царя. Това ще предизвика паника сред населението.

— Е, все нещо трябва да направите — настоя Каве. — Вие сте кайдът. Отговаряте за безопасността на града.

Али се надигна от писалището си. Каве вероятно преувеличаваше. Но ако съществуваше и най-малкият шанс в тези слухове да има зрънце истина, той искаше да стори всичко по силите си, за да избегне размирици. Което означаваше, че трябва да отиде при баща си.

— Да вървим — подкани той Каве. — Аз съм му син. Мен ще приеме.

* * *

— Царят не може да ви приеме точно сега, принце.

Бузите на Али пламнаха, когато стражът му отказа учтиво. Каве се закашля в шепите си в неумел опит да прикрие смеха си. Али се взря в дървената врата, засрамен и подразнен. Баща му отказваше да приеме великия везир, а сега бе прекалено зает и за своя кайд?

— Това е нелепо.

Той мина покрай стража и блъсна вратата. Не го беше грижа какви порочни занимания прекъсва.

Ала онова, което го посрещна, не беше групичката сладострастни наложници, пърхащи с мигли, които очакваше, а шепа мъже, скупчени около писалището на баща му: Мунтадир, Абу Нувас и колкото и да бе странно, непознат мъж с вид на шафит, облечен в опърпана кафява роба и бял тюрбан с петна от пот.

Царят вдигна поглед, видимо изненадан.

— Ализейд… подранил си.

Подраним съм за какво? Али примига, опитвайки се да запази присъствие на духа.

— Аз… ъ, съжалявам, не знаех, че…

Той не довърши. Заговорничите? Ако се съдеше по това колко бързо се изправиха мъжете, когато той влезе в стаята, първото му впечатление определено беше за заговорничене. Шафитският мъж наведе очи, минавайки зад Абу Нувас, сякаш не искаше да го видят.

Каве също пристъпи в стаята.

— Простете ни, Ваше величество, но има един належащ въпрос…

— Да, получих съобщението ти, велики везирю — прекъсна го царят. — Ще се погрижа за това.

— О. — Каве се загърни под изпепеляващия поглед на царя. — Просто се боя дали…

— Казах, че ще се погрижа. Можеш да си вървиш.

На Али почти му дожаля за Каве, докато той излизаше забързано от стаята. Без да обръща внимание на по-малкия си син, Гасан кимна на Абу Нувас.

— Значи, се разбрахме?

— Да, господарю. — Гласът на Абу Нувас беше мрачен.

Царят насочи вниманието си към шафитския мъж.

— А ако те заловят…

Мъжът просто се поклони и Гасан кимна.

— Добре, и двамата можете да си вървите. — Погледна към Али и лицето му стана кораво. — Ела — нареди, преминавайки на гезирски. — Седни.

Али беше влязъл като кайд, но сега се чувстваше като момче, чакащо да го нахокат. Настани се на простичкия стол срещу баща си. Едва сега забеляза, че царят беше облечен в церемониални черни одежди и тюрбан с цвета на скъпоценни камъни, което беше странно. Дворът заседаваше по-късно този следобед, а баща му обикновено не се обличаше така, освен ако не очакваше да си има работа с поданиците си. Чаша зелено кафе, от която се вдигаше пара, стоеше до украсената му със скъпоценни камъни ръка, а купчината със свитъци изглеждаше по-разхвърляна от обикновено. Върху каквото и да работеше, очевидно беше зает с него от доста време.

Мунтадир заобиколи бюрото и кимна към чашата.

— Да я отнеса ли, преди да си го замерил с нея?

Али се размърда неспокойно под строгия поглед на баща си, потискайки надигналата се паника.

— Какво съм направил?

— Очевидно почти нищо. — Гасан потропа с пръсти по разпилените листове. — Преглеждах докладите на Абу Нувас за твоето… време като кайд.

Али се дръпна назад.

— Има доклади? — Досетил се бе, че Абу Нувас го следи, но върху бюрото имаше достатъчно хартия, за да опише подробно историята на Девабад. — Не знаех, че си му наредил да ме следи.

— Естествено, че му наредих да те следи — изсумтя Гасан. — Наистина ли мислеше, че просто ей така ще възложа пълния контрол върху сигурността на града на непълнолетния си син, който страшно го бива във вземането на лоши решения?

— Да разбирам, че докладите не са ласкателни?

Мунтадир потръпна, а лицето на баща му потъмня.

— Надявам се да запазиш чувството си за хумор, Ализейд, когато те изпратя в някой мизерен гарнизон в пясъците на Сахара. — Той сграбчи ядосано наръч листове. — От теб се очакваше да издириш останалите членове на „Танзим” и да дадеш урок на шафитите. А ето че тъмницата ни си е почти празна и не виждам никакви признаци арестите да са се увеличили, нито пък гоненето от квартири. Какво стана с новите разпоредби за шафитите? Не трябваше ли половината от тях да се озоват на улицата?

Значи, Рашид беше прав миналата нощ, когато бе казал, че Гасан скоро ще осъзнае, че Али не прилага новите закони. Али се опита да намери думи.

— Не е ли хубаво, че затворът е празен? След екзекуцията на Анас нямаше масови прояви на насилие, престъпленията не се увеличиха… не мога да арестувам хората за неща, които не правят.

— В такъв случай би трябвало да ги провокираш. Казах ти, че искам да бъдат премахнати. Ти си кайдът. Ти си отговорен за това да измислиш как да изпълниш нарежданията ми.

— Като си измисля обвинения?

— Да — отвърна Гасан яростно. — Ако се налага. Освен това според Абу Нувас през последните седмици е имало няколко случая, в които деца са били отвлечени от чистокръвните им осиновители. Защо не ги разследва?

Осиновители? Така ли ги наричат? Али изгледа баща си невярващо.

— Даваш си сметка, че онези, които правят тези оплаквания, са търговци на роби, нали? Отвличат децата от семействата им, за да ги продадат на онзи, който им предложи най-много!

Али понечи да се надигне от мястото си.

— Сядай — сопна се баща му. — И не ми излизай с тази шафитска пропаганда. Хората непрекъснато се отказват от децата си. И ако тези твои така наречени търговци на роби имат нужните документи, що се касае до теб и мен, те не са нарушили закона.

— Но, абба…

Баща му удари с юмрук по бюрото толкова силно, че свитъците подскочиха. Една мастилница падна на пода и се разби.

— Достатъчно. Вече казах на Абу Нувас, че от сега нататък подобни сделки може да бъдат сключвани на базара, ако това ще направи нещата по-сигурни. — Али отвори уста и баща му вдигна ръка. — Недей — предупреди го. — Кълна се, ако изречеш още една дума по този въпрос, ще ти отнема всички титли и ще те изпратя в Ам Гезира до края на първия ти век. — Той поклати глава. — Готов бях да ти дам възможност да докажеш лоялността си, Ализейд, но…

Мунтадир мина между тях и се обади за първи път.

— Все още не сме стигнали дотам, абба — каза загадъчно. — Нека видим какво ще донесе денят… нали така решихме? — Не обърна внимание на въпросителния поглед на Али. — Но може би когато Уаджид се върне, ще е добре Али да отиде в Ам Гезира. Та той още не е навършил и първия си четвърт век. Дай му гарнизон у дома и нека в продължение на няколко десетилетия се кали сред хората ни на място, където не може да нанесе кой знае какви вреди.

— Не е необходимо.

Лицето на Али пламна, но баща му вече кимаше в знак на съгласие.

— Да, това е нещо, над което си заслужава да помисля. Нещата обаче няма да продължат по този начин, докато Уаджид не се върне. След днешния ден ще имаш предостатъчно основания да упражниш натиск върху шафитите.

— Какво? — Али се изпъна в стола. — Защо?

Прекъсна ги пронизителен птичи крясък, разнесъл се отвън, и един сив ястреб влетя през прозореца, кацайки на пода във формата на гезирски войник със съвършено изгладена униформа. Поклони се, докато перата с цвят на пушек се стопиха обратно в кожата му. Съгледвач, разпозна го Али, един от превъплъщенците, които патрулираха в града и около него.

— Ваше величество — започна съгледвачът. — Простете натрапването ми, но имам новини, които сметнах за неотложни.

Гасан се намръщи нетърпеливо, когато съгледвачът млъкна.

— И те са…?

— Един роб дев с афшинския знак прекосява езерото.

Намръщването на царя стана още по-дълбоко.

— И? Поне веднъж на всеки десет години се случва деви да полудеят и да се изрисуват със знаците на афшините, тичайки полуголи из улиците. Това, че е роб, само обяснява лудостта му.

Съгледвачът не отстъпи.

— Той… не изглеждаше луд, царю. Малко изпит може би, но внушителен. Според мен приличаше на воин и на кръста си носеше кама.

Гасан го зяпна.

— Знаеш ли кога умря последният афшин, войнико? — Съгледвачът се изчерви, а Гасан продължи; — Преди четиристотин години. Робите не издържат толкова дълго. Ифритите ги дават на човеците, за да сеят хаос в продължение на няколко века, а когато бъдат доведени до пълна лудост, ги подхвърлят на прага на Девабад, за да ни уплашат. — Веждите му подскочиха. — Виждам, че в твоя случай е подействало.

Съгледвачът сведе поглед и изпелтечи нещо неразбираемо, но Али забеляза, че брат му се намръщи.

— Абба — започна Мунтадир. — Не мислиш ли…

Гасан му хвърли подразнен поглед.

— Не чу ли какво казах току-що? Не ставай абсурден. — Той отново насочи вниманието си към съгледвача. — Ако това ще ви успокои и двамата, проследете го. Ако извади лък и започне да изтребва шафитите по улиците… е, предполагам, че денят ще стане по-интересен. Върви.

Смутеният съгледвач се поклони; по ръцете му пораснаха пера и той излетя през прозореца, видимо нетърпелив да избяга.

— Афшин… — Гасан поклати глава. — Току-виж и самият Сулейман се появил на престола ми, за да поучава масите. — Той направи отпращащ жест към синовете си. — Вие също може да си вървите, макар че и двамата ще останете в двореца до края на деня.

— Какво? — Али скочи на крака. — Аз съм действащ кайд, в града може би се задават размирици, пристига луд роб, а ти искаш да ме заключиш в стаята ми?

Тъмните вежди на царя подскочиха.

— Няма да бъдеш кайд още дълго, ако продължаваш да поставяш нарежданията ми под въпрос. — Той кимна към вратата. — Вървете.

Мунтадир улови Али за раменете и буквално го завъртя и го побутна към изхода.

— Достатъчно, Зейди — изсъска тихичко.

Кроят нещо. На Али не му се искаше да вярва, че баща му е способен нарочно да подкладе толкова опасни слухове, но истина или не, не искаше шафитите да бъдат подмамени да се разбунтуват. Той ускори крачка по коридора. Колкото и да му се повдигаше от това, знаеше, че трябва да открие Рашид.

Мунтадир го сграбчи за китката.

— А, не, ахи. Днес няма да се отделиш от мен.

— Трябва да взема едни документи от Цитаделата.

Мунтадир го изгледа продължително. Твърде продължително. А после сви рамене.

— Ами добре, да вървим.

— Не е нужно да идваш.

— Нима? — Мунтадир скръсти ръце. — И къде ще отидеш? Просто в Цитаделата и обратно, самичък, без да се срещнеш с никого… не, Ализейд — сопна се той и улови брадичката му, когато Али извърна очи, неспособен да срещне подозрителния поглед на по-големия си брат. — Погледни ме, когато ти говоря.

Групичка бъбрещи си придворни се появиха иззад ъгъла на коридора и Мунтадир свали ръка и се отдръпна от Али, докато те отминат.

В мига, в който мъжете се отдалечиха, гневът се завърна върху лицето му.

— Ти, глупако. Изобщо не те бива в лъжите, знаеш ли? — Замълча за миг и въздъхна подразнено. — Ела с мен.

Стисна Али за ръката и го задърпа в обратната посока на онази, в която се бяха отдалечили придворните, през един вход за прислугата близо до кухненските помещения. Прекалено уплашен, за да възрази, Али не продума, докато брат му не спря пред една невзрачна ниша, където вдигна ръка и прошепна някакво заклинание.

От повърхността на нишата се надигна пушек и тя изчезна, разкривайки каменни стъпала, губещи се в мрака.

Али преглътна.

— Ще ме убиеш ли?

Не беше изцяло шега.

Мунтадир го изгледа яростно.

— Не, ахи. Ще те спася.

* * *

Брат му го поведе по един главозамайващ път по стълбите и през пусти коридори, все по-надолу и по-надолу, докато Али вече беше убеден, че не е възможно все още да са в двореца. Нямаше факли; единствената светлина идваше от шепата пламъци, които Мунтадир беше измагьосал. Светлината им танцуваше по гладките влажни стени, карайки Али да си дава неприятно ясно сметка колко тесен бе коридорът. Въздухът беше тежък и миришеше на плесен и влажна пръст.

— Под езерото ли сме?

— Вероятно.

Али потрепери. Намираха се под земята и под водата? Опита се да не мисли за тежестта на камъни и пръст, и вода над главата си, ала сърцето му препускаше. Повечето чистокръвни джинове бяха пословични със страха си от тесни пространства и той с нищо не беше различен. Нито пък брат му, ако се съдеше по пресекливото му дишане.

— Къде отиваме? — осмели се да попита най-сетне.

— Да видиш с очите си, е по-добро от всяко описание — отвърна Мунтадир. — Не се тревожи, почти стигнахме.

Няколко мига по-късно коридорът свърши рязко пред дебела двукрила дървена врата, която едва стигаше до брадичката на Али. Не се виждаше брава или дръжка, нищо, което да издава как се отваря.

Мунтадир протегна рязко ръка, когато Али посегна към нея.

— Не така — предупреди го. — Дай ми зулфикара си.

— Няма да ми прережеш гърлото и да ме оставиш в това прокълнато място, нали?

— Не ме изкушавай — заяви Мунтадир глухо. Взе зулфикара, наведе се и прокара леко острието по глезена си. Допря длан до раната и върна оръжието на брат си. — Твой ред е. Вземи кръв от място, където абба няма да забележи. Ще ме убие, ако открие, че съм те довел тук.

Али се намръщи, но последва примера на брат си.

— А сега какво?

— Сложи ръката си ето тук.

Мунтадир посочи два мръсни медни печата върху вратата и двамата допряха окървавени длани до тях. Древната врата се отвори с облаче от прах, разкривайки мрак от другата си страна. Мунтадир прекрачи прага и вдигна пламъците в шепата си.

Али се пъхна под ниския свод и го последва. Брат му замахна с ръка, разпръсквайки пламъците, които запалиха факлите по стените, огрявайки огромна пещера, издялана грубо в основите на града. Али направи още една крачка по меката песъчлива земя и запуши нос. Пещерата вонеше и когато очите му привикнаха с тъмнината, той застина.

Подът беше покрит с ковчези. Десетки ковчези, осъзна, докато брат му запалваше друга факла. Някои бяха грижливо наредени в редици от еднакви саркофази, други бяха купчини небрежно нахвърляни дървени кутии. Не миришеше на плесен. А на разложение. Силно стипчивият мирис на пепеливото разложение на джинове.

Али ахна ужасено.

— Какво е това?

Всички джинове, независимо от племето си, изгаряха своите мъртъвци. Това бе един от малкото ритуали, които споделяха и след като Сулейман ги беше разделил.

Мунтадир обходи стаята с поглед.

— Наше дело, очевидно.

— Какво?

Брат му кимна към покрит със свитъци рафт, скрит зад огромен мраморен саркофаг. Те всички бяха запечатани в оловни цилиндри, белязани с катран. Мунтадир строши един от печатите, извади свитъка и го подаде на Али.

— Ти си ученият.

Али разви внимателно крехкия пергамент. Беше изписан с архаична форма на гезирски, простичък ред с имена, водещ до други имена.

Имена на деви.

Фамилно дърво. Погледна към следващата страница. Там имаше няколко вписвания, следващи, общо взето, същия формат. Али разчете с усилие един от редовете.

— Бану Нарин е-Нинкарик, на сто и една години. Удавяне. Потвърдено от Кайс ал Кахтани и чичо й Азад… Азад е-Нахид… Алеф, пладне девет девет — дочете Али символите в края на вписването и вдигна поглед към купчината ковчези пред себе си. Върху всеки един от тях имаше нещо като шифър — четири цифри и букви, нарисувани с катран отстрани. — Всемилостиви Боже — прошепна той. — Това са Нахидите.

— До последния — потвърди брат му; в гласа му имаше остри нотки. — Или поне всички, които са умрели от войната насам. По каквато и да било причина. — Кимна към един от тъмните ъгли, толкова далечен, че Али едва различи неясните очертания на кутии. — Както и някои афшини, макар че техният род беше изличен по време на самата война, разбира се.

Али се огледа наоколо. Забеляза два съвсем малки ковчега в единия край на стаята и извърна поглед, усетил как стомахът му се надига. Каквото и да изпитваше към огнепоклонниците, това беше ужасно. В техния свят погребваха единствено най-долните престъпници, пръстта и водата се смятаха за толкова омърсяващи за останките на един джин, че скриваха душата на умрелия от присъдата на Бог. Али не беше сигурен дали вярва в това и все пак те бяха създания от огън и би трябвало да се върнат в огъня. Не в някаква тъмна, усойна пещера под едно прокълнато езеро.

— Това е мерзко — каза тихо, докато навиваше свитъка; не беше нужно да чете повече. — Абба ти го е показал?

Брат му кимна, загледан в двата малки ковчега.

— Когато Маниже умря.

— Да разбирам, че и тя е някъде тук?

Мунтадир поклати глава.

— Не. Знаеш какво изпитваше абба към нея. Заповяда да я изгорят във Великия храм. Каза, че когато станал цар, искал да нареди всички тленни останки да бъдат благословени и дадени на пламъците, но не мислел, че има начин да го направи дискретно.

Али усети, че го разяжда срам.

— Девите ще изкъртят вратите на двореца, ако научат за това място.

— Вероятно.

— Тогава защо го правим?

Мунтадир сви рамене.

— Да не мислиш, че е по решение на абба? Погледни колко стари са някои от тези тела. Това място вероятно е било построено от самия Зейди… О, не ме гледай по този начин, знам, че той е твоят герой, Али, но недей да бъдеш толкова наивен. Не може да не знаеш какви неща са се говорели за Нахидите, как можели да променят лицата си, да се превъплътяват, да се възкресяват един друг от пепелта…

— Слухове — отвърна Али презрително. — Пропаганда. Всеки учен би могъл…

— Няма значение — заяви Мунтадир безизразно. — Али, погледни това място. — Той посочи към свитъците. — Водили са си архиви, потвърждавали са чии са телата. Може и да спечелихме войната, но поне част от предшествениците ни толкова са се страхували от Нахидите, че буквално са пазели телата им, за да се уверят, че наистина са мъртви.

Али не отговори. Не беше сигурен как. От всичко в тази стая го побиваха тръпки; избраниците на Сулейман бяха подложени на унижението да се разлагат в погребалните си савани. Пещерата — не, гробницата — тънеше в тишина, чуваше се единствено пращенето на факлите.

— И това не е най-лошото. — Мунтадир издърпа малко чекмедже под рафта и извади медна кутия с размерите на ръката си. — Още един кръвен печат, но това, което имаш върху дланта си, би трябвало да е достатъчно, за да го отворим. — Той протегна кутията на Али. — Повярвай ми, предшествениците ни не са искали никой да открие това. Дори не съм сигурен защо са го запазили.

Кутията се стопли в окървавената ръка на Али, една малка пружинка се освободи и тя се отвори. Вътре почиваше прашен месингов амулет.

Реликва, разпозна го Али. Всички джинове носеха нещо подобно — късче кръв и коса, понякога млечен зъб или съдрано парче кожа, затворени заедно със свещени стихове в разтопен метал. Това бе единственият начин, по който можеха да се върнат в тяло, ако бъдеха поробени от някой ифрит. Али носеше такава, както и Мунтадир — медна стрела, минаваща през дясното им ухо, както бе обичаят на гезирците.

Той се намръщи.

— Чии реликви са това?

Мунтадир му отправи мрачна усмивка.

— На Дараявахуш.

Али изпусна амулета, сякаш го беше ухапал.

— Бича на Ки-зи?

— Дано Бог го покоси.

— Не би трябвало да притежаваме това. — По гърба на Али пробяга тръпка на страх. — Това… не това се е случило с него според книгите.

Мунтадир го изгледа многозначително.

— Какво твърдят, че се е случило с него, книгите, Ализейд? Че Бича е изчезнал загадъчно в разгара на въстанието си, докато се приготвял да си възвърне Девабад? — Брат му коленичи, за да вдигне амулета. — Доста странен момент за нещо такова.

Али поклати глава.

— Не е възможно. Никой джин не би предал друг джин на ифритите. Нито дори най-заклетия си враг.

— Кога ще пораснеш, малки братко — скара му се Мунтадир и прибра кутията. — Това бе най-страшната война, която хората ни са виждали някога. А Дараявахуш беше чудовище. Дори аз знам поне толкова от историята ни. Ако Зейди ал Кахтани го е било грижа за хората му, би сторил всичко, за да го спре. Дори това.

Али се олюля. Съдба, по-страшна от смъртта: така казваха всички за поробването. Вечна служба, принуден да изпълняваш най-свирепите и интимни желания на безкраен низ от човешки господари. От робите, които биваха открити и освободени, много малко оцеляваха с недокоснат разум.

Зейди ал Кахтани не би могъл да стори нещо такова, опита се да убеди сам себе си Али. Вековното царуване на семейството му не може да беше плод на подобно ужасяващо предателство към собствената им раса.

Сърцето му прескочи един удар.

— Я чакай, нали не мислиш, че онзи, когото съгледвачът е видял…

— Не — отвърна Мунтадир, като че ли прекалено бързо. — Искам да кажа, не може да е той. Реликвата му е тук. Така че не може да се е върнал в тяло.

Али кимна.

— Не, разбира се. Имаш право. — Опита се да пропъди кошмарната мисъл за Бича на Ки-зи, освободен след векове на робство, търсещ кървава разплата за избитите си Нахиди. — Тогава защо ме доведе тук, Диру?

— За да те накарам да преосмислиш какво наистина има значение. Да ти напомня кои са истинските ни врагове. — Мунтадир махна към тленните останки на Нахидите, пръснати около тях. — Ти никога не си срещал някой Нахид, Али. Никога не си виждал как Маниже щраква с пръсти и троши костите на един мъж в другия край на стаята.

— Няма значение. Те са мъртви.

— Ала девите не са. Онези деца, за които се терзаеше горе? Какво е най-лошото, което би могло да им се случи… да пораснат, мислейки си, че са чистокръвни? — Мунтадир поклати глава. — Съветът на Нахидите би ги изгорил живи. По дяволите, половината деви вероятно все още смятат, че това е добра идея. Абба балансира между тях. Ние сме неутрални. Това е единственото, което опазва мира в града. — Той понижи глас. — Ти… ти не си неутрален. Онези, които мислят и говорят като теб, са опасни. А абба не търпи заплахи за безопасността на своя град.

Али се облегна на каменния саркофаг, но после си спомни какво има в него и побърза да се изправи.

— Какво се опитваш да кажеш?

Брат му срещна погледа му.

— Нещо ще се случи днес, Ализейд. Нещо, което няма да ти хареса. И искам да ми обещаеш, че няма да направиш нещо глупаво в отговор.

Гибелната решимост в гласа на Мунтадир го хвана неподготвен.

— Какво ще се случи?

Мунтадир поклати глава.

— Не мога да ти кажа.

— Тогава как очакваш да…

— Моля те просто да оставиш абба да направи онова, което се налага, за да опази мира в града. — Мунтадир го изгледа мрачно. — Знам, че кроиш нещо с шафитите, Зейди. Не знам какво точно, нито искам да знам. Но то трябва да спре. Днес.

Устата на Али пресъхна, докато се мъчеше да открие думи.

— Диру, аз…

Мунтадир го накара да замълчи.

— Не, ахи. Това не подлежи на възражения. Аз съм твоят емир и по-голям брат и ти казвам: стой настрани от шафитите. Зейди… погледни ме. — Улови Али за раменете и го принуди да срещне очите му. Те бяха пълни с тревога. — Моля те, ахи. В противен случай ще бъда безсилен да те защитя.

Али си пое дъх на пресекулки. Тук, насаме с по-големия си брат, на когото се възхищаваше и когото уважаваше от години, онзи, комуто от години се обучаваше да служи и да защитава като кайд, Али почувства ужасът и вината на изминалите няколко седмици, които го стягаха като тежки доспехи, най-сетне да се охлабват.

И да падат.

— Толкова съжалявам, Диру. — Гласът му се прекърши и примига, мъчейки се да преглътне сълзите си. — Никога не съм искал да се стигне дотук…

Мунтадир го притегли в прегръдка.

— Всичко е наред. Виж… просто докажи лоялността си сега и ти обещавам, че когато стана цар, ще те слушам, когато става дума за смесенокръвните. Нямам никакво желание да причиня зло на шафитите… мисля, че абба нерядко е твърде суров с тях. Освен това те познавам, Али… теб и твоя ум, който никога не спира, обсебеността ти от факти и цифри. — Той докосна Али по слепоочието. — Подозирам, че се крият поне някакви добри идеи зад тази твоя склонност към прибързани, ужасни решения.

Али се поколеба. Заслужи си това. Последната заповед на Анас никога не се отдръпваше надълбоко в ума му; затвореше ли очи, все още виждаше рушащото се сиропиталище, все още чуваше раздиращата кашлица на малкото момче.

Не можеш обаче да ги спасиш сам. И нямаше ли братът, когото обичаше и на когото вярваше, да бъде по-добър партньор, отколкото каращите се останки от „Танзим”?

Али кимна. А после съгласието му отекна в пещерата:

— Да, емире.

15. Нахри

Нахри хвърли поглед зад гърба си, ала гемията вече се отдалечаваше под съпровода на песента на капитана. Пое си дълбоко дъх и последва Дара и аяанлийските търговци, които отиваха към огромната врата, от двете страни на която, издялани в месинговата стена, се възправяха статуи на крилати лъвове. Пристанището беше пусто и занемарено. Докато си проправяше предпазливо път между рушащите се монументи, зърна сив ястреб да ги наблюдава от раменете на една от статуите.

— Това място ми прилича на Хиераполис — прошепна.

Западащото великолепие и мъртвешката тишина й пречеха да повярва, че зад високите месингови стени има кипящ от живот град.

Дара хвърли смаян поглед към един рухнал кей.

— По мое време това място бе много по-величествено. Гезирците никога не са разбирали от изисканите неща в живота. Съмнявам се, че ги е грижа за поддръжката му. — Той понижи глас. — И не мисля, че пристанището се използва кой знае колко. От години не съм виждал друг дев; предположих, че повечето от нас твърде много се боят да пътуват, след като Нахидите бяха избити. — Той й се усмихна леко. — Може би сега това ще се промени.

Нахри не отвърна на усмивката му. Мисълта, че присъствието й може да бъде достатъчна причина за възобновяване на търговия, бе стряскаща.

Когато се приближиха, тежката желязна врата се отвори. Край входа имаше неколцина мъже, войници, ако се съдеше по вида им. Те всички носеха препаски, които им стигаха до прасците, черни туники без ръкави и тъмносиви тюрбани. Имаха същата бронзовокафява кожа и черна брада като капитана на гемията. Нахри видя как един от тях кимна на търговците и им даде знак да влязат.

— Гезирци ли са? — попита, без да сваля очи от дългите копия в ръцете на двама от мъжете.

Острите върхове на копията имаха меден блясък.

— Да. Царската стража. — Дара си пое дълбоко въздух, докосвайки притеснено петното от кал върху слепоочието си. — Да вървим.

Стражите изглеждаха погълнати от търговците, заети да ровичкат из солните им плочки и да преглеждат свитъците им със стиснати устни. Един от тях хвърли поглед към тях и оловносивите му очи обходиха лицата им за миг.

— Поклонници? — попита ги отегчено.

— Да — отвърна Дара, без да вдига глава. — От Сарк…

Стражът му махна с ръка.

— Влизайте — каза разсеяно, като едва не събори Нахри, докато се обръщаше, за да помогне на своите другари с измъчените търговци на сол.

Нахри примига, изненадана от това колко лесно бе минало всичко.

— Хайде — прошепна Дара, подръпвайки я напред. — Преди да са размислили.

Двамата се шмугнаха през отворената врата.

* * *

Когато градът я блъсна с цялата си сила, Нахри осъзна, че стените трябва да бяха удържали не само магията, но и звуците, защото те изведнъж се озоваха в най-шумното, най-хаотичното място, което бе виждала някога, заобиколени от талази бутащи се хора.

Нахри се опита да надникне над главите им, за да разгледа претъпканата улица.

— Какво е това място?

Дара се огледа наоколо.

— Големият базар, мисля. Нашият беше на същото място.

Базар? Нахри измери хаотичната сцена с недоверчив поглед. В Кайро също имаше базари. Това приличаше по-скоро на нещо средно между размирици и хадж[22]. И не беше толкова броят на хората, който я смая, колкото разнообразието. Чистокръвни джинове се разхождаха из множеството, а странното им ефимерно изящество ги караше да изпъкват сред шафитите с техния по-човешки вид. Дрехите им бяха фантастични… буквално; видя един мъж да минава покрай тях, увил около раменете си огромен питон, сякаш беше домашен любимец. Хората носеха блестящи роби с цвета на куркума и рокли, които приличаха на чаршафи, придържани от раковини и остри като бръснач зъби. Имаше украшения за глава от искрящи камъни и перуки от сплетени метали. Плащове от ярки пера и поне една роба, която приличаше на одран крокодил. Източен мъж с огромна пушеща брада се шмугна между тях; момиче, понесло кошница, мина забързано покрай Нахри, бутвайки я с хълбок. То ги погледна за миг, спирайки одобрително очи върху Дара. Искрица раздразнение лумна в Нахри и една от дългите черни плитки на момичето се загърчи като протягаща се змия. Нахри подскочи.

Дара междувременно изглеждаше просто раздразнен. Оглеждаше кипящото множество с неприкрито неудоволствие и дори подуши въздуха с пренебрежително подсмъркване.

— Хайде — каза и я подръпна напред. — Ще привлечем внимание, ако просто си стоим тук и зяпаме.

Само че беше невъзможно да не зяпат, докато си проправяха път през множеството. Каменната улица беше широка, от двете й страни се издигаха десетки сергии и безразборно нахвърляни постройки. Главозамайващ лабиринт от покрити улички, отрупани със зловонни купчини разлагащи се боклуци и купчини щайги, тръгваше от главната улица. Джинове крещяха и клюкарстваха наоколо; продавачи се опитваха да пробутат стоката си, докато купувачите се пазаряха.

Нахри не познаваше и половината от нещата, които се продаваха. Космати лилави пъпеши потръпваха до най-обикновени портокали и тъмни череши, докато среднощночерни буци с размерите на юмрук бяха струпани между купчинки кашу и шамфъстък. Бали гигантски сгънати листа от рози изпълваха въздуха с уханието си, между топове изрисувана коприна и здрав муселин, а един бижутер размаха към нея чифт обеци — нарисувани стъклени очи, които сякаш намигаха. Набита жена в ярколилав чадор наливаше бяла течност, от която се вдигаше пара, в няколко различни мангала, а малко момче с огнена коса се мъчеше да придума една златна птица, двойно по-голяма от него, да излезе от ратановата си клетка. Нахри се поотдръпна нервно; беше й дошло до гуша от едри птици.

— Къде е Великият храм? — попита, избягвайки локва с цветовете на дъгата.

Преди Дара да успее да отговори, един мъж се отдели от тълпата и се изстъпи пред тях. Носеше панталон с цвета на камък и тясна туника, която му стигаше до коленете. Върху черната му коса беше кацнала шапчица в същия цвят.

— Нека огньовете горят ярко и за двама ви — поздрави ги той на дивастийски. — Правилно ли чух да споменавате Великия храм? Вие сте поклонници, нали? Тук сте, за да отдадете почит на величието на скъпите ни починали Нахиди?

Цветистите му думи бяха така очевидно заучени, че Нахри не можеше да не се усмихне. Другар по измамите. Огледа го, забелязвайки черните му очи и острите златни скули. Беше гладко избръснат, с изключение на малък черен мустак. Дев мошеник.

— Мога да ви заведа до Великия храм — продължи той. — Имам братовчед, който държи малка таверна. Взема много прилично за стаите.

Дара мина покрай него.

— Знам пътя.

— Остава обаче въпросът за това къде ще се настаните — не отстъпваше мъжът, ускорявайки крачка, за да не изостава. — Поклонниците от далечните земи обикновено не си дават сметка колко опасен може да бъде Девабад.

— И бас държа, че ти получаваш добър процент от този твой братовчед с неговите прилични цени — подхвърли Нахри свойски.

Усмивката на мъжа изчезна.

— С Гушнап ли работите? — Отново се изстъпи пред тях и изпъна рамене. — Предупредих го — заяви, размахвайки пръст в лицето й. — Това е моята територия и… ау! — изпищя, когато Дара го сграбчи за яката и го дръпна от Нахри.

— Пусни го — изсъска тя.

Ала мъжът вече беше забелязал петното върху бузата на Дара. Кръвта се отцеди от лицето му и той изписка приглушено, докато Дара го повдигаше от земята.

— Дара.

Нахри почувства внезапно жегване зад ушите, усещането, че я наблюдават. Изпъна се рязко и погледна през рамо.

Очите й срещнаха любопитния поглед на един джин през улицата. Приличаше на гезирец и беше облечен съвсем обикновено в простичка сива роба и тюрбан, ала в позата му имаше нещо наперено, което не й хареса. Той се обърна към близката сергия, сякаш разглеждаше изложената стока.

И тогава Нахри забеляза, че множеството на базара започва да оредява. Няколко притеснени лица се скриха в близките улички, а един търговец на бакър насреща им захлопна металната решетка на прозореца си.

Нахри се намръщи. Беше преживяла достатъчно насилие (борбите за власт на различни османци, френската инвазия), за да разпознае тихото напрежение, което обземаше един град, преди да изригне. Затваряха се врати, залостваха се прозорци. Една жена подвикна на две размотаващи се деца, възрастен мъж се отдалечи с куцукане по тясна уличка.

Зад нея Дара заплашваше мошеника да му изтръгне дробовете, ако го види отново. Нахри го докосна по рамото.

— Трябва да…

Предупреждението й беше прекъснато от внезапно дрънчене. Надолу по главната улица един войник удряше с косата си по големи месингови чинели, които висяха от два насрещни покрива.

— Вечерен час! — провикна се той.

Дара пусна мошеника и той побягна.

— Вечерен час?

Нахри усещаше напрежението на множеството с всяко учестено поемане на дъх. Нещо става тук, нещо, за което си нямаме и представа. Един бърз поглед разкри, че гезирецът, когото бе заловила да ги наблюдава, беше изчезнал.

Тя сграбчи Дара за ръката.

— Да се махаме от тук.

Докато бързаха през опустяващия базар, до ушите й достигаше откъслечен шепот.

— Така казват хората… отвлечена посред нощ от брачното им ложе…

— … събират се на майдана… Всевишният знае какво си мислят, че ще постигнат…

— Девите не ги е грижа. Огнепоклонниците получават каквото си поискат. Винаги става така.

Дара стисна по-здраво ръката й, теглейки я между гъмжилото. Минаха през висока порта и се озоваха на голям площад, заобиколен от медни стени, позеленели от годините. Не беше така претъпкан, както базарът, но имаше поне няколкостотин джинове, които крачеха насам-натам около простичкия шадраван от черни и бели мраморни блокове в средата му.

Масивният свод, под който бяха минали, не беше украсен, ала площадът беше заобиколен от шест други, по-малки порти, всяка от тях — украсена в съвсем различен стил. Джинове, с много по-хубави дрехи и по-заможен вид от шафитите на базара, изчезваха през тях. Пред очите й две огненокоси деца минаха тичешком през порта с колони с канелюри, по чието протежение се виеха растения. Висок аяанлиец мина забързано покрай нея, отправил се към порта, от двете страни на която се издигаха две тесни пирамиди.

Шест порти за шестте племена, осъзна Нахри, и една за базара. Дара я побутна към онази точно срещу тях. Портата на девите беше боядисана в бледосиньо, две месингови статуи на крилати лъвове я задържаха отворена. Един-единствен гезирски страж стоеше там, стиснал медна коса, и се опитваше да вкара тревожната тълпа през нея.

Сърдит глас привлече вниманието на Нахри, докато се приближаваха до шадравана.

— И какво получаваш, задето се застъпваш за правоверните? Задето помагаш на нуждаещите се и потиснатите? Смърт! Ужасна смърт, докато царят ни се крие зад панталоните на своя везир огнепоклонник!

Един джин, облечен в мръсна кафява роба и изцапан от пот тюрбан, се беше покатерил върху шадравана и се провикваше към групичката мъже, събрали се пред него. Махна сърдито към портата на девите.

— Вижте, братя мои! Дори сега тях ги покровителстват, защитава ги не кой да е, а Царската стража! И това, след като отвлякоха една невинна булка от леглото на правоверния й съпруг… жена, чието единствено престъпление е, че е напуснала суеверния култ на семейството си. Справедливо ли е това?

Множеството, чакащо да влезе в Квартала на девите, се разрасна, стигайки почти до шадравана. Двете групи, общо взето, се държаха настрани една от друга, но Нахри забеляза как един млад дев се обърна с подразнено изражение.

— Справедливо е! — възрази той на висок глас. — Това е нашият град. Защо не оставите жените ни на мира и не изпълзите обратно в коптора, от който идвате, мръснокръвци?

— Мръснокръвци? — повтори мъжът върху шадравана и се покатери върху един по-висок мраморен блок, така че множеството да го вижда по-добре. — Това ли мислиш, че съм? — И без да дочака отговор, извади дълъг нож от колана си и го прокара по китката си. Неколцина души в множеството ахнаха, когато тъмната му кръв покапа и зацвърча. — Това прилича ли ти на мръсотия? Минах през завесата. Също толкова джин съм, колкото и ти.

Девът изобщо не се разколеба. Вместо това дойде по-близо до шадравана, в черните му очи клокочеше гняв.

— Тази мръсна човешка дума не означава нищо за мен — сопна се той. — Това е Девабад. Тук няма място за онези, които наричат себе си джинове. Нито за шафитското им котило.

Нахри се притисна по-близо до Дара.

— Май си намери приятел — промърмори тя мрачно.

Дара се намръщи, но не каза нищо.

— Твоите хора са напаст! — изкрещя шафитът. — Шайка изродени търговци на роби, които все още почитат семейство убийци, женили се помежду си!

Дара изсъска и пръстите му около китката на Нахри станаха горещи.

— Недей — прошепна тя. — Да вървим.

Ала обидата очевидно разгневи девите, които все още не бяха минали през портата, и мнозина от тях се обърнаха към шадравана. Сивокос възрастен мъж вдигна предизвикателно желязна сопа.

— Нахидите бяха избраниците на Сулейман! Кахтаните не са нищо друго, освен пясъчни гезирски мухи, мръсни варвари, които говорят езика на змиите!

Шафитът отвори уста, за да отговори, а после спря и поднесе ръка до ухото си.

— Чуваш ли това?

Ухили се широко и тълпата притихна. Откъм базара в далечината Нахри чу скандиране, а земята потрепери от маршируващите крака на увеличаваща се тълпа.

Мъжът се разсмя, когато девите започнаха да се отдръпват нервно, очевидно уплашени от заплахата на задаващата се сърдита тълпа.

— Бягайте! Вървете да се сгушите пред огнените си олтари и да умолявате мъртвите си Нахиди да ви спасят!

На площада се изсипаха още мъже с гневни лица. Нахри не видя много мечове, но достатъчно от тях бяха въоръжени с кухненски ножове и парчета строшени мебели, за да я разтревожат.

— Това е денят, в който ще си платите! — изкрещя мъжът. — Ще преобърнем домовете ви наопаки, докато не открием момичето! Докато не открием и не освободим всеки правоверен роб, когото вие, неверници, държите!

Нахри и Дара бяха последните, които минаха през портата. След като се увери, че тя беше зад месинговите лъвове, Дара се обърна към гезирския страж.

— Не ги ли чу? — Той махна към нарастващата тълпа. — Затвори портите!

— Не мога. — Войникът изглеждаше млад, с едва набола черна брада. — Тези порти никога не се затварят. Такъв е законът. Освен това идват подкрепления. — Той преглътна притеснено и стисна по-силно косата си. — Няма повод за тревога.

Нахри не повярва на престорения му оптимизъм — видя как очите му се разшириха, докато скандирането се усилваше. Макар да не можеше да чуе подстрекателя върху шадравана над крясъците на тълпата, го виждаше да жестикулира на множеството под себе си. Посочи дръзко към портата на девите и през събралите се хора премина рев.

Сърцето на Нахри заби учестено. Деви, мъже и жени, млади и стари, тичаха по грижливо поддържаните улици, изчезвайки в красивите каменни сгради наоколо. Десетина мъже трескаво запечатваха врати и прозорци, а голите им ръце имаха яркоаления цвят на нагорещени ковашки инструменти. Само че бяха успели да се погрижат едва за половината постройки, а тълпата наближаваше. По-надолу по улицата малко дете плачеше, докато майка му блъскаше отчаяно по една заключена врата.

Нещо сурово се появи върху лицето на Дара. Преди Нахри да успее да направи каквото и да било, той грабна косата от гезирския войник и го блъсна на земята.

— Безполезно псе.

Подръпна вяло портата и когато тя не поддаде, въздъхна, звучейки по-скоро подразнен, отколкото разтревожен. Обърна се към множеството.

Нахри усети, че я обзема паника.

— Дара, не мисля…

Без да й обръща внимание, той се отправи през площада към множеството, въртейки косата в ръката си, сякаш за да изпита тежестта й. Останалите деви бяха зад портата и той бе сам — един-едничък мъж срещу стотици. Гледката трябва да се бе сторила забавна на множеството; Нахри зърна няколко озадачени лица и чу смях.

Шафитът скочи от шадравана, широко ухилен.

— Възможно ли е… нима има поне един огнепоклонник с малко смелост?

Дара заслони очите си с ръка, а с другата насочи косата към множеството.

— Кажи на тази сбирщина да се разотива. Никой няма да претърсва домовете на девите днес.

— Имаме причина — заяви мъжът. — Хората ти отвлякоха една жена, приела правата вяра.

— Вървете си — повтори Дара и без да чака отговор, отново се обърна към портата. Един от крилатите лъвове до Нахри като че ли потрепери. Тя се сепна, но когато погледна натам, статуята не помръдваше.

— Или какво?

Шафитът тръгна след Дара.

Все така с гръб към тълпата, Дара улови погледа на Нахри, докато сваляше тюрбана, закриващ отчасти лицето му.

— Дръпни се назад, Нахри — каза, избърсвайки калта, която скриваше татуировката му. — Аз ще се погрижа за това.

— Ще се погрижиш? — Нахри говореше тихо, но в гърдите й се надигаше тревога. — Не чу ли стража? Идват войници!

Той поклати глава.

— Все още не са тук, а през живота си съм видял да убиват предостатъчно деви.

Отново се обърна към тълпата и Нахри чу няколко слисани ахвания от най-близките мъже, а после през множеството се понесе шепот.

Шафитът избухна в смях.

— О, злощастнико, какво, в името на Всевишния, си сторил с лицето си? Мислиш си, че си афшин?

Един набит мъж, два пъти по-едър от Дара, препасал ковашка престилка, пристъпи напред.

— Има очите на роб — заяви той пренебрежително. — Очевидно не е с всичкия си… кой, освен някой луд, би искал да бъде един от онези демони? — Той вдигна железен чук. — Дръпни се, глупако, или пръв ще бъдеш покосен. Роб или не, ти си само един мъж.

— Аз съм само един мъж, така ли? Колко мило от твоя страна да споделиш загрижеността си… може би няма да е зле да изравним силите.

Дара махна с ръце към портата.

Първата мисъл на Нахри бе, че вика нея… което, макар и ласкателно, бе дълбоко погрешна преценка за уменията й. А после месинговият лъв до нея потрепери.

Нахри отстъпи назад, докато лъвът се протягаше със скърцане на метал и извиваше гръб като домашна котка. Онзи от другата страна на портата разпери крила, отвори уста и изрева.

Нахри не би предположила, че някой звук би могъл да надмине всяващия ужас рев на речната змия на маридите, ала тези можеха да се съревновават с тях. Първият лъв отговори на своя събрат също толкова мощно — страховито ръмжене, примесено с триене на скали, което я разтърси до мозъка на костите. Той избълва огнена струя дим, сякаш изкашляше топка косми, а после тръгна към Дара с мускулесто изящество в пълен контраст с металното му тяло.

Ако се съдеше по писъците на тълпата, съживяването на огнедишащи крилати лъвове не беше нещо обичайно в света на джиновете. Половината от събралите се хукнаха към изходите, ала останалите вдигнаха оръжия, придобили още по-решителен вид.

Не и шафитът… той изглеждаше напълно объркан.

— Н-не разбирам — заекна, обхождайки Дара с изпитателен поглед, докато земята трепереше. — Да не работиш с…

Ковачът също не можеше да бъде разколебан. Вдигна железния чук и се втурна напред.

Дара едва успя да вдигне косата, когато една стрела се заби в гърдите на ковача, последвана светкавично от друга, която потъна в гърлото му. Дара погледна изненадано назад, докато във въздуха отекваше тръбене.

Огромен звяр се появи от портата, водеща към базара. Два пъти по-голямо от кон, със сиви крака с дебелината на дънери, създанието изплющя с чифт подобни на ветрила уши и нададе нов гневен рев. Слон, даде си сметка Нахри. Беше виждала един веднъж, в едно имение, което беше ограбила.

Ездачът на слона се наведе, за да мине през портата, стиснал дълъг сребърен лък в ръцете си, и спокойно обходи с поглед хаоса, царящ на площада. Изглеждаше на нейните години… не че това означаваше нещо сред джиновете; Дара можеше да мине за мъж на трийсет и няколко, а беше по-стар от нейната цивилизация. Ездачът също приличаше на дев; очите и вълнистата му коса бяха черни като нейната, но беше облечен в същата униформа, както и гезирските войници.

Седеше върху слона с лекота, вдигнал крака върху седло от плат, а тялото му се поклащаше с движенията на животното. Видя го как се сепна при вида на съживените статуи и вдигна лъка си, преди да се поколебае, вероятно осъзнал, че стрелите ще са безсилни срещу месинговите зверове.

През портата се изсипаха още войници — подминаха разбягалото се множество и се разпръснаха, за да им попречат да избягат. Проблесна меден меч и някой изпищя.

Трима гезирски войници тръгнаха към Дара. Най-близкият извади оръжието си и един от лъвовете препусна натам с ръмжене, размахал металната си опашка.

— Спрете! — Стрелецът се плъзна бързо от слона, приземявайки се изящно. — Той е роб, глупаци. Оставете го на мира. — Подаде лъка си на друг мъж и тръгна към тях, вдигнал ръце. — Моля те — каза, минавайки на дивастийски. — Не ти мисля…

Погледът му падна върху знака на слепоочието на Дара и от него се откъсна задавен звук на изненада.

За разлика от него Дара изобщо не изглеждаше учуден. Ярките му очи обходиха стрелеца — от сивия тюрбан до кожените чехли, а после направи физиономия, сякаш бе изпил цяла гарафа кисело вино.

— Кой си ти?

— Аз… името ми е Джамшид. — Гласът на стрелеца бе невярващ шепот. — Джамшид е-Прамух. Капитан — добави. Погледът му се стрелкаше между лицето на Дара и лудуващите лъвове. — Ти… искам да кажа… да не… — Тръсна глава, прекъсвайки се рязко. — Мисля, че би трябвало да те заведа при моя цар. — Едва сега за първи път погледна към Нахри. — Твоята… ъ… спътница — реши — може да се присъедини към теб, ако искаш.

Дара завъртя косата.

— Това, което искам…

Нахри го настъпи силно по крака, преди да бе успял да каже още нещо. Останалите войници бяха заети с тълпата, разделяйки мъжете от жените и децата, макар че Нахри ги видя да блъскат някои съвсем малки на вид момчета до същата стена, до която и мъжете. Няколко от тях плачеха, други се молеха, проснали се на земята по начин, който й беше така познат, че трябваше да извърне очи. Не беше сигурна какво минаваше за правосъдие в Девабад, нито как царят наказваше онези, които го хулят и заплашват друго племе, но ако се съдеше по обречените погледи в очите на мъжете, докато ги нареждаха до стената, можеше да се досети.

И определено не искаше да се присъедини към тях. Отправи приятна усмивка на Джамшид иззад воала си.

— Благодаря ви за поканата, капитан Прамух. За нас ще бъде чест да се запознаем с царя ви.

* * *

— Материята е прекалено плътна — оплака се Нахри и се облегна назад, пускайки завесата с подразнена въздишка. — Нищо не мога да видя.

В този миг паланкинът, който бяха донесли за тях, се люшна напред и застана под странен ъгъл, който едва не я запрати в скута на Дара.

— Качваме се по хълма, който води до двореца — обясни Дара тихо.

Дара въртеше камата си в ръце и се взираше в желязното острие с проблясващи очи.

— Ще прибереш ли това? Наоколо има десетки въоръжени войници… какво ще направиш с него?

— Носят ме на врага ми в цветна кутия — отвърна Дара и перна лекичко кретонената завеса с камата. — Бих предпочел да съм въоръжен.

— Не каза ли, че е за предпочитане пред това да бъдеш удавен от речни демони?

Той й хвърли мрачен поглед и продължи да върти ножа.

— Да видя един дев, облечен като тях… да служи на узурпатора…

— Той не е узурпатор, Дара. А Джамшид ти спаси живота.

— Не ме е спасил. — Дара изглеждаше обиден от тази мисъл. — Попречи ми веднъж завинаги да затворя устата на онзи презрян мъж.

Нахри издаде подразнен звук.

— И как точно щеше да ни помогне това да убиеш един от поданиците на царя в първия ни ден в Девабад? Тук сме, за да се помирим с тези хора и да намерим убежище от ифритите, забрави ли?

Дара направи физиономия.

— Е, добре — въздъхна и отново започна да си играе с ножа. — Но ако трябва да съм откровен, нямах намерение да сторя онова с шедутата.

— С кое?

— Шедутата… крилатите лъвове. Исках просто да запречат портата, но… — Той се намръщи с разтревожен вид. — Нахри, откакто влязохме в града, се чувствам… странно. Почти така, сякаш…

Паланкинът спря с рязко люшване и Дара млъкна. Завесите се разтвориха, разкривайки все така притеснения на вид Джамшид е-Прамух.

Нахри се показа от носилката, поразена от гледката пред себе си.

— Това дворецът ли е?

Не можеше да бъде друго; не бе в състояние да си представи, че друга сграда би могла да бъде толкова огромна. Стъпил тежко върху каменен хълм над града, дворецът на Девабад бе внушителна мраморна постройка, толкова голяма, че закриваше част от небето. Не беше особено красива — основната сграда представляваше простичък шестетажен зикурат, издигащ се към небето. Зад мраморната стена обаче зърна очертанията на две деликатни минарета и искрящ златен купол, загатващи за по-голямо великолепие там.

В стената на двореца имаше двукрила златна врата, осветена от факли. Не… не факли, а още два крилати лъва, шеду, като както ги беше нарекъл Дара, чиито усти бяха пълни с огън. Крилата им бяха разперени сковано над раменете и Нахри изведнъж ги разпозна. Татуираното крило върху бузата на Дара, пресечено от стрела. Афшинският му символ, знак за служба на някога царското семейство на Нахидите.

Моето семейство. Нахри потрепери, макар ветрецът да беше слаб.

Докато минаваха покрай факлите, Дара изведнъж се наведе и прошепна в ухото й:

— Нахри, може би ще е по-добре, ако бъдеш… неясна за потеклото си.

— Имаш предвид, че не бива да казвам на врага на предците ми, че съм лъжкиня и крадла?

Дара допря глава до нейната, впил поглед напред. Димната му миризма я обгърна и стомахът й изпърха.

— Кажи им, че семейството на Басима те е намерило в реката като малка. Задържали са те като прислужница. Кажи им, че си се опитала да опазиш уменията си скрити и че с Басима просто сте си играли и пели, когато си ме призовала, без да искаш.

Нахри го изгледа.

— Ами останалото?

Ръката му намери нейната и я стисна леко.

— Истината — меко каза той. — Доколкото е възможно. Не знам какво друго да те посъветвам.

Сърцето на Нахри заби учестено, когато влязоха в просторна градина. Мраморни пътеки пресичаха огрени от слънцето поляни, засенчени от грижливо поддържани дървета. Изящни шадравани ромоляха наблизо, изпъстрени с листа и венчелистчета. Сладостните трели на пойни птички изпълваха въздуха, смесващи се с мелодията на далечна лютня.

Когато се приближиха, Нахри видя, че първият етаж на огромния зикурат бе отворен от едната страна с четири редици дебели колони, поддържащи покрива. Имаше шадравани, пълни с цветя, а мраморният под бе почти мек, навярно изтрит от всички крака, разхождали се по него през хилядолетията. Беше зелен, с бели жилки и приличаше на трева; сякаш вкарващ градината вътре.

Въпреки че мястото изглеждаше достатъчно голямо, за да побере хиляда души, Нахри предположи, че сега в него има не повече от двеста души, събрани около платформа със стъпала, изваяна от същия мрамор, както и подът. Започваше да се издига от средата на помещението и най-високата й част срещаше стената срещу градината.

Погледът на Нахри начаса беше привлечен от фигурата в предната й част. Царят на джиновете седеше върху блестящ престол, инкрустиран с ослепителни скъпоценни камъни и покрит с пищна резба. От бронзовокафявата му кожа се излъчваше могъщество, абаносовочерните му одежди пушеха и се вълнуваха около стъпалата му, красив тюрбан от преплетена синя, лилава и златна коприна увенчаваше главата му. Ала от почтителния начин, по който всички в стаята бяха навели глави, ставаше ясно, че не се нуждае нито от пищни одежди, нито от трон, за да стане ясно кой властва тук.

Изглеждаше така, сякаш някога е бил красив, ала посивяващата му брада и коремът под черните одежди издаваха възрастта му. Лицето му обаче все още беше остро като на ястреб, очите му с цвят на стомана бяха ярки и бдителни.

Внушителен. Нахри преглътна с усилие и насочи вниманието си към останалите. Ако не се броеше охраната му, върху горните нива на мраморната платформа имаше трима други мъже. Първият беше по-възрастен, с превити рамене. Приличаше на дев; тъмна ивица от въглен пресичаше златистокафявото му чело.

На следващата платформа имаше още двама джинове. Единият седеше върху пухкава възглавница и бе облечен по подобие на царя, къдравата му черна коса беше разрошена, бузите му — леко зачервени. Потърка брадата си, прокарвайки разсеяно пръсти по ръба на бронзов бокал. Беше красив, с онова излъчване на охолство, което, забелязала бе Нахри, често се срещаше сред богатите и ленивите, и много приличаше на царя. Синът му, предположи тя, докато погледът й спираше върху тежкия сапфирен пръстен на кутрето му. Принц.

Зад принца стоеше по-млад мъж; облеклото му бе като това на войниците, ала тюрбанът му беше тъмноален, не сив. Беше висок, с едва набола брада и сурово изражение върху тясното лице. Въпреки че имаше същата лъскава кожа и заострените уши като чистокръвните, й беше трудно да определи племето му. Беше почти толкова тъмнокож, колкото аяанлийците, ала очите му имаха стоманеносивия цвят на гезирците.

Никой като че ли не ги забелязваше. Вниманието на краля беше приковано върху двама разправящи се мъже в краката му. Въздъхна и щракна с пръсти; начаса един босоног слуга сложи бокал с вино в протегнатата му ръка.

— … е монопол. Знам, че не едно тохаристанско семейство тъче нефритена нишка. Не бива да им бъде позволено да се обединяват всеки път, когато продават на някой агниваншийски търговец.

Добре облечен мъж с дълга черна коса скръсти ръце. Около врата му имаше наниз перли, още два обгръщаха дясната му китка. Тежък златен пръстен проблясваше върху едната му ръка.

— И откъде знаеш това? — попита другият мъж обвинително. Беше по-висок и мъничко приличаше на китайските учени, които Нахри беше виждала в Кайро. Тя мина покрай Дара, любопитна да разгледа мъжете по-добре. — Признай си: изпращаш шпиони в Тохаристан!

Царят ги прекъсна, вдигайки ръка.

— Не се ли оправих току-що с вас двамата? В името на Всевишния, защо продължавате да работите заедно? Несъмнено има и други…

Той не довърши.

Изправи се и бокалът се изплъзна от ръката му, пръсвайки се на парчета върху мраморния под; залата утихна, но той като че ли не забеляза.

Очите му се бяха впили в нейните. А после една-единствена дума изскочи от устата му, като прошепната молитва.

— Маниже?

16. Нахри

Всички глави в просторната зала за аудиенции се обърнаха към нея. В металическите очи на джиновете — тъмна стомана и мед, злато и калай — Нахри съзря смесица от объркване и развеселеност, сякаш бе обект на шега, която все още не разбираше. Няколко души изхихикаха. Царят направи крачка напред и шумът секна.

— Жива си — прошепна той.

Сега помещението бе така притихнало, че Нахри го чу да си поема дълбоко дъх. Неколцината останали придворни между нея и престола побързаха да се отдръпнат.

Мъжът, за когото бе решила, че е принц, хвърли объркан поглед на царя, а после отново се обърна към нея, присвил очи, за да я разгледа, сякаш бе някакво странно насекомо.

— Това момиче не е Маниже, абба. Има толкова човешки вид, че изобщо не би трябвало да премине през завесата.

— Човешки?

Царят слезе на по-долната платформа и докато се приближаваше, през декоративните решетки на прозорците влезе слънчев лъч и падна върху лицето му. Също като Дара и той имаше знак върху едното слепоочие; в неговия случай — осмовърха звезда. По ръба на татуировката проблясваше опушено сияние, което сякаш й намигаше.

Нещо в лицето му посърна.

— Не… тя не е Маниже. — Погледа я още миг и се намръщи. — Но защо мислите, че е човек? Изглежда досущ като чистокръвна дева.

Така ли? Нахри очевидно не беше единствената, объркана от убедеността на царя. В стаята отново се разнесе шепот, а младият войник с аления тюрбан прекоси платформата и се приближи до царя.

Видимо притеснен, той сложи ръка върху рамото му.

— Абба…

Остатъкът от думите му беше съскане на неразбираем гезирски.

Нахри се сепна. Абба? Възможно ли бе войникът да е още един син?

— Виждам ушите й! — кресна царят в отговор на подразнен джинистански. — Как е възможно да мислиш, че е шафит?

Нахри се поколеба, несигурна как да постъпи. Позволено ли бе просто да заговориш царя? Може би трябваше да се поклони или…

От царя се откъсна нетърпелив звук.

Беше, сякаш някой изсмука въздуха от стаята. Факлите на стената угаснаха, тихият ромон на шадраваните секна, черните знамена зад царя престанаха да потрепват. Нахри усети как й се повдига и я залива вълна на слабост, болка лумна в различните части на тялото й, които бе наранила предишния ден.

До нея Дара нададе задавен звук и рухна на колене, пепел изби по кожата му.

Нахри се отпусна до него.

— Дара! — Сложи ръка върху треперещото му рамо, но той не отговори. Кожата му беше почти толкова студена и бледа, колкото и след нападението на птицата рух. Тя се обърна към царя. — Спрете! Наранявате го!

Мъжете на платформата изглеждаха толкова потресени, колкото царя, когато тя се беше появила. Принцът ахна, а по-възрастният дев пристъпи напред, затулил устата си с ръка.

— Слава на Създателя — каза на дивастийски. Взираше се в Нахри с широко отворени черни очи, а по лицето му пробяга смесица от страх, надежда и екстаз. — Ти… ти…

— Не е шафит — прекъсна го царят. — Както ти казах.

Отпусна ръка и факлите отново пламнаха. До нея Дара потрепери.

Царят нито за миг не беше откъснал очи от нея.

— Магия — заключи най-сетне. — Магия, целяща да те накара да изглеждаш като човек. Никога не съм чувал за нещо такова. — Очите му грееха от удивление. — Коя си ти?

Нахри помогна на Дара да се изправи. Все още беше пребледнял и като че ли му беше трудно да си поеме дъх.

— Името ми е Нахри — отвърна тя, превивайки се под тежестта му. — Тази Маниже, която споменахте, мисля… мисля, че съм нейна дъщеря.

Царят се изпъна рязко.

— Моля?

— Тя е Нахид.

Дара все още не се беше съвзел напълно и думите прозвучаха като ниско ръмжене, което накара неколцина придворни да отскочат назад.

— Нахид? — повтори седналият принц над звуците на потресеното множество. Гласът му беше пропит с недоверие. — Да не си луд?

Царят вдигна ръка, за да отпрати тълпата.

— Вън, всички вън.

Не се наложи да повтаря заповедта си — Нахри не беше предполагала, че толкова много мъже могат да се движат толкова бързо. Загледа с безмълвен страх как придворните бяха заменени от още войници. Редица стражи, въоръжени със същите странни медни мечове, се разположиха зад Нахри и Дара, препречвайки им пътя за бягство.

Стоманеният поглед на царя най-сетне се откъсна от лицето й, за да се спре върху Дара.

— Ако тя е дъщеря на Бану Маниже, кой точно си ти?

Дара докосна знака върху лицето си.

— Нейният афшин.

Тъмните вежди на царя подскочиха.

— Това трябва да е интересна история.

* * *

— Това е абсурдно — заяви принцът, когато Дара и Нахри най-сетне млъкнаха. — Ифритски конспирации, птици рух, изпратени, за да ви убият, реката Гозан, надигнала се от бреговете си, за да завие срещу луната? Запленяваща история, признавам… вероятно ще ви спечели място в гилдията на актьорите.

Царят сви рамене.

— О, не знам. Най-хубавите истории обикновено съдържат зрънце истина.

Дара настръхна.

— Не би ли трябвало да имате свидетели на станалото край Гозан? Несъмнено имате съгледвачи там. В противен случай досами прага ви би могло да се събира войска, без да подозирате.

— Ще сметна това за професионален съвет — отвърна царят лековато. Останал бе напълно невъзмутим, докато те говореха. — Ала действително е забележителна история. Очевидно е, че момичето се намира под някакво проклятие… това, че за мен е явно чистокръвна, докато в очите на всички останали изглежда като шафит. — Той отново се взря изпитателно в нея. — И действително прилича на Бану Маниже — призна, а в гласа му се прокрадна някаква емоция. — И то поразително.

— И какво от това? — възрази принцът. — Абба, не може сериозно да вярваш, че Маниже е имала тайна дъщеря? Маниже? Жената, която наказваше с гнойни язви мъжете, дръзнали да се загледат прекалено дълго в лицето й!

Точно в този момент Нахри не би имала нищо против да притежава това умение. През последния ден я бяха нападали какви ли не създания и не беше в настроение за съмненията на Кахтаните.

— Искате доказателство, че съм Нахид? — Тя посочи извитата кама, която висеше на кръста на принца. — Подхвърлете ми ей това и ще се изцеля пред очите ви.

Дара застана пред нея и във въздуха се издигна дим.

— Това би било изключително лоша идея.

Младият войник или принц, или какъвто беше онзи с едва наболата брада и враждебното изражение начаса дойде по-близо до принца. Ръката му се спусна към дръжката на медния меч.

— Ализейд — предупреди царят. — Достатъчно. И се успокой, афшине. Ако щеш вярвай, но гостоприемството на гезирците не включва да пронизваме гостите си. Или поне не и преди да сме се запознали както трябва. — Той отправи сардонична усмивка на Нахри и докосна гърдите си. — Аз съм цар Гасан ал Кахтани, както несъмнено знаеш. Това са синовете ми, емир Мунтадир и принц Ализейд. — Той посочи седналия принц и намръщения млад мъж с меча, преди да махне към по-възрастния дев. — А това е моят велик везир Каве е-Прамух. Именно неговият син Джамшид ви придружи до двореца.

Арабските им имена прозвучаха така познато, че Нахри се сепна, учуди я и това, че двама деви заемаха толкова важни постове в служба на царското семейство. Добър знак, предполагам.

— Мир вам — каза тя предпазливо.

— И вам. — Гасан разпери ръце. — Прости съмненията ни, господарке. Работата е там, че синът ми Мунтадир е прав. Бану Маниже нямаше деца и е мъртва от двайсет години.

Нахри се намръщи. Не беше от онези, които споделяха информация ей така, но повече от всичко искаше отговори.

— Ифритите казаха, че са работили с нея.

— Да работят с нея? — За първи път Нахри зърна следа от гняв върху лицето на Гасан. — Ифритите са тези, които я убиха. Нещо, което очевидно са сторили с истинско удоволствие.

По кожата на Нахри полазиха тръпки.

— Какво имате предвид?

Отговори й великият везир.

— Бану Маниже и брат й Рустам бяха нападнати от ифрити на път към имението ми в Зариаспа. Аз… аз бях сред онези, които откриха онова, което бе останало от групата им. — Той се прокашля. — Повечето от телата не можеше да бъдат разпознати, ала Нахидите…

Той не довърши; изглеждаше така, сякаш бе на път да се разплаче.

— Ифритите набучили главите им на кол — довърши Гасан мрачно. — И натъпкали в устите им реликвите на всичките им спътници, които поробили, като допълнителна подигравка. — Около яката му се завихри пушек. — Били работили с нея!

Нахри потръпна. Не виждаше и следа от измама в мъжете на платформата… поне не и по този въпрос. Великият везир изглеждаше болен, а в сивите очи на царя имаше едва сдържана скръб и ярост.

А аз бях толкова близо до това да падна в ръцете на демоните, сторили това. Нахри бе разтърсена из основи. Имаше се за опитна в долавянето на лъжи, ала ифритите почти я бяха убедили. Предположи, че Дара беше прав за това колко опитни лъжци бяха.

Дара, разбира се, не си направи труда да скрие яростта си от ужасяващата гибел на двамата Нахиди. Гневна горещина се излъчваше от кожата му.

— Защо изобщо сте допуснали Бану Маниже и брат й да излязат извън стените на града? Не сте ли видели колко е опасно да позволите последните двама Нахиди на света да се разхождат из Девастана?

Очите на емир Мунтадир припламнаха.

— Не бяха наши затворници — заяви той разпалено. — А ифритите не се бяха мяркали от повече от век. Едва ли…

— Не… прав е да ни задава този въпрос. — Гласът на Гасан, тих и съкрушен, накара по-големия му син да млъкне. — Бог ми е свидетел, че самият аз го правя всеки ден, откакто загинаха. — Облегна се на престола си, внезапно състарен. — Рустам трябваше да отиде сам. В Зариаспа имаше мор, поразяващ целебните им билки, а той бе по-опитният в ботаниката. Само че Маниже настоя да го придружи. Тя ми беше много скъпа… и много, много упорита. Лоша комбинация, признавам си. — Той поклати глава. — По онова време толкова настояваше, че аз… ах!

Нахри присви очи.

— Какво?

Гасан срещна погледа й, в изражението му имаше нещо, което Нахри не можа да разчете съвсем. Изгледа я изпитателно в продължение на един дълъг миг, а после попита:

— На колко години си, Бану Нахри?

— Не съм сигурна. Мисля, че на около двайсет.

Устните на царя се свиха в тънка линия.

— Интересно съвпадение.

Не звучеше доволен.

Великият везир пламна, яростни червени петна избиха по бузите му.

— Царю, несъмнено не намеквате, че Бану Маниже… една от благословените на Сулейман и жена с безупречен морал…

— Преди двайсет години изведнъж е имала причина да избяга от Девабад и да отиде в далечно планинско имение, където е щяла да бъде заобиколена от дискретни и напълно лоялни деви? — Царят повдигна вежда. — Случвали са се и по-странни неща.

Нахри внезапно осъзна какво казват и преди да успее да я смаже, в гърдите й пламна искрица надежда, глупава, наивна надежда.

— В такъв случай… баща ми… все още ли е жив? В Девабад ли живее?

Не можа да скрие отчаянието в гласа си.

— Маниже отказа да се омъжи — заяви Гасан глухо. — Нямаше и никакви… обвързвания. Поне доколкото аз знаех.

Беше рязък отговор, който не подканваше към по-нататъшно обсъждане. Нахри обаче се намръщи, мъчейки се да осмисли чутото.

— Ала в това няма смисъл. Ифритите знаеха за мен. Ако е избягала, преди някой да успее да научи за бременността й, ако е била убита по време на пътуването й, тогава…

Не би трябвало да съм жива. Остави последната част неизречена, но Гасан изглеждаше също толкова недоумяващ.

— Не знам — призна той. — Може би си се родила, докато са пътували, макар че не мога да си представя как си оцеляла, още по-малко пък как си се озовала в човешки град в другия край на света. — Той вдигна ръце. — Възможно е никога да не научим отговорите на тези въпроси. Моля се единствено последните мигове на майка ти да са били стоплени от знанието, че дъщеря й е жива.

— Някой трябва да я е спасил — изтъкна Дара.

Царят разпери ръце.

— Знаеш толкова, колкото и аз. Проклятието, наложено върху външния й вид, е силно… възможно е да не е дело на джин.

Дара я погледна и за миг в очите му пробяга нещо неразгадаемо, преди отново да се обърне към царя.

— И за теб тя наистина не изглежда като шафит?

Нахри долови нотката на облекчение в гласа му. Заболя я, не можеше да го отрече. Очевидно, при цялата им нарастваща „близост”, чистотата на кръвта все още беше важна за него.

Гасан поклати глава.

— Изглежда точно толкова чистокръвна, колкото и ти. И ако наистина е дъщеря на Бану Маниже…

Поколеба се и по лицето му пробяга нещо; бързо го скри зад спокойната си маска, ала Нахри умееше да разчита хората и то не й убягна.

Беше страх.

— Ако е нейна дъщеря — настоя Дара, — тогава какво?

Каве бе този, който се обади пръв; черните му очи срещнаха нейните. Нахри подозираше, че великият везир, дев също като нея, не искаше царят да замаже този отговор.

— Бану Маниже беше най-надарената лечителка от Нахидите през последното хилядолетие. Ако си нейна дъщеря… — Гласът му стана благоговеен… и мъничко предизвикателен. — Създателят ни се е усмихнал.

Царят стрелна другия мъж с подразнен поглед.

— Моят велик везир лесно се вълнува, но, да, пристигането ти в Девабад може да се окаже истинска благословия. — Очите му се плъзнаха върху Дара. — Твоето, за сметка на това… каза, че си афшин, но все още не си дал името си.

— Пропуснал съм — отвърна Дара с хладен глас.

— Защо не го споделиш сега?

Дара вирна лекичко брадичка.

— Дараявахуш.

Все едно извади острие. Очите на Мунтадир се разшириха, а Каве пребледня. По-младият принц отново сложи ръка върху меча си и дойде по-близо до семейството си.

Дори невъзмутимият цар изглеждаше напрегнат.

— Нека сме наясно, ти си онзи Дараявахуш, който оглави бунта на девите против Зейди ал Кахтани?

Кое? Нахри се обърна рязко към Дара, но той не гледаше към нея. Вниманието му беше приковано в Гасан ал Кахтани. Малка усмивчица — същата опасна усмивка, с която се беше изправил срещу шафитите на площада — играеше върху устните му.

— А… значи, хората ти си спомнят това?

— И то много добре — отвърна Гасан хладно. — Историята ни има доста да каже за теб, Дараявахуш. — Той скръсти ръце върху черната си роба. — Макар да бих могъл да се закълна, че един от предшествениците ми те обезглави при Исбанир.

Беше нарочно, разбра Нахри, обида за честта му, целяща да изтръгне по-добър отговор от Дара.

Той, разбира се, падна право в капана.

— Предшественикът ти не е направил нищо такова — заяви отровно. — Така и не стигнах до Исбанир… ако бях, днес нямаше да седиш на този престол. — Вдигна ръка и изумрудът припламна. — Бях пленен от ифритите, докато се биех с войските на Зейди в Дашт е-Лут. Несъмнено можеш да се досетиш за останалото.

— Това не обяснява как така сега стоиш пред нас — рече Гасан. — Би се нуждаел от някой Нахид, за да развалиш проклятието на ифритите, нали?

Въпреки че главата й преливаше от толкова много нова информация, Нахри забеляза, че Дара се поколеба, преди да отговори.

— Не знам — призна си най-сетне. — И аз си мислех същото… но онзи, който ме освободи, беше перито Хайзур, същият, който ни спаси край реката. Каза, че открил пръстена ми върху тялото на един човек, пътуващ из неговите земи. Събратята му обикновено не се бъркат в нашите работи, но… — Нахри чу как нещо го задави. — Той се смили над мен.

Нещо се сгърчи в сърцето на Нахри. Хайзур го беше освободил от робство и им беше спасил живота край Гозан? Образът му, сам и раздиран от болка, очакващ смъртта си от ръцете на своите събратя в небето, изникна в ума й.

Гасан изобщо не изглеждаше трогнат от съдбата на едно пери, което никога не бе срещнал.

— Кога беше това?

— Преди около десет години — отвърна Дара спокойно.

Гасан отново придоби слисан вид.

— Десет години? Несъмнено не искаш да кажеш, че си прекарал последните четиринайсет века като ифритски роб.

— Точно това искам да кажа.

Царят допря пръстите на ръцете си и погледна надолу покрай дългия си нос.

— Прости ми, задето ще го кажа направо, но познавам корави воини, доведени до нечленоразделна лудост за по-малко от три века робство. Това, което твърдиш… Никой мъж не би могъл да оцелее.

Какво? От мрачните думи на Гасан по вените на Нахри се разля лед. Животът на Дара като роб бе единственото, за което не го беше притискала; той не искаше да говори за това, а тя нямаше никакво желание да мисли за кървавите спомени, които бе принудена да преживее заедно с него.

— Не съм казал, че оцелях — поправи го Дара рязко. — Не си спомням почти нищо от времето си като роб. Трудно е да бъдеш доведен до лудост от спомени, които нямаш.

— Колко удобно — измърмори Мунтадир.

— Действително — сопна се Дара. — Защото някой — как го нарекохте, доведен до нечленоразделна лудост? — не би търпял това тук.

— А животът ти, преди да станеш роб?

Нахри се сепна при звука на нов глас. По-младият принц, осъзна тя; Ализейд, онзи, когото беше взела за страж.

— Спомняш ли си войната, афшине? — попита той с един от най-студените гласове, които Нахри беше чувала някога. — Селата в Манзадар и Байт Кадр? — Ализейд се взираше в Дара с неприкрита враждебност, омраза, която не отстъпваше на онази, с която Дара беше гледал ифритите. — Спомняш ли си Ки-зи?

До нея Дара настръхна.

— Спомням си какво направи твоят съименник с моя град, когато го завзе.

— Ще оставим нещата така — намеси се Гасан, хвърляйки предупредителен поглед на по-малкия си син. — Войната свърши и хората ни са в мир. Нещо, което несъмнено си знаел, афшине, за да доведеш доброволно една Нахида тук.

— Предположих, че това е най-безопасното място за нея — отвърна Дара хладно. — Докато не пристигнах и не открих тълпа въоръжени шафити, готвещи се да нахълтат в Квартала на девите.

— Това са вътрешни работи — увери го Гасан. — Вярвай ми, за хората ти никога не е съществувала истинска заплаха. Онези, които бяха арестувани днес, ще бъдат хвърлени в езерото до края на седмицата.

Дара изсумтя, но царят запази невъзмутимото си изражение. Беше наистина впечатляващо — Нахри усещаше, че е нужно много, за да разтърси Гасан ал Кахтани. Не беше сигурна дали би трябвало да е доволна от това, или не, но реши да отвърне на откровеността му по същия начин.

— Какво искате?

Той се усмихна… наистина.

— Лоялност. Вречете ми се във вярност и се заклевам да опазя мира между племената ни.

— А в замяна? — попита Нахри, преди Дара да успее да каже каквото и да било.

— Ще те обявя за чистокръвната дъщеря на Бану Маниже. Независимо от шафитския ти вид, никой в Девабад няма да се осмели да постави произхода ти под съмнение, след като аз го обявя публично. Ще имаш дом в двореца, всяка твоя материална нужда ще бъде задоволена и ще заемеш полагаемото ти се място като Бану Нахида. — Царят наклони глава към Дара. — Официално ще помилвам твоя афшин и ще му отпусна издръжка и позиция, отговарящи на ранга му. Ако поискаш, може дори да продължи да ти служи.

Нахри си заповяда да скрие изненадата си. Не би могла да си представи по-добро предложение. Което, разбира се, я изпълни със съмнение. Царят не й искаше нищо, а в замяна й даваше всичко, за което би си помислила.

Дара понижи глас.

— Това е трик — предупреди я на дивастийски. — В мига, в който преклониш коляно пред тази пясъчна бълха, тя ще поиска нещо…

— Тази пясъчна бълха говори съвършен дивастийски — прекъсна го Гасан. — И не очаква превиване на коляно. Аз съм гезирец. Моите хора не споделят любовта на твоето племе към помпозните церемонии. За мен думата ви е достатъчна.

Нахри се поколеба. Отново погледна към войниците зад тях. Стражите ги превъзхождаха многократно, да не говорим, че младия принц очевидно ръцете го сърбяха да се сбие. Колкото и отвратителна да бе за Дара тази мисъл, това беше градът на Гасан.

А Нахри не бе оцеляла толкова дълго, без да се научи да преценява кога я превъзхождат.

— Имате думата ми — заяви тя.

— Отлично. Нека Бог порази и двама ни, ако я нарушим. — Нахри потръпна, но Гасан само се усмихна. — А сега, когато оставихме тези неприятни неща зад гърба си, мога ли да бъда откровен? И двамата изглеждате ужасно. Бану Нахида, само по дрехите ти има кръв, събирана сякаш в продължение месеци, прекарани на път.

— Добре съм — увери го Нахри. — Не всичката е моя.

Каве пребледня, но царят се разсмя.

— Вярвам, че ще те харесам, Бану Нахри. — Изгледа я изпитателно в продължение на още един миг. — Каза, че си от страната на Нил?

— Да.

— Татакалам араби?

Арабският на царя не беше много добър, но се разбираше. Макар и изненадана, Нахри отговори:

— Разбира се.

— Така си и мислех. Той е един от литургичните ни езици. — Гасан млъкна за миг и придоби замислен вид. — Моят Ализейд го изучава най-отдадено. — Той кимна към намръщения млад принц. — Али, защо не придружиш Бану Нахри до градините? — предложи и отново се обърна към Нахри: — Можеш да си починеш, да се изкъпеш, да хапнеш. Каквото поискаш. Дъщеря ми Зейнаб ще ти прави компания. Твоят афшин може да остане, за да обсъдим стратегията ни с ифритите. Подозирам, че не за последен път чуваме за тях.

— Няма нужда — възрази Нахри.

Не беше единствената. Ализейд посочи Дара и от устата му се изля порой от гезирски думи.

Царят изсъска нещо в отговор и синът му млъкна, но Нахри не беше убедена. Не искаше да ходи никъде с грубия принц и определено не искаше да се отдели от Дара.

Дара обаче кимна неохотно.

— Трябва да си починеш, Нахри. Ще се нуждаеш от силата си за идните дни.

— А ти няма?

— Колкото и да е странно, аз се чувствам съвършено добре.

Той стисна ръката й и Нахри усети как топлина стигна чак до сърцето й.

— Върви — подкани я. — Обещавам да не тръгна на война без твое разрешение — добави с остра усмивка към Кахтаните.

Докато Дара пускаше ръката й, Нахри улови внимателния поглед, с който Гасан ги наблюдаваше. Царят й кимна и тя последва принца през огромна врата.

* * *

Докато Нахри го настигне, Ализейд беше прекосил половината широк, сводест коридор. Трябваше да подтичва, за да не изостава от неговата широка крачка, хвърляйки любопитни погледи към останалата част от двореца. Онова, което видя, беше добре поддържано, но усещаше годините на прастарите камъни и рушащите се фасади.

Двама прислужници се поклониха ниско, когато минаха покрай тях, ала принцът като че ли изобщо не ги забеляза. Крачеше, без да вдига глава. Очевидно не беше наследил дипломатичната топлота на баща си и неприкрито враждебния начин, по който беше говорил на Дара, я притесняваше.

Нахри го погледна крадешком. Млад, това беше първото й впечатление. Сключил ръце зад гърба си и превил рамене, Ализейд носеше високото си слабо тяло така, сякаш наскоро се беше източил невероятно и все още свикваше с новия си ръст. Имаше издължено, изящно лице, което навярно би било дори красиво, ако не беше толкова намръщено. Брадичката му беше покрита с едва набола брада, по-скоро надежда за брада, отколкото нещо солидно. Освен медния ятаган, в колана му беше втъкната закривена кама, а на Нахри й се стори, че зърна друг, по-малък нож, привързан към глезена му.

Той й хвърли поглед, навярно с надеждата да я разгледа, както тя него, но очите им се срещнаха и той побърза да извърне поглед. Нахри потръпна, когато тишината между тях стана още по-обтегната.

Ала той беше царският син, а тя не можеше да бъде сплашена толкова лесно.

— Е — подхвана на арабски, спомнила си думите на Гасан, че изучавал този език. — Мислиш ли, че баща ти ще ни убие?

Беше просто не особено добра шега, за да разведри настроението, но лицето на Ализейд се разкриви от неприкрито неудоволствие.

— Не.

Фактът, че отговори така бързо, сякаш и сам беше обмислял този въпрос, я шокира така, че я извади от престореното й безразличие.

— Звучиш разочарован.

Ализейд я изгледа мрачно.

— Твоят афшин е чудовище. Заслужава да изгуби главата си стократно заради престъпленията, които е извършил. — Нахри се сепна, но преди да успее да отговори, принцът отвори една врата и й даде знак да мине през нея. — Заповядай.

Неочакваната поява на следобедното слънце я заслепи. Чуруликане на пойни птички и крясъци на маймунки нарушаваха тишината, от време на време се извисяваше квакане на жаби и песен на щурци. Въздухът беше топъл и влажен, така уханен от дъха на рози, богата почва и мокро дърво, че ощипа носа й.

Когато очите й свикнаха със светлината, изумлението й още повече се усили. Онова, което се простираше пред тях, едва ли би могло да бъде наречено градина. Бе просторно и диво като горите, през които бяха пътували с Дара, по-скоро джунгла, твърдо решена да погълне градинските си корени. Тъмни лиани плъзваха от дълбините й, увиваха се около рушащите се останки от шадравани, задушавайки беззащитните плодни дръвчета. Цветя с почти агресивни цветове — алено, което грееше като кръв, индиговосиньо, прилично на звездна нощ — цъфтяха навсякъде. Две покрити с бодли финикови палми проблясваха на слънцето пред нея, направени, осъзна Нахри, изцяло от стъкло, налетите им плодове бяха златно украшение.

Нещо се спусна над главата й и Нахри се наведе, когато една четирикрила птица с пера с цветовете на залеза прелетя покрай тях. Изчезна между дърветата с ниско ръмжене, каквото би могло да се изтръгне от лъв, десет пъти по-голям от нея, и Нахри подскочи.

— Това е градината ви? — попита изумено.

Пътека, застлана с плочки, се простираше пред тях, напукана от съковити, бодливи корени и обрасла в мъх. Малки стъклени топки, пълни с танцуващи пламъци, се рееха над нея и огряваха лъкатушния път в тъмното сърце на градината.

Ализейд изглеждаше обиден.

— Предполагам, че моите хора не поддържат градините така безупречни, както са го правили твоите предци. Намираме управлението на града за по-уместна употреба на времето ни от градинарството.

Нахри започваше да губи търпение с това царско келешче.

— Значи, гезирското гостоприемство не включва да намушкате гостите си, но позволява заплахи и обиди? — попита престорено мило. — Колко очарователно.

— Аз… — Ализейд се смути. — Извинявам се — смотолеви най-сетне. — Това беше грубо. — Загледа се в краката си и махна към пътеката. — Ако обичаш…

Нахри се усмихна, чувствайки се победителка, и те продължиха. Пътеката се превърна в каменен мост, надвиснал над искрящ канал. Тя сведе поглед, докато го пресичаха. Това бе най-бистрата вода, която бе виждала някога, ромоняща над гладки скали и лъскави камъчета.

Не след дълго стигнаха до четвъртита каменна постройка, издигаща се сред лианите и гъстите дървета. Беше боядисана в жизнерадостно синьо и имаше колони с цвета на череши. Пара се процеждаше през прозорците, а отвън растеше билкова градина. Две момичета бяха коленичили сред храстите, плевяха и пълнеха сламена кошница с деликатни лилави цветчета.

Една по-възрастна жена с набръчкана кожа и топли кафяви очи се появи от постройката, когато те се приближиха. Шафит, досети се Нахри, забелязала заоблените й уши и доловила познатите бързи удари на сърцето й. Беше прибрала посивяващата си коса в простичък кок и бе облечена в сложна дреха, увита около тялото й.

— Мир на тебе, сестро — поздрави я Ализейд, когато тя се поклони, с много по-мил тон, отколкото бе използвал с Нахри. — Гостенката на баща ми идва от дълъг път. Имаш ли нещо против да се погрижиш за нея?

Жената се взря в Нахри с неприкрито любопитство.

— За мен ще бъде чест, принце.

Ализейд срещна очите й за миг.

— Сестра ми скоро ще се присъедини към вас, ако е рекъл Бог. — Нахри не беше сигурна дали се шегува, когато добави: — Тя е по-добра компания от мен. — И без да дочака отговор, се обърна рязко.

Един ифрит би бил по-добра компания от теб. Поне Аешма беше опитал за малко да бъде мил. Нахри загледа как Ализейд се отдалечава бързо натам, откъдето бяха дошли, чувствайки се доста неловко, докато шафитската жена не я улови за ръка и не я въведе в пълната с пара баня.

След броени минути дузина момичета се грижеха за нея; прислужниците бяха шафити от всякакви етноси, говорещи джинистански, смесен с арабски и черкезки, гуджаратски и суахили, както и още няколко езика, които Нахри не можа да разпознае. Някои й предложиха чай и шербет, други се заеха с разрошената й коса и мръсната кожа. Нямаше представа коя си мислеха, че е, а те много внимаваха да не я попитат, но се отнасяха към нея, сякаш бе принцеса.

Бих могла да свикна с това, помисли си Нахри, сякаш след часове, отпусната в топла вана с вода, натежала от благовонни масла, и въздух, напоен с аромата на рози. Едно момиче масажираше главата й, докато й сапунисваше косата, друго разтъркваше дланите й. Нахри отметна глава назад и затвори очи.

Беше прекалено сънлива, за да си даде сметка, че в стаята се беше възцарила тишина, докато един звънлив глас не я изтръгна от унеса й.

— Виждам, че си се настанила удобно.

Нахри отвори рязко очи. Едно момиче седеше на пейката срещу нея, кръстосало деликатно крака под най-скъпата на вид рокля, която тя беше виждала някога.

Беше поразителна, с красота толкова неестествено съвършена, че Нахри в миг разбра — във вените й нямаше и капчица човешка кръв. Имаше тъмна, гладка кожа и пълни устни, а косата й беше грижливо прибрана под простичък тюрбан с цвета на слонова кост, украсен с един-единствен сапфир. Сиво-златните й очи и издължените черти толкова напомняха на младия принц, че нямаше никакво съмнение коя е. Сестрата на Ализейд, принцеса Зейнаб.

Нахри скръсти ръце върху гърдите си и се потопи по-надълбоко под мехурчетата, чувствайки се оголена и невзрачна. Другата жена се усмихна, очевидно наслаждавайки се на неудобството й, и потопи палеца на крака си във ваната. Диаманти заблещукаха върху една златна гривна около глезена й.

— В целия дворец кипи страшно вълнение заради теб — продължи тя. — Вече подготвят огромно пиршество. Ако се вслушаш, ще чуеш барабаните във Великия храм. Цялото ти племе празнува по улиците.

— Аз… извинявам се — смотолеви Нахри, не знаейки какво да каже.

Принцесата се изправи с изящество, от което на Нахри й се прииска да заридае от завист. Роклята й падаше на съвършени вълни до пода; Нахри никога не беше виждала нещо такова: розова мрежа, фина като паяжина, изтъкана в изящен цветен рисунък, с вплетени ситни перли и наложена върху тясна тъмнолилава рокля. Не приличаше на нещо, изработено от човешки ръце, това беше сигурно.

— Глупости — отвърна Зейнаб. — Няма за какво да се извиняваш. Ти си гостенка на баща ми. Радвам се да те видя доволна. — Тя махна на една прислужница със сребърен поднос, взе бяла, поръсена с пудра захар сладка и я лапна, без дори зрънце захар да изцапа начервените й устни. — Предложи ли един на Бану Нахида?

Момичето ахна и изпусна подноса. Той издрънча на земята и една сладка се търкулна в уханната вода. Очите на прислужницата бяха големи като панички.

— Бану Нахида?

— Така изглежда. — Зейнаб отправи заговорническа усмивка на Нахри; в очите й имаше злобен блясък. — Родната дъщеря на Маниже, омагьосана така, че да прилича на човек. Вълнуващо, нали? — Тя махна към подноса. — Най-добре го почисти бързичко, момиче. Имаш клюки, които да разнесеш. — Обърна се към Нахри и сви рамене. — Тук никога не се случва нищо интересно.

Преднамерената небрежност, с която беше разкрила самоличността й, остави Нахри онемяла за миг от гняв.

Изпитва ме. — Нахри овладя гнева си и си напомни историята на Дара за произхода си. — Отгледаха ме като обикновена човешка прислужница, а той ме спаси и ме доведе в един магически свят, който едва разбирам. Реагирай така, както би реагирало това момиче.

Нахри си заповяда да се усмихне смутено, осъзнавайки, че това бе просто първата от многото игри, които щеше да играе в двореца.

— О, не знам колко интересна съм аз. — Тя се взря в Зейнаб с неприкрито възхищение. — Никога досега не съм срещала принцеса. Толкова сте красива, господарке.

Очите на Зейнаб се озариха от удоволствие.

— Благодаря ти, но моля те… наричай ме Зейнаб. С теб ще бъдем приятелки, нали така?

Опазил ме Бог от такава съдба.

— Разбира се — съгласи се тя. — Стига ти да ме наричаш Нахри.

— Добре, нека да е Нахри. — Зейнаб се усмихна и й даде знак да стане. — Ела! Сигурно умираш от глад. Ще накарам да ни донесат храна в градината.

Нахри бе по-скоро жадна, отколкото гладна; горещата баня беше изсмукала и последната капчица влага от кожата й. Огледа се наоколо, ала съсипаните й дрехи не се виждаха никъде, а нямаше особено желание да разкрие още от себе си пред плашещо красивата принцеса.

— О, хайде де, не бъди срамежлива — засмя се Зейнаб, досещайки се правилно за мислите й.

За щастие, една от прислужниците се появи, понесла копринена небесносиня роба. Нахри се пъхна в нея и последва Зейнаб навън от банята по една каменна пътека, която лъкатушеше през дивата градина. Яката на Зейнаб слизаше достатъчно ниско, за да разкрие задната част на изящната й шия, и Нахри не можа да не се взре в златните закопчалки на двете огърлици, които носеше. Изглеждаха деликатни. Крехки.

Престани, скара се тя на себе си.

— Ализейд се опасява, че те е засегнал — каза Зейнаб, докато водеше Нахри към дървен павилион, който сякаш изникна от нищото, кацнал над едно бистро езерце. — Извинявам се. Той има злощастната склонност да казва точно това, което му е на ума.

Павилионът беше застлан с дебел бродиран килим и меки възглавници. Нахри се отпусна върху тях без покана.

— Мислех, че откровеността е добродетел.

— Невинаги. — Зейнаб седна срещу нея, сгъвайки се изящно върху една възглавница. — Разказа ми обаче за пътуването ти. Какво приключение трябва да е било! — Принцесата се усмихна. — Не можах да се сдържа да не надникна в двора на баща ми, за да видя афшина, преди да дойда тук. Бог да ми е на помощ, но е толкова красив. Дори по-красив, отколкото разказват легендите. — Тя сви рамене. — Макар че, предполагам, така и трябва да се очаква от един роб.

— Какво искаш да кажеш? — попита Нахри по-остро, отколкото беше възнамерявала.

Зейнаб се намръщи.

— Не знаеш ли? — Когато Нахри не отговори, тя продължи: — Е, то е част от проклятието, нали? Да ги направи по-привлекателни за човешките им господари?

Дара не й беше казал това и представата за красивия дев, принуден да се подчинява на прищевките на цял куп запленени господари, не бе нещо, върху което й се искаше да се замисля. Прехапа безмълвно устни и загледа как две прислужници влязоха в павилиона, понесли сребърни подноси, отрупани с храна. Тази, която бе по-близо до нея, набита жена с бицепси, дебели колкото краката на Нахри, се олюля под тежестта на своя поднос и едва не го изпусна в скута на Нахри, докато го оставяше.

— Слава на Всевишния — прошепна Нахри.

Пред нея имаше храна, достатъчна, за да засити цял квартал на Кайро. Купчини ориз с шафран, лъщящи от масло и нашарени от сушени плодове, планини от зеленчуци със сметана, камари пирожки с цвят на бадеми. Имаше тави с плоски питки с дължината на ръката й и малки глинени купи, пълни с такова разнообразие от ядки, плодове и сирена с билки, каквото Нахри не беше виждала. Ала всичко това бледнееше в сравнение с платото пред нея, онова, което едва не беше съборило прислужницата, която го беше донесла: една цяла розова риба, почиваща върху свежи билки, два пълнени гълъба и меден съд с кюфтета в гъст сос от кисело мляко.

Погледът й падна върху овален съд, отрупан с ориз с подправки, сушен зелен лимон и лъщящи от мазнина парченца пиле.

— Това да не би да е… кабса?

Нахри придърпа съда към себе си и се зае да си сипе още преди Зейнаб да успее да отговори. Умираща от глад, изтощена и хранила се единствено с престояла манна и супа от леща в продължение на седмици, Нахри не я беше особено грижа дали изглежда невъзпитана. Затвори очи, наслаждавайки се на вкуса на печеното пиле.

Докато нетърпеливо загребваше още от ориза с подправки, зърна развеселеното изражение на принцесата.

— Кой да предположи, че си такава почитателка на гезирската кухня. — Зейнаб се усмихна, ала усмивката не стигна до очите й. — Никога не съм срещала дев, който да яде месо.

Нахри си спомни, че Дара й го беше казал, но сви рамене.

— В Кайро ядях месо. — Закашля се — беше преглътнала твърде бързо и се бе задавила. — Има ли вода? — попита тя една от прислужниците.

Зейнаб, която си вземаше деликатно от купичка с лъскави черни череши, кимна към една гарафа.

— Има вино.

Нахри, която все още изпитваше подозрение към виното, се поколеба. Само че отново се беше закашляла и реши, че няколко глътки няма да й навредят.

— Да, моля… благодаря — каза, когато една прислужница напълни щедро бокал и й го подаде. Отпи голяма глътка. Беше много по-сухо от виното от фурми, което Дара беше измагьосал, свежо и хладно. И много освежаващо, сладко, без да е прекалено, с деликатна плодова нотка. — Колко е вкусно — удиви се и Зейнаб отново се усмихна.

— Радвам се, че ти хареса.

Нахри продължи да се храни, отпивайки по няколко глътки вино от време на време, за да прокара храната. Смътно си даваше сметка, че Зейнаб каканиже за историята на градината; слънцето напичаше, но откъм хладната вода повяваше лек ветрец. Някъде отдалече едва-едва долиташе звукът на стъклени камбанки. Тя примига и се облегна тежко върху меките възглавници, странна тежест се разля в крайниците й.

— Добре ли си, Нахри?

— Ммм? — Тя вдигна поглед.

Зейнаб посочи към бокала й.

— Може би няма да е зле да караш по-внимателно с това. Чувам, че е доста силно.

Нахри примига, борейки се да задържи очите си отворени.

— Силно?

— Така казват. Самата аз не знам. — Тя поклати глава. — Лекциите, на които ще се наслушам от малкия ми брат, ако ме хване да пия вино…

Нахри погледна към бокала си. Беше пълен… едва сега си даде сметка колко внимателно се бяха грижили прислужниците да го допълват непрекъснато… и нямаше представа колко беше изпила.

Главата й се замая.

— Аз… — Гласът й беше смущаващо завален.

Зейнаб я изгледа засрамено, притискайки ръка до сърцето си.

— Съжалявам — извини се с медено сладък глас. — Би трябвало да се досетя, че твоето… възпитание, не те е изложило на подобни неща. О, Бану Нахида, внимавай — предупреди я, когато Нахри залитна напред, подпирайки се на длани. — Защо не поспиш малко?

Нахри усети, че й помагат да си легне върху невъзможно мека купчина възглавници. Една прислужница започна да й вее с широко ветрило от палмови листа, а друга опъна тънък балдахин, за да я предпази от слънцето.

— Аз… не мога — опита се да възрази. Прозя се и зрението й се замъгли. — Трябва да намеря Дара…

Зейнаб се засмя леко.

— Сигурна съм, че баща ми може да се справи с него.

Някъде в едно ъгълче на ума на Нахри увереният смях на Зейнаб я човъркаше. Едно предупреждение се опита да разкъса мъглата на мислите й, да я изтръгне от прокрадващото се изтощение.

Но не успя. Главата й падна назад и очите й се затвориха.

* * *

Нахри потрепери и се събуди; нещо студено и влажно се допираше до челото й. Отвори очи и примига в мътната светлина. Намираше се в тъмна стая, легнала върху непознат диван, а върху гърдите й беше придърпано плетено одеяло.

Дворецът — спомни си, — пиршеството. Вокалите, които Зейнаб й беше доливала непрекъснато… странната тежест, завладяла тялото й…

Надигна се рязко. Главата й никак не беше доволна от внезапното движение и начаса възнегодува с туптяща болка в основата на черепа. Тя потръпна.

— Шшш, всичко е наред. — Една сянка се отдели от тъмния ъгъл. Жена, осъзна Нахри. Дева с очи тъмни като тези на Нахри и пепелен знак върху челото. Черната й коса беше прибрана в строг кок, лицето беше набраздено както от годините, така и от тежък труд. Приближи се до нея с метална чаша, от която се вдигаше пара. — Изпий това. То ще ти помогне.

— Не разбирам — измърмори Нахри, докато разтърсваше главата си, която я болеше. — Ядях, а после…

— Вярвам, че са се надявали да изпаднеш в несвяст от пиене сред купчина ястия с месо и да станеш за срам — отвърна жената небрежно. — Не е нужно да се притесняваш обаче. Появих се, преди да бъде нанесена сериозна вреда.

Какво? Нахри бутна чашата настрани, изгубила внезапно желание да приема неизвестни напитки от непознати.

— Но защо тя… коя си ти? — попита объркано.

Мила усмивка огря лицето на жената.

— Нисрийн е-Киншур. Бях главната помощничка на майка ти и чичо ти. Дойдох веднага щом научих… макар да ми отне известно време да си проправя път през тълпите, празнуващи по улиците. — Тя долепи пръстите на двете си ръце в поздрав и се поклони леко. — За мен е чест да се запознаем, господарке.

Нахри, на която все още й се виеше свят, не беше сигурна как да отговори.

— Добре — смотолеви накрая.

Нисрийн кимна към димящата чаша. Каквото и да имаше вътре, от него се носеше горчив мирис, който напомняше малко на маринован джинджифил.

— Това ще помогне, повярвай ми. Рецептата е на чичо ти Рустам и му спечели много почитатели сред любителите на забавленията в Девабад. Що се отнася до първата част на въпроса ти… — Нисрийн понижи глас. — Би било разумно да нямаш доверие на принцесата; майка й Хатсет никога не е обичала семейството ти.

Какво общо има това с мен?, искаше й се на Нахри да възрази. Беше в Девабад едва от ден; възможно ли бе вече да си беше спечелила враг в двореца?

Почукване на вратата прекъсна мислите й. Нахри вдигна поглед, докато една много позната — и много добре дошла — глава надникна вътре.

— Будна си. — Дара се усмихна; изглеждаше облекчен. — Най-сетне. По-добре ли се чувстваш?

— Не бих казала — измърмори Нахри. Отпи от чая и го остави върху ниската огледална масичка до себе си с гримаса. Прибра няколко кичура коса, които бяха залепнали за лицето й, докато Дара се приближаваше. Не й се мислеше как ли изглежда. — Колко дълго спах?

— От вчера.

Той седна до нея. Определено изглеждаше добре отпочинал. Беше се изкъпал и обръснал и носеше дълга тъмнозелена връхна дреха, която подчертаваше ярките му очи. Беше обут с нови ботуши и когато се раздвижи, Нахри зърна торбата, която беше оставил на земята.

Връхната дреха и обувките изведнъж придобиха ново значение и тя присви очи.

— Отиваш ли някъде?

Усмивката му избледня.

— Почитаема Нисрийн — обърна се той към по-възрастната жена. — Извини ме… но имаш ли нещо против да ни дадеш минутка насаме?

Черните вежди на Нисрийн подскочиха.

— Толкова различни ли са били нещата по твое време, афшин, та биха те оставили сам с неомъжено момиче от племето ни?

Дара допря ръка до сърцето си.

— Кълна се, че нямам наум нищо непристойно.

Усмихна се отново, леко дръзка усмивка, от която сърцето на Нахри прескочи един удар.

Нисрийн очевидно също не беше недостъпна за очарованието на красивия воин. Изражението й омекна, а бузите й порозовяха. Тя въздъхна и се надигна.

— Само минутка, афшине. Вероятно би трябвало да нагледам работниците, които поправят лечебницата. Искаме да започнем обучението възможно най-скоро.

Обучение? Главата на Нахри затуптя още по-силно. Надявала се бе да си почине мъничко в Девабад след изтощителното им пътуване. Мъничко зашеметена, тя просто кимна.

— Само че, Бану Нахида… — Нисрийн поспря на прага и погледна назад; в черните й очи имаше тревога. — Моля те, бъди по-внимателна край Кахтаните — предупреди я меко. — Край всеки, който не е от нашето племе.

След това си тръгна, затваряйки вратата след себе си.

Дара се обърна към Нахри.

— Тя ми харесва.

— Естествено. — Нахри махна към ботушите и торбата му. — Кажи ми защо си облечен така, сякаш отиваш някъде.

Той си пое дълбоко дъх.

— Отивам по следите на ифритите.

Нахри примига насреща му.

— Изгубил си си ума. Завръщането ти в града буквално те е накарало да полудееш.

Нахри поклати глава.

— Нещо не е наред в историята на Кахтаните за произхода ти и ифритите, Нахри. Времето, предполагаемото проклятие, наложено върху външния ти вид… парченцата не пасват.

— Кой го е грижа? Дара, живи сме. Това е единственото, което има значение!

— Не е — възрази той. — Нахри, ами ако… ами ако в думите на Аешма за майка ти има истина?

Нахри зяпна.

— Не чу ли разказа на царя за станалото с нея?

— Ами ако лъжеше?

Нахри разпери ръце.

— Дара, за бога. Просто си търсиш каквато и да било причина да нямаш доверие на тези хора. И за какво? За да се впуснеш в някаква недомислена гонитба?

— Не е недомислена — отвърна Дара тихичко. — Не казах истината за Хайзур на Кахтаните.

Нахри се вледени.

— Какво имаш предвид?

— Хайзур не ме освободи. Той ме намери. — Ярките очи на Дара срещнаха потресения й поглед. — Откри ме преди двайсет години, облян в кръв, почти не на себе си, да се лутам из същата част на Девастана, в която уж са срещнали края си твоите роднини… край, от който ти може би тъкмо си се била спасила. — Протегна ръка и улови нейната. — А после, двайсет години по-късно, използвайки магия, която все още не разбирам, ти ме повика.

Стисна ръката й и Нахри почувства отчетливо дланта му — корава и загрубяла до нейната.

— Може би Кахтаните не лъжат, може би доколкото те знаят, това е истината. Ала ифритите знаеха нещо… и точно сега това е единственото, с което разполагаме. — В гласа му се долавяха умолителни нотки. — Някой ме върна, Нахри. Някой те е спасил. Трябва да знам.

— Дара, забрави ли колко лесно ни надвиха край Гозан?

Гласът й се прекърши от страх.

— Няма да срещна смъртта си — увери я той. — Гасан ми даде две дузини от най-добрите си мъже. А колкото и да ми е неприятно да го кажа, гезирците са добри войници. Битките като че ли са единственото, което правят добре. Вярвай ми, когато ти казвам, че ми се ще да не го знаех от личен опит.

Нахри му хвърли мрачен поглед.

— Да, можеше да споменеш миналото си в малко по-големи подробности, преди да пристигнем, Дара. Въстание?

Той се изчерви.

— Дълга история.

— Твоите май винаги са такива. — Гласът й стана горчив. — Е, значи, това е? Просто ще ме изоставиш тук с тези хора?

— Няма да е задълго, Нахри, кълна ти си. А ти ще бъдеш в пълна безопасност. Ще пътувам с техния емир. — Лицето му се изкриви. — Ясно дадох на царя да разбере, че ако с теб се случи нищо, сина му ще го сполети същото.

Нахри можеше само да си представи колко добре беше минал този разговор. Знаеше, че част от онова, което Дара казваше, има смисъл, но господи, мисълта да остане сама в този чужд град, заобиколена от интригантстващи джинове, които й имаха зъб по причини, за които тя и понятие си нямаше, я ужасяваше. Не можеше да си представи да го направи сама, да се събужда без Дара до себе си, да прекарва дните си без грубоватите му съвети и дразнещи коментари.

А и той несъмнено подценяваше опасността. Това бе мъжът, който бе скочил в зейналата паст на птицата рух със смътната мисъл да я убие отвътре. Поклати глава.

— Ами маридите, Дара, и перитата? Хайзур каза, че искат кръвта ти.

— Надявам се, че вече са си отишли. — Нахри повдигна невярващо вежди, но той продължи. — Няма да нападнат голяма група джинове. Не могат. Между расите ни съществуват закони.

— Това не ги спря по-рано.

Очите й пареха. Всичко това беше твърде много, случваше се твърде бързо.

Лицето на Дара посърна.

— Нахри, трябва да го направя… о, моля те, не плачи — примоли се, когато тя изгуби битката със сълзите, които се опитваше да преглътне. Избърса ги от бузите й, пръстите му бяха горещи до кожата й. — Дори няма да усетиш, че ме няма. Тук има толкова неща за крадене, че вниманието ти ще бъде напълно погълнато.

Шегата не можа да разведри особено настроението й. Тя извърна поглед, внезапно смутена.

— Добре — заяви глухо. — В крайна сметка нали ме доведе при царя. Това е всичко, което ми обеща…

— Недей.

Нахри се сепна, когато той внезапно взе лицето й в шепи. Впи поглед в нейния и сърцето й прескочи един удар.

Само че не направи нищо повече… макар че в очите му несъмнено припламна съжаление, докато прокарваше за миг палец по долната й устна.

— Ще се върна, Нахри — обеща. — Ти си моята Бану Нахида. Това е моят град. — Изражението му беше предизвикателно. — Нищо няма да ме задържи надалече и от двама ви.

17. Али

Лодката пред Али беше направена от чист бронз, достатъчно голяма, за да побере дузина мъже. Лъчите на слънцето играеха по искрящата й повърхност, отразявани от далечното езеро под тях. Халките, които я придържаха към стената, скърцаха дрезгаво, докато тя се полюшваше на вятъра. Бяха прастари; бронзовата лодка висеше тук от близо две хиляди години.

Това беше един от най-любимите методи на екзекуция на Нахидите.

Шафитските затворници пред Али несъмнено знаеха, че са обречени, вероятно го бяха разбрали още щом ги бяха задържали. Нямаше почти никакво умоляване, докато хората на Али ги принудиха да се качат в бронзовата лодка. Знаеха, че не могат да очакват милост от чистокръвните.

Признаха си. Това не са невинни мъже. Каквито и слухове да ги бяха подтикнали, те бяха вдигнали оръжие с намерението да опустошат Квартала на девите.

Докажи лоялността си, Зейди, чу Али думите на брат си и вкорави сърцето си.

Един от затворниците, най-малкият, внезапно се отскубна от останалите. Преди стражите да успеят да го хванат, той се хвърли в краката на Али.

— Моля ви, господарю! Нищо не съм направил, кълна се! Продавам цветя на майдана. Това е всичко!

Мъжът вдигна очи, долепил длани в знак на почит.

Само че изобщо не беше мъж. Али се сепна; затворникът беше момче, изглеждаше по-младо дори от него. Кафявите му очи бяха подпухнали от плач.

Навярно доловило колебанието на Али, момчето продължи с отчаян глас:

— Съседът ми просто искаше наградата! Даде името ми, но се кълна, че нищо не съм сторил! Имам клиенти деви… никога не бих ги наранил! Заван е-Каош! Той ще гарантира за мен!

Абу Нувас издърпа момчето на крака.

— Махни се от него — изръмжа и блъсна ридаещия шафит в лодката заедно с останалите; повечето от тях се молеха, навели глави.

Разтърсен, Али запрелиства свитъка в ръцете си, хартията беше изтъняла от многобройните докосвания. Взря се в думите, които трябваше да прочете, думите, които беше изричал твърде много пъти тази седмица.

Още веднъж. Просто го направи още веднъж.

Отвори уста.

— Всички сте намерени за виновни и осъдени на смърт от благородния и озарен Гасан ал Кахтани, владетел на царството и… бранител на вярата. — Титлата беше като отрова в устата му. — Дано Всевишният се смили над вас.

Един от металурзите на баща му пристъпи напред, пукайки ръцете си с цвят на въглен, и погледна Али очаквателно.

Али се взря в момчето. Ами ако казва истината?

— Принц Ализейд — подкани го Абу Нувас.

Пламъци се увиваха около пръстите на металурга.

Али едва чу личния си страж. Вместо това в ума му отново изникна образът на Анас.

Аз би трябвало да бъда там горе. — Али свали свитъка. — От всички тук вероятно аз съм най-близо до „Танзим”.

— Кайд, чакаме. — Когато Али не каза нищо, Абу Нувас се обърна към металурга. — Направи го — изплющя гласът му.

Мъжът кимна и пристъпи напред, тлеещите му черни ръце придобиха горещия ален цвят на желязо, което някой кове. Той стисна ръба на лодката.

Ефектът беше незабавен. Бронзът засия и босоногите шафити запищяха. Повечето мигом скочиха в езерото; тази смърт със сигурност щеше да е по-бърза. Неколцина издържаха още миг-два, но не отне дълго. Рядко отнемаше дълго.

С изключение на този път. Момчето на неговите години, онова, което бе умолявало за милост, не беше достатъчно бързо и докато опита да скочи, разтопеният метал беше полазил по краката му и го беше пленил в лодката. В ужаса си то сграбчи ръба на лодката, вероятно с намерението да се оттласне и да скочи.

Беше грешка. Ръбовете на лодката бяха също толкова разтопени, колкото и останалата й част. Омагьосаният метал залепи здраво ръцете му и то изпищя, мъчейки се да се освободи.

— Ааааа! Не, господи, не… моля те! — изпищя отново, животински вой на болка и ужас, който се вряза в душата на Али.

Ето защо хората незабавно скачаха в езерото, ето защо това наказание всяваше такъв ужас в сърцата на шафитите. Ако не събереш смелостта да се изправиш срещу безмилостната вода, щеше да бъдеш изгорен бавно от разтопения бронз.

Али не издържа. Никой не заслужаваше да умре по този начин. Събу ботушите си и извади зулфикара от ножницата, блъскайки металурга настрани.

— Ализейд! — изкрещя Абу Нувас, но Али вече се беше покатерил в лодката.

Изсъска; пареше по-силно, отколкото очакваше. Само че той беше чистокръвен. Щеше да е нужно много повече от разтопен бронз, за да го нарани.

Шафитското момче беше пленено на четири крака, погледът му — прикован насила в горещия метал. Нямаше да види удара. Али вдигна високо зулфикара с намерението да го забие в сърцето на обреченото момче.

Твърде късно. Коленете на момчето поддадоха и вълна течен метал заля гърба му, втвърдявайки се за миг. Момчето запищя още по-силно, гърчейки се в отчаян опит да види какво става зад него. Али се олюля от ужас, докато отново вдигаше ятагана си.

Вратът на момчето все още беше гол.

Той не се поколеба. Зулфикарът лумна за живот, докато се спускаше надолу и огненото острие преряза врата на момчето с лекота, от която стомахът на Али се сгърчи. Главата му тупна и се възцари благословена тишина, единственият звук беше думкането на сърцето на Али.

Той си пое дъх на пресекулки, мъчейки се да не припадне. Кървавата сцена пред него беше нетърпима. Бог да ми прости.

Слезе със залитане от лодката. Нито един от мъжете не срещна очите му. Униформата му беше подгизнала от шафитска кръв, аленият й цвят изпъкваше на фона на бялата му препаска. Дръжката на зулфикара лепнеше в ръката му.

Без да обръща внимание на хората си, Али се отправи безмълвно към стълбите, извеждащи на улицата. Не беше слязъл и до средата, когато гаденето го надви. Свлече се на колене и повърна, а писъците на момчето отекваха в главата му.

Когато свърши, седна на земята, облегнат на хладните камъни, сам и треперещ на тъмното стълбище. Знаеше, че ще бъде посрамен, ако някой го види, кайдът на града — повръщащ и разтреперан просто защото беше екзекутирал затворник. Само че не го беше грижа. Нима му беше останала някаква чест? Той беше убиец.

Избърса мокрите си очи и потърка едно място на бузата, което го сърбеше, преди с ужас да осъзнае, че беше кръвта на момчето, засъхваща върху горещата му кожа. Затърка яростно дланите и китките си в грапавата материя на препаската си, а после избърса кръвта от лицето си с края на червения си тюрбан, символ на поста му на кайд.

Изведнъж спря, загледан в плата в ръцете си. От години мечтаеше да го носи, цял живот се беше обучавал за това.

Разви тюрбана и го пусна в прахта.

Нека абба ми отнеме титлите. Нека ме заточи в Ам Гезира. Това няма никакво значение.

Али беше дотук.

* * *

Докато Али стигне в двореца, заседанието на двора отдавна беше приключило, и макар че кабинетът на баща му беше празен, до ушите му достигна музика от градината под него. Той слезе в нея и видя баща си да се обляга на една възглавница край засенчено езерце. Чашата с вино му беше подръка, също както и наргилето. Две жени свиреха на лютни, имаше обаче и писар, който четеше от разгънат свитък. Люспеста птица с пушещи пера, магическият братовчед на гълъбите, които човеците използваха за пращане на съобщения, бе кацнала на рамото му.

Гасан вдигна поглед, когато Али се приближи. Сивите му очи се плъзнаха от непокритата му глава до опръсканите с кръв дрехи и босите крака. Тъмните му вежди подскочиха.

Писарят вдигна глава и подскочи при вида на окървавения принц; подплашен, гълъбът излетя.

— Аз… трябва да говоря с теб — заекна Али; в присъствието на баща му увереността му бързо се изпаряваше.

— Досещам се. — Гасан отпрати писаря и музикантките. — Оставете ни.

Двете жени бързо прибраха лютните си, минавайки предпазливо покрай Ализейд. Писарят сложи безмълвно свитъка в ръката на баща му. Строшеният восъчен печат беше черен: царски печат.

— От експедицията на Мунтадир ли е? — попита Али; тревогата за брат му беше надвила всичко друго.

Гасан му даде знак да се приближи и му подаде свитъка.

— Ти си ученият, нали?

Али плъзна поглед по съобщението, едновременно облекчен и разочарован.

— Няма и следа от тези предполагаеми ифрити.

— Да.

Продължи да чете и въздъхна с облекчение.

— Ала най-сетне са се срещнали с Уаджид. Слава на Всевишния. — Прошареният стар воин спокойно можеше да се мери с Дараявахуш. Когато стигна до края, се намръщи. — Отиват в Бабили? — попита изненадано.

Бабили беше близо до границата с Ам Гезира и мисълта за афшинския Бич толкова близо до родната им земя бе смущаваща.

Гасан кимна.

— В миналото там са били забелязвани ифрити. Струва си да се провери.

Али изсумтя презрително и метна свитъка върху близката масичка. Гасан се облегна на възглавницата си.

— Не си съгласен?

— Не съм — заяви Али разпалено, прекалено разстроен, за да се овладее. — Единствените ифрити, които ще открият, са плодове на въображението на онзи афшин. Изобщо не биваше да изпращаш Мунтадир на подобен безполезен поход.

Царят потупа мястото до себе си.

— Седни, Ализейд. Изглеждаш така, сякаш всеки миг ще рухнеш. — Той напълни малка керамична чаша с вода от близката кана. — Пийни.

— Добре съм.

— Външният ти вид казва друго.

Царят тикна чашата в ръката на сина си.

Али отпи глътка, но упорито остана на крака.

— Мунтадир е в пълна безопасност — увери го Гасан. — Изпратих две дузини от най-добрите си войници с тях. Сега и Уаджид е там. Освен това Дараявахуш няма да посмее да го нарани, докато Бану Нахида е под моята защита. Не би я изложил на риск.

Али поклати глава.

— Мунтадир не е воин. Трябваше да изпратиш мен вместо него.

Баща му се разсмя.

— Как ли пък не. Онзи афшин би те удушил още на първия ден и щях да съм принуден да се вдигна на война, независимо какво си казал, за да си го заслужиш. Мунтадир е очарователен. И ще бъде цар. Трябва да прекарва повече време, като предвожда мъже, и по-малко, като повежда пиянски песни. — Той сви рамене. — Истината е, че онова, което исках най-много, бе Дараявахуш далече от момичето, а ако е готов сам да избяга? — Той отново сви рамене. — Още по-добре.

— А, да. Отдавна изгубената дъщеря на Маниже — жлъчно каза Али. — Която все още не е излекувала никого…

— Напротив, Ализейд — прекъсна го Гасан. — Изоставаш от дворцовите клюки. Бану Нахри падна много лошо, докато излизаше от банята тази сутрин. Някоя невнимателна прислужница трябва да е оставила сапун на пода. Пукна си главата пред очите на поне половин дузина жени. Подобно нараняване би било фатално за обикновено момиче. — Гасан замълча за миг, оставяйки сина си да осмисли думите му. — Тя се излекува за броени секунди.

Преднамереността в гласа на царя беше вледеняваща.

— Разбирам. — Али преглътна, ала мисълта как баща му планира злополуки в банята за млади жени бе достатъчна, за да му напомни защо всъщност беше дошъл. — Кога според теб ще се приберат Уаджид и Мунтадир?

— След няколко месеца, ако е рекъл Бог.

Али отпи още една глътка вода и остави чашата настрани, събирайки смелост.

— В такъв случай ще имаш нужда от някой друг, който да поеме поста на кайд.

Баща му го изгледа почти развеселено.

— Така ли?

Али махна към кръвта върху униформата си.

— Едно момче ме умоляваше да помилвам живота му. Каза, че продавало цветя на майдана. — Гласът му се прекърши, когато продължи: — Не можа да излезе от лодката. Трябваше да му отсека главата.

— Бил е виновен — студено заяви баща му. — Те всички бяха.

— Виновен в какво? Че е бил на майдана, когато пуснатият от теб слух предизвика бунт? Това е грешно, абба. Това, което правиш с шафитите, е грешно.

Царят го изгледа в продължение на няколко дълги мига, изражението в очите му беше непроницаемо. След това се изправи.

— Ела с мен, Ализейд.

Али се поколеба; след изненадващото сиропиталище на „Танзим” и тайната крипта на Нахидите започваше да ненавижда да го водят където и да било. Въпреки това последва баща си, когато той се отправи към широките мраморни стъпала, отвеждащи до горните нива на зикурата.

На втория етаж Гасан кимна на двама стражи.

— Ходи ли да се видиш с Бану Нахида?

Бану Нахида? Какво общо имаше момичето с неговия пост като кайд? Али поклати глава.

— Не. Защо да го правя?

— Надявах се да се сприятелите. Ти си този, който е запленен от човешкия свят.

Али поспря. Не беше разговарял с Нахри, откакто я беше придружил до градината, и се съмняваше, че на баща му би му било приятно да научи за проявената грубост по време на тази среща. Реши да се задоволи с друга истина.

— Нямам навика да търся приятелства с неомъжени жени.

Царят изсумтя пренебрежително.

— Но разбира се. Моят син, шейхът… неизменно верен на свещените книги. — В гласа му имаше непривична враждебност и Али се сепна, виждайки колко ледени бяха очите на баща му. — Кажи ми, Ализейд, какво повелява религията ни за това да се подчиняваш на родителите си?

Студена тръпка премина през тялото на Али.

— Че трябва да се подчиняваме във всичко… освен ако не е против Божията воля.

— Освен ако не е против Божията воля. — Гасан задържа погледа му в продължение на още един дълъг миг, докато вътрешно Али беше обзет от паника. После обаче баща му кимна към една врата, отвеждаща до следващата платформа. — Хайде. Има нещо, което трябва да видиш.

Пристъпиха на едно от горните нива на зикурата. Оттук се виждаше целият остров. Али се приближи до назъбената стена. Гледката беше красива: древният град в прегръдките на искрящите месингови стени, грижливо терасираните и напоявани полета по южните му хълмове, спокойното езеро, обградено от изумруденозелени планини. Три хиляди години човешка архитектура се простираха пред него, педантично повторени от невидимите джинове, минавали през градовете на човеците, станали свидетели на издигането и падането на техните империи. Архитектурата на джиновете изпъкваше, невъзможно високи кули от преплетено матово стъкло, деликатни имения от топено сребро, реещи се шатри от рисувана коприна. Нещо трепна в сърцето на Али при тази гледка. Въпреки порочността му, той обичаше своя град.

Струя бял дим привлече погледа му и той насочи вниманието си към Великия храм. Великият храм бе най-старата постройка в Девабад след двореца, огромен и все пак простичък комплекс в сърцето на Квартала на девите.

Сега той бе обгърнат от толкова гъст пушек, че Али едва успяваше да различи сградите. Това не беше нещо необичайно; по време на празниците на девите хората, носещи приношения за огнените олтари в храма, обикновено се увеличаваха. Днес обаче не беше празничен ден.

Али се намръщи.

— Огнепоклонниците изглеждат заети.

— Казвал съм ти да не ги наричаш така — скастри го Гасан, докато се присъединяваше към него до стената. — Но, да, така е вече цяла седмица. Барабаните им така и не млъкват.

— Улиците също са пълни с техните тържества — мрачно каза Али. — Би могъл да си помислиш, че целият Съвет на Нахидите се е завърнал, за да ни хвърли всички в езерото.

— Не мога да ги виня — призна царят. — Ако бях дев и видех как един афшин и Бану Нахида се появяват като по чудо, за да попречат на тълпа шафити да нахлуят в моя квартал, и аз щях да си сложа знак от пепел на челото.

Думите изскочиха от устата на Али, преди да успее да ги спре.

— Нима размириците не протекоха според твоя план, абба?

— Мери си приказките, момче. — Гасан го изгледа яростно. — В името на Всевишния, някога изобщо спираш ли, за да помислиш над нещата в главата ти, преди да ги изтърсиш на глас? Ако не беше мой син, щях да те арестувам за подобно неуважение. — Той поклати глава и погледна към града под тях. — Ти, морализаторстващ млад глупако… понякога имам чувството, че дори не подозираш колко несигурна е позицията ти. Принуден бях да изпратя лично Уаджид да се погрижи за заговорничещите ти роднини в Та Нтри, а ти продължаваш да говориш по този начин?

Али потръпна.

— Съжалявам — смотолеви. Баща му не проговори, докато Али скръстваше и отпускаше нервно ръце, потропвайки с пръсти по стената. — Само че не виждам какво общо има това с моята оставка като кайд.

— Кажи ми какво знаеш за земята на Бану Нахида — рече баща му, без да обръща внимание на думите му.

— Египет? — Али живна, доволен да се прехвърлят на тема, която му беше позната. — Тя е заселена дори по-отдавна от Девабад — започна. — Край Нил открай време живеят силно развити човешки общества. Земята е плодородна и земеделието процъфтява. Нейният град, Кайро, е много голям. Център на търговия и на наука. Имат няколко прочути института…

— Достатъчно. — Гасан кимна; върху лицето му се появи изражение на взето решение. — Добре. Радвам се да открия, че обсебеността ти от човешкия свят не е напълно безполезна.

Али се намръщи.

— Не съм сигурен, че разбирам.

— Ще омъжа Бану Нахида за Мунтадир.

Али ахна с глас.

— Какво ще направиш?

Гасан се разсмя.

— Не се прави на шокиран. Несъмнено виждаш възможностите, които един такъв брак крие. Можем да оставим всички тези глупости с девите зад гърба си, да се обединим наистина и да продължим напред. — Нещо непривично печално пробяга по лицето му. — Това е нещо, което трябваше да е направено преди поколения, ако родовете ни не се бояха толкова да преминат племенните граници. — Устните му изтъняха. — Нещо, което сам трябваше да направя.

Али не можа да скрие разтревожената си реакция.

— Абба, та ние нямаме представа кое е това момиче! Готов си да приемеш самоличността й като дъщеря на Маниже само защото някакви си ифрити били казали така и понеже едно падане в банята не я е убило?

— Да. — Гасан наблегна силно на следващите думи: — Харесва ми тя да е дъщеря на Маниже. Това е полезно. А ако заявим, че е вярно, ако действаме така, сякаш е, останалите също ще го сторят. Във вените й очевидно има нахидска кръв. Пък и тя ми харесва; изглежда, че има инстинкт за самосъхранение, който отчаяно липсваше на останалите от рода й.

— И това е достатъчно, за да я направиш царица? Да я направиш майка на следващото поколение кахтански царе? Не знаем нищичко за произхода й!

Али поклати глава. Чувал бе какво бе изпитвал баща му към Маниже, но това беше лудост.

— А пък аз си мислех, че ще одобриш, Ализейд. Нали непрекъснато тръбиш как чистокръвието нямало значение?

Е, на това нямаше какво да възрази.

— Да разбирам, че Мунтадир все още не знае за предстоящия си брак? — Али потърка главата си.

— Мунтадир ще направи каквото му кажа — заяви твърдо баща му. — А и разполагаме с предостатъчно време. Момичето не може да се омъжи законно, докато не навърши четвърт век. И бих искал да го стори доброволно. На девите няма да им е приятно да я видят как започва да изпитва топли чувства към нас. Трябва да бъде искрено. — Той облегна длани на стената. — Ще трябва да се постараеш да се сприятелиш с нея.

Али се обърна рязко към него.

— Моля?

Гасан махна с ръка.

— Току-що каза, че не искаш да бъдеш кайд. Ще изглежда по-добре, ако запазиш титлата и униформата, докато Уаджид се върне, но ще наредя на Абу Нувас да поеме задълженията ти, така че да имаш време да бъдеш с нея.

— И какво точно се очаква да правим? — Али беше слисан от това колко бързо баща му беше извъртял оставката му в своя полза. — Не разбирам нищо от жените и техните… — Опита се да потисне смутеното си изчервяване. — … каквото и да правят.

— В името на Всевишния, Ализейд. — Баща му извъртя очи. — Не искам от теб да я примамиш в леглото си… колкото и забавно да би било да те видя как се опитваш. Искам от теб да завържеш приятелство. Несъмнено това ти е по силите? — Той махна пренебрежително с ръка. — Разговаряй с нея за онези човешки глупости, които четеш. Астрология, интереса ти към валутите…

— Астрономия — поправи го Али под носа си. Съмняваше се обаче, че едно отгледано от човеци момиче ще прояви особен интерес към стойността на различните монети. — Защо не помолиш Зейнаб?

Гасан се поколеба.

— Зейнаб споделя неприязънта на майка ти към Маниже. Отиде прекалено далеч в първата си среща с Нахри и се съмнявам, че момичето ще й се довери отново някога.

— Мунтадир тогава. — Али започваше да се отчайва. — Вярваш, че ще успее да очарова онзи афшин, но не и да съблазни момичето? Та той непрекъснато прави именно това!

— Те ще се оженят — заяви Гасан. — Независимо дали го искат, или не. Но бих искал да не се стига дотам. Кой знае с какво й е напълнил главата Дараявахуш? Първо трябва да поправим част от нанесените щети. А ако тя реагира зле на твоите опити, ще ни бъде урок как да подходим с Мунтадир, без да отровим водите на брака им.

Али се взираше в храма, от който се издигаше пушек. Никога не беше водил разговор с някой дев, траял по-дълго от десет минути, който да завърши добре, а баща му искаше от него да се сприятели с една от Нахидите? С момиче? Дори само от тази мисъл го полазиха тръпки на притеснение.

— Невъзможно, абба — каза най-сетне. — Тя ще прозре през мен. Обръщаш се към грешния мъж. Нямам опит с подобен вид измама.

— Нима? — Гасан пристъпи по-близо и отпусна ръце на стената. Кафявите му длани бяха едри и загрубели, тежкият златен пръст на палеца му приличаше на детска гривна. — Та нали успешно съумя да скриеш това, че си замесен с „Танзим”.

Али се вледени; сигурно беше чул погрешно. И все пак, когато хвърли притеснен поглед на баща си, нещо друго привлече вниманието му.

Стражите ги бяха последвали. И блокираха вратата.

Безмълвен ужас сграбчи сърцето му. Вкопчи се в парапета, чувствайки се така, сякаш някой беше издърпал килима изпод краката му. Гърлото му се сви и той погледна към земята далече под тях, изкушен за миг да скочи.

Гасан дори не го погледна; изражението, с което съзерцаваше своя град, бе съвършено спокойно.

— Учителите ти открай време хвалеха колко те бива с числата. „Остър ум има синът ви за числа — казваха ми. — От него ще излезе отличен служител на Хазната.” Предполагах, че преувеличават; отхвърлях вечното ти опяване за въпросите с валутата като още една от твоите ексцентричности. — Нещо потрепна върху лицето му. — А после членовете на „Танзим” започнаха да надхитрят най-добрите ми счетоводители. Според тях средствата им били невъзможни за проследяване, финансовата им система била коварна бъркотия, създадена от някой със задълбочени познания в областта на човешките финанси… и твърде много свободно време. Беше ми непоносимо дори това да заподозра нещо такова. Несъмнено моят син, моята плът и кръв, никога не би ме предал. Знаех обаче, че най-малкото би трябвало да проверя сметките ти. Сумите, които редовно теглиш, Ализейд? Бих казал, че или издържаш някоя особено хитра наложница, или си пристрастен към човешките опияняващи вещества… само че ти открай време разтръбяваш дразнещо надлъж и шир колко много мразиш и двете.

Али не каза нищо. Бяха го заловили.

Малка, невесела усмивка пробяга по устните на баща му.

— Слава на Всевишния, нима като никога успях да ти затворя устата? Трябваше да те обвиня в предателство по-рано в разговора ни и да си спестя нетърпимите ти коментари.

Али преглътна и притисна по-силно длани до стената, за да скрие треперенето им. Извини се. Не че това щеше да промени нещо. Нима баща му от месеци насам бе знаел, че е замесен с „Танзим”? Ами убийството на онези деви?

Парите, господи, нека да са само парите. Не можеше да си представи, че все още би бил жив, ако баща му знаеше останалото.

— Но… но ти ме направи кайд — заекна.

— Изпитание — отговори Гасан. — В което ти се проваляше катастрофално, докато появата на онзи афшин очевидно ти напомни кому си верен. — Той скръсти ръце. — Истински си задължен на брат си. Мунтадир беше най-непоклатимият ти защитник. Казва, че си готов да отрупаш с пари всеки шафит с тъжно лице, който дойде при теб със сълзи в очите. Понеже той те познава най-добре, успя да ме убеди да ти дам втори шанс.

Ето защо ме заведе в гробницата, осъзна Али, спомняйки си как Мунтадир го беше умолявал да стои настрани от шафитите. Брат му не се беше намесил директно в изпитанието на баща им (това би означавало сам да извърши предателство), но беше стигнал доста близо. Али беше поразен от неговата отдаденост. През цялото това време беше съдил брат си заради пиенето му, заради повърхностното му държание… и все пак Мунтадир вероятно бе единствената причина той все още да е жив.

— Абба — започна. — Аз…

— Спести ми оправданията си — сопна се Гасан. — Кръвта по дрехите ти и това, че този път дойде при мен със скръбта си, вместо да се обърнеш към някой мръсен шафитски уличен проповедник, са достатъчни, за да уталожат съмненията ми. — Той най-сетне срещна ужасения поглед на Али; изражението му беше толкова свирепо, че Али потръпна. — Само че ще ми спечелиш това момиче.

Али преглътна и кимна. Не каза нищо. Трябваше да повика на помощ цялата си сила, за да се задържи на крака.

— Ще ми се да вярвам, че не е нужно да си губя времето, описвайки различните наказания, които ще те сполетят, ако отново ме измамиш — продължи Гасан. — Ала като знам как гледат на мъченичеството такива като теб, нека бъда ясен: ти няма да бъдеш единственият, който ще страда. Ако дори само ти мине през ума отново да ме предадеш, ще те накарам да поведеш още сто такива невинни шафитски момчета в онази проклета лодка, разбра ли?

Али отново кимна, ала баща му не изглеждаше убеден.

— Кажи го, Ализейд. Кажи ми, че разбираш.

Гласът на Али, когато проговори, беше глух.

— Разбирам, абба.

— Добре. — Баща му го тупна по рамото толкова силно, че Али подскочи, а после посочи съсипаната му униформа. — А сега ще е най-добре да отидеш да се изкъпеш, синко. — Той го пусна. — По ръцете ти има твърде много кръв.

18. Нахри

Нахри се събуди с изгрева на слънцето.

Сутрешният призив към молитва, отправен от дузина различни мюезини, покачени високо по минаретата на Девабад, прозвуча в ушите й. Колкото и да е странно, в Кайро никога не се събуждаше от призива за молитва, ала тук нещо в ритъма му, така близък и все пак — не съвсем същият, го правеше всеки ден. Размърда се в съня си, объркана за миг от усещането на копринените чаршафи, а после отвори очи.

Обикновено й бяха нужни няколко минути, докато си спомни къде е, докато осъзнае, че пищните покои, които я заобикаляха, не са сън и че голямото легло, отрупано с брокатени възглавници и издигащо се над застлания с дебел килим под върху извити махагонови крачета, бяха само нейни. Тази сутрин с нищо не беше по-различна. Нахри обходи с поглед огромната спалня, плъзвайки очи по красиво изтъканите черги и деликатно изрисуваните копринени тапети по стените. Огромен пейзаж от Девастан, излязъл изпод ръката на Рустам (нейния чичо, напомни си тя — мисълта, че има роднини, все още беше нереална), покриваше по-голямата част от едната стена, врата с фина дърворезба отвеждаше в нейна лична баня.

Зад друга врата имаше стая за дрехите й. За момиче, което в продължение на години беше спало по улиците в Кайро, момиче, което някога се бе смятало за щастливка, ако имаше две простички абаи в сносно състояние, съдържанието на тази малка стаичка бе като излязло от някой сън — сън, който би свършил с това как продава всичко в нея и прибира печалбата, ала все пак — сън. Копринени рокли, по-леки от въздуха и избродирани с нишка от тъкано злато; впити филцови жакети във всички цветове на дъгата, украсени с цветя от скъпоценни камъни; мънистени пантофки, толкова прелестни и изкусно украсени, че й се струваше грехота да върви с тях.

Имаше и по-практични дрехи, включително дузина комплекти от дълги до глезените туники и пищно бродирани тесни панталони, които според Нисрийн жените деви носели обикновено. Не по-малко на брой чадори — дългите до земята широки дрехи, които също били характерни за жените от нейното племе, висяха от стъклени кълба много по-изящно, отколкото обикновено висяха от главата на Нахри. Все още не беше свикнала с пищните златни украшения за главата, които задържаха чадора на мястото му, и нерядко настъпваше ръба му и запращаше целия комплект на земята с трясък.

Прозя се, разтърквайки очи, за да пропъди съня, а после се облегна назад върху дланите си, за да протегне врата си. Ръката й попадна върху някаква издутина: беше скрила шепа скъпоценни камъни и златна гривна в подплатата на дюшека. Имаше подобни скривалища навсякъде из покоите, подаръци, които беше получила от непрестанния поток богати доброжелатели. Джиновете очевидно бяха обсебени от скъпоценните камъни, а тя нямаше доверие на многобройните прислужнички, които минаваха през покоите й.

И като стана дума… Нахри отмести ръка настрани и вдигна очи, спирайки поглед върху дребната непомръдваща фигурка, коленичила в сенките в другия край на стаята.

— В името на Всевишния, спиш ли изобщо някога?

Момичето се поклони и се изправи, раздвижено от гласа на Нахри, сякаш беше една от онези детски кутийки, от които изскача нещо, когато ги отвориш.

— Искам да ви бъда в служба по всяко време, Бану Нахида. Моля се да сте спали добре.

— Толкова добре, колкото бих могла, докато ме гледат цяла нощ — измърмори Нахри на дивастийски, знаейки, че шафитската прислужница не разбира езика на девите.

Това бе третото момиче, което имаше, откакто беше пристигнала — беше наплашила предишните две. Въпреки че на теория идеята за прислужници винаги й се бе струвала привлекателна, робската отдаденост на тези срамежливи момичета (всъщност деца) я смущаваше. Човешките им на цвят очи твърде много й напомняха за строгата йерархия, която ръководеше света на джиновете.

Момичето пристъпи напред, без да вдига очи от пода, крепейки в ръцете си голям калаен поднос.

— Закуската, господарке.

Нахри не беше гладна, ала не можа да се сдържи да не погледне. Нещата, които излизаха от кухнята на двореца, я изумяваха толкова, колкото и съдържанието на гардероба й. Всяка храна, която поискаше, във всякакво количество, по всяко време. Тази сутрин върху подноса имаше димяща купчинка пухкави плоски питки, поръсени със сусамови семена, купичка розови кайсии и няколко от сладките от смлян шамфъстък с крем с кардамон, които толкова харесваше. От медния чайник се носеше уханието на ментов чай.

— Благодаря ти — каза Нахри и махна към прозрачните завеси, зад които беше градината. — Можеш да го оставиш ей там.

Стана от леглото и уви мек шал около голите си рамене. Пръстите й докоснаха малката тежест на хълбока й, както правеха поне дузина пъти на ден. Камата на Дара. Беше й я дал, преди да потегли на своята глупава, самоубийствена мисия да намери ифритите.

Нахри затвори очи, потискайки болката в гърдите си. Мисълта за нейния афшин, който се разгневяваше толкова лесно, заобиколен от джинове войници, издирващ същите ифрити, които едва не ги бяха убили, бе достатъчна, за да накара дъха й да секне.

Не — заповяда си. — Дори не започвай. Да се измъчва за Дара, нямаше да помогне на никого от тях; той бе напълно способен да се грижи за себе си, а тя нямаше нужда от нищо, което да я отвлича. Особено днес.

— Да среша ли косата ви, господарке? — попита прислужницата с тъничко гласче, изтръгвайки я от мислите й.

— Какво? Не… и така си е добре — отвърна Нахри разсеяно, приглаждайки рошавите къдрици над раменете си, и прекоси стаята за чаша вода.

Момичето стигна по-бързо до каната.

— Дрехите ви тогава? — попита, докато пълнеше една чаша. — Погрижих се церемониалните одежди на Нахидите да бъдат изчистени и изгладени…

— Не — прекъсна я Нахри по-рязко, отколкото беше възнамерявала. Момичето се сви, сякаш го бяха зашлевили, и Нахри потръпна при вида на страха върху лицето му. Не беше възнамерявала да го уплаши. — Съжалявам. Виж… — Нахри опита да си спомни името му, ала всеки ден я заливаха с толкова много нова информация, че не успя. — Ще ме оставиш ли сама за мъничко?

Момичето примига като уплашено коте.

— Не. Аз… искам да кажа… не мога да си тръгна, Бану Нахида — прошепна то умолително. — Трябва да бъда на разположение…

— Аз ще се погрижа за Бану Нахида тази сутрин, Дунор — разнесе се спокоен, премерен глас откъм градината.

Момичето се поклони и изчезна, преди онази, която беше проговорила, да разтвори завесите. Нахри вдигна очи към тавана.

— Някой би могъл да си помисли, че ходя насам-натам и подпалвам хората и им сипвам отрова в чая — оплака се тя. — Не разбирам защо всички тук толкова се страхуват от мен.

Нисрийн влезе в стаята съвършено безшумно. По-възрастната жена се движеше като призрак.

— Майка ти се радваше на доста… страховита репутация.

— Да, но тя е била истинска Нахида — възрази Нахри. — Не изгубен шафит, който не може да измагьоса дори един пламък.

Присъедини се към Нисрийн в павилиона с изглед към градината. Белият мрамор розовееше на светлината на зората, две малки птички чуруликаха и се плискаха в шадравана.

— Минаха само няколко седмици, Нахри. Дай си време — каза Нисрийн и добави със сардонична усмивка: — Много скоро ще си в състояние да измагьосаш достатъчно пламъци, че да изгориш лечебницата. А ти не си шафит, въпреки външния ти вид. Сам царят го каза.

— Е, радвам се, че е толкова сигурен — промърмори Нахри.

Гасан беше изпълнил своята част от сделката им, оповестявайки пред всички, че Нахри е отдавна изгубената чистокръвна дъщеря на Маниже, и заявявайки, че човешкият й вид се дължи на проклятие на маридите.

Ала самата Нахри все още не беше убедена. С всеки изминал ден в Девабад тя все по-ясно усещаше разликите между чистокръвни и шафити. Въздухът се стопляше край елегантните чистокръвни; те дишаха по-дълбоко, сърцата им биеха по-бавно и от сияйната им кожа се излъчваше опушен мирис, който пареше носа й. Не можеше да не сравнява с тях металическия дъх на алената си кръв; соления вкус на потта си; по-бавния, по-тромав начин, по който се движеше тялото й. Определено се чувстваше шафит.

— Трябва да хапнеш нещо — подхвърли Нисрийн небрежно. — Предстои ти важен ден.

Нахри взе една сладка и я завъртя в ръцете си, преди да я върне обратно; повдигаше й се. „Важен” беше меко казано. Днес бе денят, в който Нахри за първи път щеше да лекува пациент.

— Сигурна съм, че с лекота мога да убия някого и на празен стомах.

Нисрийн я изгледа. Някогашната помощничка на майка й бе на сто и петдесет години (нещо, което тя съобщаваше с лекотата на някой, обсъждащ времето), ала проницателните й черни очи нямаха възраст.

— Никого няма да убиеш — заяви равно. Изричаше всичко с такава увереност. За Нахри Нисрийн бе един от най-непоклатимо умелите хора, които беше срещала някога, жена, която не само с лекота беше предотвратила опита на Зейнаб да я посрами, но цял век се беше справяла с Бог знае какви магически болести. — Това е простичка процедура — добави тя.

— Да извадя огнен саламандър от нечие тяло, е нещо просто? — Нахри потрепери. — Все още не разбирам защо избра това за първата ми задача. Не виждам защо изобщо имам първа задача. В човешкия свят лекарите се обучават в продължение на години, а от мен се очаква просто да изляза и да започна да изрязвам магически влечуги от телата на хората, след като съм те слушала няколко…

— Тук правим нещата по друг начин — прекъсна я Нисрийн и като тикна чаша чай в ръцете й, й даде знак да се върнат в стаята. — Пийни малко чай. И седни — добави, махвайки към един стол. — Не можеш да приемаш посетители, изглеждаща по този начин.

Нахри се подчини. Нисрийн извади гребен от една ракла и се зае с косата й, разресвайки я надолу, за да я раздели на плитки. Нахри затвори очи, наслаждавайки се на острите зъбци на гребена и умелото подръпване на пръстите на Нисрийн.

Чудя се дали майка ми някога е сплитала косата ми.

Мъничката мисъл изплува в ума й — пукнатина в бронята, зад която Нахри беше затворила тази част от себе си. Беше глупава мисъл; доколкото разбираше, тя едва-що се е била родила и майка й е била убита. Маниже никога не бе имала възможност да сплете косата й, нито да я види как прохожда; не беше живяла достатъчно дълго, за да научи дъщеря си на магията на Нахидите, нито да я чуе да се оплаква от арогантни красиви мъже, нямащи търпение да се втурнат след опасността.

Гърлото на Нахри се сви. В много отношения беше по-лесно да смята родителите си за безотговорни копелета, задници, които я бяха изоставили. Може и да не си спомняше майка си, но мисълта как жената, която й беше дала живот, е била жестоко убита, не бе нещо, което можеше да пренебрегне лесно.

Както и факта, че неизвестният й баща може би все още беше в Девабад. Нахри можеше само да си представя слуховете, които се вихреха за това, ала Нисрийн я беше предупредила, че баща й е тема, която бе най-добре да избягва. Царят очевидно не беше останал никак доволен да научи за прегрешението на Маниже.

Нисрийн довърши и четвъртата й плитка, втъквайки стръкче сладък босилек в края й.

— За какво е това? — попита Нахри, търсейки нещо, което да я отвлече от мрачните й мисли.

— За късмет. — Нисрийн се усмихна с мъничко смутен вид. — То е нещо, което жените от племето ми правеха с момичетата у дома.

— У дома?

Нисрийн кимна.

— Родом съм от Аншунур. Поселище в южното крайбрежие на Девастана. Родителите ми бяха духовници; предшествениците ми ръководеха тамошния храм в продължение на векове.

— Наистина ли? — Нахри се изпъна, заинтригувана. След Дара беше странно да е с някой, който говореше толкова открито за миналото си. — Какво те доведе в Девабад?

По-възрастната жена като че ли се поколеба, пръстите й върху плитките на Нахри потрепнаха.

— Всъщност бяха Нахидите — отвърна тихо, а когато Нахри се намръщи, обясни; — Родителите ми бяха убити при едно нападение на мародерстващи джинове, когато бях съвсем млада. Бях тежко ранена, така че оцелелите ме доведоха в Девабад. Майка ти ме излекува, а после тя и брат й ме взеха в семейството си.

Нахри беше ужасена.

— Съжалявам — избъбри. — Нямах представа.

Нисрийн сви рамене, макар че Нахри зърна скръб да припламва в тъмните й очи.

— Няма нищо. Не е нещо необичайно. Хората носят приношения в храмовете си; те са богата мишена за нападения. — Тя се изправи. — А аз имах добър живот с Нахидите. Работата в лечебницата ми носи удовлетворение. Макар че, като стана дума за вярата ни… — Нисрийн прекоси стаята, за да отиде при забравения огнен олтар в другия край. — Виждам, че отново си оставила олтара си да угасне.

Нахри потръпна.

— От няколко дни не съм сменявала маслото.

— Нахри, говорихме за това.

— Знам. Съжалявам.

При пристигането й девите й бяха подарили личния огнен олтар на Маниже, изделие от метал и вода, реставрирано и излъскано до съвършенство, което я изпълваше с чувство на вина. Стигаше й някъде до кръста — сребърна купа, пълна с вода, която постоянно къкреше благодарение на мъничките маслени лампи от стъкло, които се полюшваха на повърхността й. Купчина кедрови пръчки тлееха върху малката сфера, която се издигаше в средата на купата.

Нисрийн напълни лампите от сребърната кана с масло, която стоеше наблизо, и извади кедрова пръчка от светените уреди за поддръжка на олтара. Запали пламъците с нейна помощ и даде знак на Нахри да се приближи.

— Трябва да се опиташ да се грижиш по-добре за него — смъмри я, макар че гласът й си остана мек. — Вярата ни е важна част от нашата култура. Притесняваш се да лекуваш пациент? Тогава защо не докоснеш същите уреди, които бабите и дядовците ти са докосвали някога? Коленичи и се помоли така, както би го сторила майка ти, преди да опита някоя нова процедура. — Тя даде знак на Нахри да наведе глава. — Почерпи сила от единствената връзка със семейството ти, която ти е останала.

Нахри въздъхна, но позволи на Нисрийн да бележи челото й с пепел. Днес вероятно щеше да има нужда от всичкия късмет, който можеше да получи.

* * *

С размери наполовина колкото огромната зала за аудиенции, лечебницата беше спартанско помещение с простички варосани стени, под от син камък и висок куполовиден таван, изработен изцяло от закалено стъкло, което пропускаше слънчевата светлина. Едната стена беше изцяло заета от аптекарски съставки, стотици стъклени и медни лавици с най-различни размери. Друга част от стаята беше заделена за нейното работно място: в нея бяха пръснати ниски масички и провалени фармацевтични опити, а в единия ъгъл имаше стъклено писалище, заобиколено от етажерки с книги и голямо огнище.

Другият край на стаята беше предназначен за пациенти и обикновено беше отделен със завеса. Днес обаче тя беше дръпната настрани, разкривайки празен диван и малка масичка. Нисрийн притича покрай нея с поднос с нужните й принадлежности.

— Всеки момент ще бъдат тук. Вече приготвих еликсира.

— И все още смяташ, че е добра идея? — Нахри преглътна притеснено. — Досега не съм имала особен успех с тези мои способности.

Меко казано. Нахри беше предположила, че да лекува джиновете ще бъде подобно на това да бъде лечителка сред хората, че ще прекарва времето си, като оправя счупени кости, изражда бебета и шие рани. Оказа се обаче, че джиновете нямаха особена нужда от помощ за подобни неща… или поне чистокръвните. Вместо това те се нуждаеха от някой Нахид, когато нещата станеха… сложни. А какво беше сложно?

Райетата бяха нещо често срещано при бебетата, родени в най-тъмния час на нощта. Ухапването от симург (огнени птици, с които джиновете обичаха да се надпреварват) караше пострадалия да изгори бавно отвътре. Напролет сребърната пот беше често срещано оплакване. Възможно бе неволно да създадеш свое зло копие, да преобразиш дланите си в цветя, да бъдеш омагьосан с халюцинации или да те превърнат в ябълка — невероятно сериозна обида спрямо честта ти.

Лековете не бяха много по-хубави. Листа от върховете — и само от върховете — на кипариси можеше да бъдат сварени в разтвор, а после, когато върху него духнеше някой Нахид, прочистваше дробовете. Смлени перли, смесени с точното количество куркума, можеха да помогнат на една безплодна жена да забременее, ала роденото по този начин дете щеше да има мъничко солен мирис и да бъде ужасно чувствително към ракообразни. И не само болестите и техните церове звучаха невероятно, но и безкрайният списък със ситуации, които като че ли нямаха нищо общо със здравето.

— Няма никаква гаранция, но понякога, ако в продължение на две седмици всеки ден, по изгрев-слънце и на открито, вземаш бучиниш, опашка на гълъб и чесън, може да се излекуваш от тежък случай на хроничен лош късмет — казала й бе Нисрийн предишната седмица.

Нахри си спомни слисаното си неверие.

— Бучинишът е отровен. И откога лошият късмет е заболяване?

Науката зад всичко това нямаше никакъв смисъл. Нисрийн непрекъснато й обясняваше за четирите хумора, съставляващи тялото на джиновете, и колко важно бе те да бъдат в равновесие. Огънят и въздухът трябваше да бъдат съвършено равни помежду си, както и два пъти повече от кръвта и четири пъти повече от жлъчката. Нарушаването на този баланс можеше да доведе до линеене, лудост, пера…

— Пера? — повторила бе Нахри невярващо.

— Твърде много въздух — обяснила бе Нисрийн. — Очевидно.

И макар че Нахри се стараеше, цялата тази информация бе твърде много, за да я поеме ден след ден, час след час. Откакто беше пристигнала в двореца, не беше напускала крилото, където се намираха покоите й и лечебницата; не беше сигурна дали изобщо й е позволено да ги напуска, а когато бе попитала дали може да се научи да чете — нещо, за което мечтаеше от години, — по-възрастната жена бе станала странно уклончива, смотолевила бе нещо за това, че текстовете на Нахидите били забранени, и бе побързала да смени темата. Освен ужасените прислужнички и Нисрийн, Нахри нямаше друга компания. На два пъти Зейнаб учтиво я беше поканила на чай, но Нахри й беше отказала — нямаше намерение отново да пие каквито и да било течности в присъствието на това момиче. Само че тя имаше общителен характер, свикнала бе да си бъбри с клиентите си и да се разхожда из цяло Кайро. От изолацията и пълното отдаване на обучението си имаше чувството, че ще се пръсне.

А усещаше, че раздразнението ограничава способностите й. Нисрийн повтаряше онова, което Дара вече й беше казал: че кръвта и намерението бяха жизненоважни в магията. Много от лекарствата, които изучаваше, просто нямаше да подействат без една вярваща Нахида, която да ги приготви. Не можеше да разбъркаш отвара, да стриеш прахче или дори да положиш ръце върху някой пациент, без твърда вяра в онова, което правиш. А Нахри нямаше такава.

И ето че вчера Нисрийн бе обявила, напълно неочаквано, че ще сменят тактиката. Царят искал да я види как лекува някого и Нисрийн се беше съгласила, убедена, че ако Нахри получи възможността да излекува няколко внимателно подбрани пациенти, теорията ще й стане по-ясна. Според Нахри това бе страхотен начин постепенно да намалят броя на девите в града, но не изглеждаше така, сякаш мнението й имаше някакво значение в случая.

На вратата се почука и Нисрийн я погледна.

— Ще се справиш. Имай вяра.

Пациентката й беше възрастна жена, придружена от мъж, който приличаше на неин син. Когато Нисрийн ги поздрави на дивастийски, Нахри въздъхна от облекчение, надявайки се, че хора от собственото й племе ще бъдат по-снизходителни към нейната неопитност. Нисрийн отведе жената до леглото и й помогна да свали дългия среднощно тъмен чадор. Под него стоманеносивата й коса беше прибрана в сложна корона от плитки. Златна бродерия блещукаше по тъмноалената й рокля, от ушите й висяха големи гроздове рубини. Тя присви начервените си устни и отправи на Нисрийн поглед, който красноречиво говореше, че изобщо не е впечатлена, докато синът й, облечен в също толкова разкошни дрехи, се суетеше неспокойно около нея.

Нахри си пое дълбоко дъх и се приближи, долепила дланите си, както беше виждала да правят други от племето й.

— Мир вам.

На свой ред мъжът също долепи длани и се поклони ниско.

— За нас е огромна чест, Бану Нахида — каза с приглушен глас. — Нека огньовете горят ярко за вас. Моля се на Създателя да ви благослови с предълъг живот и прещастливи деца, и…

— О, я се успокой, Фируз — прекъсна го старата жена и изгледа Нахри със скептични черни очи. — Ти си дъщерята на Бану Маниже? — Тя подуши. — Отвратително човешки вид.

— Мадар! — Изсъска Фируз, очевидно смутен. — Бъди учтива. Казах ти за проклятието, забрави ли?

Той е лековерният, реши Нахри, а после потръпна, мъничко засрамена, че си го беше помислила. Тези хора бяха нейни пациенти, не някой, когото се канеше да измами.

— Хмм. — Жената явно усети отношението на Нахри. Очите й проблеснаха като очите на врана. — Значи, можеш да ме излекуваш?

Нахри взе зъл на вид сребърен скалпел от подноса и го завъртя между пръстите си.

— Иншаллах[23].

— Със сигурност може. — Нисрийн се плъзна плавно между тях. — Съвсем простичка задача е. — Дръпна Нахри настрани, където вече беше приготвила еликсира. — Внимавай с тона — предупреди я. — И недей да говориш на онзи човешки език, който звучи като гезирски, тук. Семейството й е много влиятелно.

— О, в такъв случай нека да експериментираме върху нея.

— Съвсем простичка процедура е — увери я Нисрийн поне за стотен път. — Вече го обсъдихме. Накарай я да изпие еликсира, огледай се за саламандъра и го извади. Ти си Бану Нахида; за теб това би трябвало да е толкова очевидно, колкото черно петно в окото.

Простичка процедура. Ръцете на Нахри трепереха, но тя въздъхна и взе еликсира от Нисрийн. Сребърната чаша се стопли в ръцете й, от кехлибарената течност започна да се вдига пара. Върна се при възрастната жена и й я подаде, гледайки я как отпива и прави физиономия.

— Това е наистина ужасно. Имаш ли нещо, което да убие горчивината? Някоя сладка например?

Нахри повдигна вежди.

— Да не би саламандърът да беше намазан с мед, когато го глътнахте?

Жената изглеждаше обидена.

— Не съм го глътнала. Бях омагьосана. Вероятно от съседката ми Рика. Нали се сещаш, Фируз? Рика, с нейните жалки розови храсти и шумната й дъщеря със сахрейнския съпруг? — Тя се намръщи. — Трябваше да изхвърлят цялото им семейство от Квартала на девите, когато тя се ожени за онзи окичен с тюрбан пират.

— Не мога да си представя защо би искала да ви омагьоса — подхвърли Нахри нехайно.

— Намерение — прошепна Нисрийн, приближавайки се с инструментите.

Нахри извъртя очи.

— Легнете — нареди тя на жената.

Нисрийн й подаде сребърна тръбичка, която изтъняваше в блестящ остър връх.

— Не забравяй, съвсем леко докосване с това. То начаса ще парализира саламандъра, за да можеш да го извадиш.

— Ако приемем, че изобщо успея… леле!

Нахри ахна, когато буца с размерите на юмрука й изведнъж се изду под левия лакът на жената. Загърчи се, а после се втурна нагоре по ръката й, скривайки се под рамото.

— Видя ли го? — попита Нисрийн.

— А вие не го ли видяхте? — попита Нахри на свой ред, потресена.

Възрастната жена я изгледа недоволно.

Нисрийн се усмихна.

— Казах ти, че можеш да го направиш. — Тя я докосна по рамото. — Поеми си дълбоко дъх и дръж иглата готова. Би трябвало да го видиш отново всеки…

— Ето!

Нахри отново зърна саламандъра, този път — близо до корема на жената. Бързо забоде иглата в стомаха й, но издутината като че ли просто се стопи.

— Ай! — извика възрастната жена, докато капка черна кръв избиваше върху роклята й. — Заболя ме!

— Тогава недей да мърдаш!

Жената изскимтя и се вкопчи в ръката на сина си.

— Не ми крещи!

Издутината се появи отново близо до яката й и Нахри отново се опита да я прободе, изтръгвайки още кръв и нов писък. Саламандърът се измъкна — сега тя ясно виждаше очертанията му — и затича по шията на жената.

— Ау! — изпищя пациентката, когато Нахри най-сетне просто сграбчи създанието, сключвайки пръсти около гърлото й. — Ау! Убиваш ме! Убиваш ме!

— Не те убивам… млъкни! — изкрещя Нахри, мъчейки се да задържи саламандъра на място, докато вдигаше иглата.

Едва бе изрекла думите и създанието под ръката й нарасна трикратно, а опашката му се уви около гърлото на жената.

Лицето на пациентката начаса потъмня, очите й станаха червени. Тя отвори уста и задращи по гърлото си, мъчейки се да си поеме въздух.

— Не!

Нахри отчаяно се опита да накара паразита да се смали, но нищо не се случи.

— Мадар! — изкрещя мъжът. — Мадар!

Нисрийн се втурна през стаята и извади малка стъкленица от едно чекмедже.

— Дръпни се — каза бързо и като отмести Нахри настрани, отметна главата на жената назад, отвори челюстите й и изсипа съдържанието на стъкленицата в гърлото й.

Издутината изчезна и жената се закашля. Синът й я потупа по гърба.

Нисрийн вдигна стъкленицата.

— Течен въглен — каза спокойно. — Смалява повечето вътрешни паразити. — Тя кимна към старата жена. — Ще й донеса вода. Нека си поеме въздух и ще опитаме отново. — Понижи глас, така че само Нахри да може да я чуе: — Намерението ти трябва да бъде по-… положително.

— Какво?

За миг Нахри беше объркана, а после предупреждението на Нисрийн й стана ясно. Саламандърът не беше започнал да души жената, когато иглата го докосна.

Беше го направил, когато Нахри й заповяда да млъкне.

Едва не я убих. Нахри направи крачка назад и събори един от подносите от масата. Той падна с трясък на пода и стъклениците се строшиха върху мрамора.

— Аз… имам нужда от малко въздух.

Обърна се към вратата, отвеждаща в градината, но Нисрийн се изстъпи пред нея.

— Бану Нахида… — Гласът й беше спокоен, но не можеше да прикрие тревогата в очите й. — Не може просто да си тръгнеш. Тази жена е поверена на твоите грижи.

Нахри мина покрай нея.

— Вече не е. Отпрати я.

Взе каменните стъпала, които се спускаха в градината, по две наведнъж, прекоси забързано грижливо поддържаните лехи с целебни растения, стряскайки двама градинари, и тръгна по една тясна пътечка, отвеждаща в дивото сърце на Царската градина.

Не мислеше къде отива, мислите й бушуваха. Изобщо не биваше да докосвам тази жена. Кого лъжеше? Тя не беше никаква лечителка. Беше крадла, измамница, която от време на време изваждаше късмет. Беше приемала уменията си за даденост в Кайро, където да лекува й се бе удавало с лекотата, с която дишаше.

Спря край канала и се облегна на рушащите се останки от каменен мост. Две морски кончета проблясваха над шуртящата вода, стрелкайки се насам-натам, докато не изчезнаха под падналия дънер на едно дърво, чиито тъмни клони стърчаха от водата като мъж, опитващ се да не се удави. Нахри им завиждаше за свободата.

В Кайро бях свободна. Заля я вълна от носталгия по дома. Копнееше за оживените улици на Кайро и познатите му миризми, за клиентите си с техните любовни проблеми и следобедите, в които приготвяше лапи с Якуб. Там често се беше чувствала като чужденка, ала сега знаеше, че не е така. Трябваше да си тръгне от Египет, за да осъзнае, че той бе нейният дом.

И никога вече няма да го видя. Нахри не беше наивна; въпреки учтивите думи на Гасан, подозираше, че е по-скоро затворничка, отколкото гостенка в Девабад. И сега, когато Дара не беше тук, нямаше към кого да се обърне за помощ. А беше очевидно, че очакват от нея да започне да се проявява като лечителка.

Загледана във водата, Нахри задъвка бузата си. Това, че в лечебницата й се беше появил пациент само две седмици след като беше пристигнала в Девабад, не вещаеше нищо хубаво и не можеше да не се зачуди как ли ще я накаже Гасан, ако некомпетентността й продължи. Дали привилегиите й — личните покои, скъпите дрехи и бижута, прислужниците и хубавата храна — нямаше да започнат да изчезват след всеки провал?

Царят може би ще е доволен да ме види да се провалям. Нахри не беше забравила как я бяха посрещнали Кахтаните: неприкритата враждебност на Ализейд, опита на Зейнаб да я унижи… да не говорим за страха, пробягал за миг по лицето на Гасан.

Някакво движение привлече вниманието й и тя вдигна глава, благодарна за всичко, което би я отвлякло от мрачните й мисли. През нашарените с лилаво листа видя една поляна напред, където каналът се разширяваше. Две тъмни ръце пляскаха по повърхността на водата.

Нахри се намръщи. Да не би някой да… плуваше? Беше предположила, че всички джинове се боят от водата толкова, колкото и Дара.

Мъничко разтревожена, тя тръгна по моста. Когато излезе на поляната, очите й се разшириха от смайване.

Каналът се издигаше право във въздуха.

Беше като водопад наопаки — водата се втурваше от джунглата, образуваше езерце до стената, преди да се вдигне нагоре и да се разлее от другата страна. Беше красива и странна гледка, която я заплени изцяло, докато ново плискане в мъгливото езерце не привлече вниманието й. Тя затича натам, забелязала някой да се бори във водата.

— Дръж се!

След бурните води на Гозан, това малко езерце беше нищо работа. Нахри скочи в него и сграбчи по-близката от пляскащите във водата ръце, дръпвайки силно, за да измъкне който и да беше там на повърхността.

— Ти?

Разпознала крайно объркания Ализейд ал Кахтани, Нахри издаде отвратен звук и мигновено пусна ръката му. Принцът падна с плисък в езерцето, което се затвори за миг над главата му, преди да се изправи, кашляйки и плюейки вода.

Избърса очите си и ги присви, сякаш не можеше да повярва напълно кого вижда.

— Бану Нахри? Какво правиш тук?

— Мислех, че се давиш!

Той се изпъна — самото въплъщение на арогантен принц дори когато беше мокър и объркан.

— Не се давех — изсумтя. — Плувах.

— Плуваше? — повтори Нахри слисано. — Кой джин плува?

За миг по лицето му пробяга смущение.

— Това е обичай на аяанлийците — смотолеви, грабвайки грижливо сгънатия шал от облицования с плочки бордюр на канала. — Имаш ли нещо против?

Нахри направи физиономия, но се извърна. Върху едно огряно от слънцето късче от поляната беше постлана тъкана черга, отрупана с книги, сноп бележки и черен молив.

Разнесе се плисък на вода и миг по-късно той мина покрай нея, за да отиде при килимчето. Шалът беше увит около горната половина на тялото му с грижливост, с която Нахри беше виждала срамежливи младоженки да покриват косата си. От подгизналата му препаска капеше вода.

Ализейд взе шапчицата си от килимчето и я положи върху мократа си глава.

— Какво правиш тук? — попита я през рамо. — Баща ми ли те изпрати?

Защо царят би ме изпратил при теб? Само че не го изрече на глас; нямаше особено желание да продължи разговора с неприятния принц.

— Няма значение. Тръгвам си…

Не довърши, зърнала една от отворените книги върху килимчето. Илюстрация покриваше половината от страницата, стилизирано крило на шеду, пресечено от стрела.

Афшински знак.

Нахри начаса посегна към книгата, но Ализейд я изпревари. Грабна я, ала тя взе друга, извръщайки се, когато той понечи да й я отнеме.

— Върни ми я!

Нахри се пъхна под ръката му и бързо запрелиства книгата, търсейки илюстрации. На една от страниците откри редица фигури. Половин дузина джинове, върху чиито голи ръце се виждаха черни татуировки; те се извиваха нагоре по китките им, а у някои се разпростираха върху голите им рамене. Миниатюрни чертички, като пречките на стълба без опора.

Също като татуировките на Дара.

Нахри не се беше замисляла особено върху тях, предполагайки, че имат нещо общо с произхода му. Джиновете на илюстрацията като че ли бяха от различни племена, върху лицата им беше изписано истинско страдание. Една от жените беше вдигнала очи към невидимото небе, протегнала ръце и отворила уста в безмълвен писък.

Ализейд си взе книгата, възползвайки се от това, че вниманието на Нахри беше отвлечено.

— Интересни предмети изучаваш — отбеляза тя с хапещ глас. — Какво е това? Тези джинове… знакът върху ръцете им?

— Нима не знаеш? — Когато Нахри поклати глава, по лицето му пробяга мрачно изражение, но обяснение не последва. Вместо това просто пъхна книгите под мишницата си. — Няма значение. Хайде. Ще те заведа в лечебницата.

Нахри не помръдна.

— Какви са тези знаци? — попита отново.

Ализейд помълча за миг, измервайки я с преценяващ поглед.

— То е хроника — заяви най-сетне. — Част от проклятието на ифритите.

— Хроника на какво?

Дара би излъгал. Нисрийн би сменила темата. Ала Ализейд просто сви устни в тънка линия и отговори:

— Животи.

— Какви животи?

— Човешките господари, които са убили. — Лицето му се разкриви. — Предполагам, че за ифритите е забавно да гледат как се увеличават.

Човешките господари, които са убили. Мислите на Нахри се върнаха към безбройните пъти, в които беше съзерцавала татуировката, обвиваща се около ръката на Дара, мъничките черни линии — мътни на светлината на постоянните му пламъци. Трябва да бяха стотици.

Давайки си сметка, че принцът я гледа, тя овладя изражението си. Та нали беше станала свидетел на онова видение в Хиераполис; знаеше колко пълен беше контролът, който господарите на Дара бяха имали над него. Несъмнено не можеше да бъде винен, задето ги беше убил.

Освен това, колкото и ужасяващо да бе значението на робския знак на Дара, Нахри внезапно осъзна, че бе надвиснала друга, много по-близка заплаха. Хвърли поглед към книгите в ръката на Ализейд и усети как я залива вълна на закрилнически инстинкт, придружен от жегване на страх.

— Изучаваш го.

Ализейд дори не си направи труда да излъже.

— Интересна историйка сте съчинили двамата с него.

Сърцето на Нахри се сви.

Нахри, парченцата не пасват… Забързано изречените думи на Дара отново прозвучаха в ума й, загадката за онова, което се криеше зад тях, накарало го да излъже царя и да се впусне по следите на ифритите. Беше намекнал, че Кахтаните може би дори няма да осъзнаят, че нещо не е наред.

Ала очевидно поне един от тях хранеше подозрения.

Тя се прокашля.

— Разбирам — каза най-сетне, не успявайки да скрие напълно тревогата в гласа си.

Ализейд наведе поглед.

— Трябва да си вървиш. Гледачите ти сигурно ще се разтревожат.

Гледачите й?

— Знам пътя — отвърна, обръщайки се към неподдържаната вътрешност на градината.

— Почакай! — Ализейд застана между нея и дърветата. В гласа му се долавяше нотка на паника. — Моля те… извинявай — заговори забързано. — Не биваше да казвам това. — Той запристъпва от крак на крак. — Беше грубо… и не е първият път, в който съм груб с теб.

Нахри присви очи.

— Започвам да свиквам.

Иронично изражение пробяга по лицето му, почти усмивка.

— Умолявам те да не го правиш. — Ализейд докосна сърцето си. — Моля те. Ще те отведа обратно в двореца. — Той кимна към мокрите листа, залепнали по чадора й. — Не е нужно да се луташ обратно през джунглата само защото на мен ми липсва възпитание.

Нахри се замисли над предложението му; стори й се достатъчно искрено, а и съществуваше шанс, макар и съвсем мъничък, да успее да бутне случайно книгите му в някой от онези пламтящи мангали, по които джиновете като че ли толкова си падаха.

— Добре.

Той кимна по посока на стената.

— Насам. Нека само се преоблека.

Нахри го последва през поляната до един каменен павилион, залепен за стената, а после в простичка стая от другата му страна, наполовина по-малка от нейната спалня. Едната стена беше заета от етажерки с книги, останалата част от стаята бе скромно украсена с ниша за молитва, простичко килимче и голяма керамична плоча, върху която беше написано нещо, което приличаше на арабски религиозни стихове.

Принцът отиде до главната врата — масивна антика от тиково дърво, покрито с дърворезба. Подаде глава навън и повика някого с жест. След секунди се появи член на Царската стража и застана безмълвно пред отворената врата.

Нахри изгледа Ализейд с изумление.

— Да не би да се боиш от мен?

Той настръхна.

— Не. Ала е казано, че когато един мъж и една жена са сами в затворена стая, третият с тях е дяволът.

Нахри повдигна вежда, мъчейки се да прикрие развеселеността си.

— Е, в такъв случай предполагам, че трябва да вземем мерки. — Погледът й се спря върху водата, капеща от препаската му. — Не трябваше ли да…?

Али проследи погледа й, издаде тих, смутен звук и побърза да изчезне през един закрит със завеса свод… все така стискайки книгите в ръка.

Ама че странен мъж. Стаята беше необикновено семпла за един принц, изобщо не приличаше на пищните й покои. Тънък сламеник беше сгънат грижливо и сложен върху дървена ракла. Ниско писалище гледаше към градината, повърхността му беше отрупана с листове и свитъци, подредени под смущаващо прави ъгли. Тръстиков писец почиваше до безупречно чиста мастилница.

— Покоите ти… не изглеждат обитавани — отбеляза Нахри.

— Живея в двореца съвсем отскоро — отвърна той от съседната стая.

Нахри се доближи до етажерките с книги.

— Откъде си?

— Оттук. — Гласът му се разнесе съвсем наблизо и Нахри подскочи. Беше се върнал безшумно, облечен в дълга сива препаска и раирана ленена туника. — От Девабад, искам да кажа. Израснах в Цитаделата.

— Цитаделата?

Той кимна.

— Подготвям се да стана кайд на моя брат.

Нахри скъта това късче информация в ума си за по-късно. В момента беше запленена от претъпканите с книги рафтове. Тук имаше стотици книги и свитъци, някои бяха дълги почти до кръста й, немалко от тях бяха по-дебели от главата й. Тя прокара ръка по разноцветните корици, завладяна от копнеж.

— Обичаш ли да четеш? — попита Ализейд.

Нахри се поколеба, срамувайки се да признае пред един мъж, притежаващ толкова голяма лична библиотека, че е неграмотна.

— Предполагам, би могло да се каже, че ми допада идеята за това. — Когато в отговор получи единствено объркано намръщване, поясни: — Не мога да чета.

— Наистина? — Изглеждаше учуден, но не и отвратен. — Мислех, че всички човеци могат да четат.

— Не всички.

Заблуждението му я развесели — може би хората бяха точно толкова голяма загадка за джиновете, колкото и джиновете за хората.

— Винаги съм искала да се науча. Надявах се тук да имам възможност да го направя, но явно не е било писано. — Тя въздъхна. — Нисрийн твърди, че е загуба на време.

— Предполагам, че мнозина в Девабад мислят същото.

Докато прокарваше ръка по позлатеното гръбче на една от книгите, Нахри чувстваше изпитателния му поглед върху себе си.

— А ако можеше… за какво би чела?

За семейството ми. Отговорът дойде незабавно, но за нищо на света нямаше да го разкрие пред Ализейд. Обърна се, за да го погледне.

— Книгите, които четеше отвън, изглеждаха интересни.

Той дори не трепна.

— Боя се, че точно тези книги в момента не са на разположение.

— Кога мислиш, че ще бъдат?

Видя как лицето му омекна.

— Не мисля, че би искала да прочетеш онези книги, Бану Нахри. Не мисля, че ще ти хареса онова, което пише в тях.

— Защо не?

Той се поколеба.

— Войната не е приятна тема — отвърна най-сетне.

Беше по-дипломатичен отговор, отколкото Нахри бе очаквала, като се имаше предвид как се бе развил предишният им разговор. Надявайки се да го накара да продължи, тя реши да отговори на въпроса му по друг начин.

— За търговия. — Виждайки объркването му, тя поясни: — Попита ме за какво бих чела, ако можех. Ще ми се да знам как хората въртят търговия в Девабад, как изкарват пари, как преговарят един с друг, такива неща.

Колкото повече се замисляше, толкова по-добра й се струваше тази идея. Та нали именно нюхът й за тези неща й беше помогнал да оцелее в Кайро, като пробутваше услугите си на пътниците, минаващи оттам, знаейки най-добрия начин да преметне някого.

Ализейд застина.

— Като… икономика?

— Ами предполагам.

Очите му се присвиха.

— Сигурна ли си, че не те е изпратил баща ми?

— Напълно.

Нещо като че ли живна в лицето му.

— Икономика, значи… — Звучеше странно ентусиазиран. — Е, определено имам достатъчно материали на тази тема.

Пристъпи по-близо до рафтовете и Нахри се дръпна настрани. Беше наистина висок, извисяващ се над нея като една от древните статуи, които все още осейваха пустините край Египет. Дори имаше същото строго, мъничко неодобрително лице.

Той свали дебел синьо-златен том от най-горния рафт и й го подаде.

— История на пазарите в Девабад. Написана е на арабски, така че може да ти се стори по-познато.

Нахри я отвори и прелисти няколко страници.

— Много познато. Все така напълно неразбираемо.

— Бих могъл да те науча да я четеш.

В гласа му имаше несигурна нотка.

Нахри го изгледа остро.

— Какво?

Ализейд разпери ръце.

— Бих могъл да те науча… Искам да кажа, стига да искаш. Нисрийн не се разпорежда с моето време. Бих могъл да убедя баща ми, че ще бъде от полза за отношенията между племената ни. — Усмивката му угасна. — Той… наистина подкрепя подобни усилия.

Нахри скръсти ръце на гърдите си.

— Каква ще е твоята полза от това?

Нямаше никакво доверие на предложението му. Кахтаните бяха твърде умни, за да сметнеш каквото и да било, дошло от тях, за чиста монета.

— Ти си гостенка на баща ми. — Нахри изсумтя и Ализейд едва не се усмихна отново. — Е, добре. Признавам, че страшно се интересувам от света на човеците. Можеш да попиташ когото и да било — добави, вероятно доловил съмнението й. — Особено твоята част от него. Никога не съм срещал някого от Египет. Страшно бих искал да науча повече за твоята страна, да чуя историите ти и навярно дори да подобря арабския си.

О, изобщо не се съмнявам, че би искал да научиш цял куп неща. Докато обмисляше предложението му, Нахри го претегляше наум. Беше млад, по-млад дори от нея, почти бе сигурна в това. Привилегирован, мъничко сприхав. Усмивката му беше нетърпелива, като че ли пълна с малко повече надежда, та предложението му да е било просто случайно хрумване. Каквато и да беше мотивацията му, Ализейд искаше това.

А Нахри искаше да знае какво пише в книгите му, особено информацията, която би могла да навреди на Дара. Ако да направи това неловко момче свой учител бе най-добрият начин да предпази себе си и своя афшин, така да бъде.

Освен това… наистина искаше да се научи да чете.

Нахри се отпусна върху една от възглавниците на пода.

— Какво чакаме, тогава? — попита с най-добрия си каирски арабски и потропа с пръсти по книгата. — Да започваме.

19. Али

— Нарочно се сдържаш.

Али погледна през стаята за тренировки.

— Какво?

Джамшид е-Прамух му отправи иронична усмивка.

— Виждал съм те да се биеш със зулфикар… Нарочно се сдържаш.

Погледът на Али се плъзна по дрехите на другия мъж. Джамшид беше облечен в същата тренировъчна униформа, в която и Али, съвършено бяла, та всеки удар с огнения меч да изпъква, но докато дрехите на Али бяха недокоснати, униформата на Джамшид бе обгорена и покрита с петна от въглен. Устната му кървеше, а дясната му буза беше подута от един удар, който го беше запратил на пода.

Али повдигна вежда.

— Имаш интересна идея за това какво означава някой да се сдържа.

— Как ли пък не — отвърна Джамшид на дивастийски. Също като баща си и той говореше джинистански с лек акцент, намек за годините, които бяха прекарали в отдалечените краища на Девастана. — Би трябвало да съм в много по-лошо състояние. Малки горящи късчета от Джамшид е-Прамух, пръснати по целия под.

Али въздъхна.

— Не ми е приятно да се бия с един чужденец със зулфикар — призна си. — Дори ако използваме само тренировъчни оръжия. Не ми се струва честно. А и на Мунтадир никак няма да му хареса да се прибере и да открие най-близкия си приятел на малки горящи късчета.

Джамшид сви рамене.

— Ще знае, че сам съм си виновен. От години му опявам да ми намери някой, който да ме обучи.

Али се намръщи.

— Но защо? Страшно те бива с меч, дори още повече си добър с лък. Защо ти е да се учиш да използваш оръжие, което никога няма да овладееш напълно?

— Острието си е острие. Може и никога да не съм в състояние да извикам отровните му пламъци като един гезирец, но ако се бия рамо до рамо с твоите съплеменници, логично е да съм поне донякъде запознат с техните оръжия. — Джамшид сви рамене. — Поне толкова, че да не скачам всеки път, щом лумнат в пламъци.

— Не съм сигурен, че това е инстинкт, който би трябвало да потиснеш.

Джамшид се засмя.

— Така си е. — Вдигна оръжието. — Е, ще продължим ли?

Али сви рамене.

— Щом настояваш.

Замахна със зулфикара във въздуха. Пламъци изригнаха между пръстите му и близнаха медното острие, опариха раздвоения връх и задействаха смъртоносните отрови, с които беше покрит ръбът. Или биха го направили, ако оръжието беше истинско. Острието, което държеше, беше предвидено за тренировки и поради това — не беше напоено с отрова. Али усещаше разликата в миризмата. Повечето мъже не можеха, но пък повечето мъже не бяха тренирали до обсебване със зулфикар, откакто бяха навършили седем години.

Джамшид се хвърли напред. Али го избегна с лекота, нанасяйки удар върху яката му, преди да се завърти, понесен от инерцията си, и да се озове зад гърба му.

Джамшид се завъртя към него, опитвайки се да отбие следващия му удар.

— Не помага и това, че се движиш като проклето колибри — оплака се дружески. — Сигурен ли си, че не си наполовина пери?

Али не можа да сдържи усмивката си. Колкото и да беше странно, беше му приятно да прекарва време с Джамшид. Имаше нещо непринудено в поведението му; държеше се така, сякаш бяха равни, без да проявява нито раболепието на повечето джинове, когато се намираха в присъствието на кахтански принц, нито характерния за племето на девите снобизъм. Беше освежаващо — нищо чудно, че Мунтадир го държеше толкова близо до себе си. Трудно бе изобщо да повярваш, че е син на Каве. Изобщо не приличаше на докачливия велик везир.

— Дръж оръжието си по-високо — посъветва го Али. — Зулфикарът не е като повечето мечове; с него се правят по-малко мощни замахвания и пробождания и повече бързи срезове и странични удари. Помни, че острието обикновено е напоено с отрова; достатъчно е и най-малкото нараняване. — Размаха зулфикара над главата си, при което пламъците лумнаха. Както беше очаквал, Джамшид отстъпи назад. Али се възползва от това, че вниманието му беше отвлечено, и се наведе, прицелвайки следващия си удар в хълбоците му.

Джамшид отскочи назад, изпръхтявайки подразнено, и Али с лекота го притисна до насрещната стена.

— Колко пъти щеше да си ме убил досега? — попита Джамшид. — Двайсет? Трийсет?

Повече. Истинският зулфикар беше едно от най-смъртоносните оръжия в света.

— Не повече от дузина — излъга Али.

Продължиха да тренират. Джамшид не постигаше особен напредък, но Али беше впечатлен от упоритостта му. Макар да беше видимо изтощен и покрит с пепел и кръв, той отказваше да спре.

Али тъкмо беше опрял острието си в гърлото му и се канеше да предложи да спрат, когато вниманието му беше привлечено от гласове. Вдигна поглед в същия миг, в който Каве е-Прамух, очевидно погълнат от приятелски разговор с някой зад себе си, пристъпи в тренировъчната стая.

И замръзна. Очите му се приковаха в зулфикара до гърлото на сина му и Али го чу да издава тих, задавен звук.

— Джамшид?

Али начаса свали оръжието и Джамшид се обърна.

— Баба[24]? — Звучеше изненадано. — Какво правиш тук?

— Нищо — бързо каза Каве и отстъпи назад; колкото и да е странно, изглеждаше още по-притеснен отпреди, докато се опитваше да затвори вратата. — Извинявам се. Не…

Вратата се отвори покрай ръката му и Дараявахуш е-Афшин пристъпи в стаята.

Влезе така, сякаш влизаше в собствената си шатра, сключил ръце зад гърба си. Когато ги забеляза, спря.

— Шехзаде Ализейд — поздрави го той на дивастийски.

Али не беше спокоен, беше загубил дар слово. Примига, наполовина очаквайки да види някой друг на мястото му. Какво, в името на Всевишния, правеше тук Дараявахуш? Би трябвало да е в Бабили заедно с Мунтадир, далече от тук, в другия край на Девастана!

Афшинът плъзна изпитателен поглед из стаята, като генерал, оглеждащ бойно поле; зелените му очи обходиха стената с оръжия, различните тренировъчни кукли, мишени и всякакви други пособия, разпилени по пода. След това отново се обърна към Али.

— Наеда поуру межноас.

Какво?

— Аз… не говоря дивастийски — смотолеви Али.

Дараявахуш наклони глава на една страна с грейнали от изненада очи.

— Не говориш езика на града, над който властваш? — попита на джинистански със силен акцент. Обърна се към Каве и махна с палец към Али с развеселено изражение. — Спа снасити ну хят вакен гезр?

Джамшид пребледня, а Каве се хвърли между Али и Дараявахуш с неприкрит страх върху лицето.

— Простете ни, че се натрапихме, принц Ализейд. Не знаех, че Джамшид се обучава с вас. — Той сложи ръка върху китката на Дараявахуш. — Хайде, афшине, да си вървим.

Дараявахуш се отръска от него.

— Глупости. Би било грубо.

Носеше туника без ръкави, която разкриваше черната татуировка, извиваща се около ръката му. Това, че не я покриваше, казваше много, но навярно Али не трябваше да се учудва — афшинът беше опитен убиец много преди да бъде поробен от ифритите.

Али загледа как той прокарва ръка по напуканата мраморна решетка на прозореца и оглежда разноцветните люспи боя върху древните каменни стени.

— Съплеменниците ти не са поддържали палата ни особено добре — отбеляза той.

Палата ни? Али зяпна и отправи изумен поглед на Каве, ала великият везир просто сви рамене с безпомощен вид.

— Какво правиш тук, афшине? — сопна се Али. — Не очаквахме експедицията ти да се завърне още седмици наред.

— Тръгнах си — отвърна Дараявахуш простичко. — Нямах търпение да се върна на служба при моята господарка, а брат ти изглеждаше напълно способен да се справи и без мен.

— И емир Мунтадир се съгласи?

— Не съм го питал. — Дараявахуш се ухили на Каве. — И ето че съм тук и правя изключително информативна обиколка на някогашния си дом.

— Афшинът поиска да види Бану Нахида — обади се Каве, срещайки внимателно погледа на Али. — Казах му, че за съжаление, времето й е погълнато от обучение. И като стана дума за това, афшине, боя се, че трябва да си вървим. Имам среща…

— Върви — прекъсна го Дараявахуш. — И сам мога да намеря пътя. Защитавал съм този дворец в продължение на години… познавам го като петте си пръста. — Той остави думите да увиснат във въздуха в продължение на миг, а после насочи вниманието си към Джамшид. Погледът му се задържа върху раните на младия дев. — Ти си този, който спря размириците, нали?

Джамшид изглеждаше изпълнен със страхопочитание, че афшинът се обръща към него.

— Аз… ъ… да. Но просто…

— Ти си отличен стрелец. — Афшинът измери по-младия мъж с поглед от главата до петите и го потупа по гърба. — Би трябвало да потренираш с мен. Мога да те направя дори още по-добър.

— Наистина ли? — избъбри Джамшид. — Би било прекрасно!

Дараявахуш се усмихна, а после измъкна ловко зулфикара от ръката му.

— Определено. А това остави на гезирците. — Той вдигна оръжието и го завъртя, гледайки го как искри на слънцето. — Значи, това е прословутият зулфикар. — Изпробва тежестта му, обхождайки го с опитен поглед, а после вдигна очи към Али. — Имаш ли нещо против? Не бих искал ръцете на един — как ни наричахте? Огнепоклонници? — да омърси нещо толкова свещено за хората ти.

— Афшине… — започна Каве с натежал от предупреждение глас.

— Можеш да си вървиш, Каве — каза Дараявахуш, отпращайки го. — Джамшид, защо не отидеш с него? Нека заема мястото ти и потренирам с принц Ализейд. Чувам такива изключителни похвали за уменията му.

Джамшид хвърли поглед към Али с извинително изражение, останал без думи. Али не можеше да го вини; ако Зейди ал Кахтани се върнеше за живот и го похвалеше за уменията му със зулфикара, Али също би изгубил дар слово. Освен това арогантният блясък в зелените очи на Дараявахуш опъваше нервите му докрай. Ако искаше да го предизвика с оръжие, каквото за първи път вземаше в ръка, така да бъде.

— Всичко е наред, Джамшид. Върви с баща си.

— Принц Ализейд, това не е…

— Приятен ден, велики везире — остро каза Али, без да откъсва очи от Дараявахуш.

Али чу как Каве въздъхна. Той не можеше обаче да не се подчини на изрична заповед на един от Кахтаните. Джамшид последва неохотно баща си навън.

Афшинът го измери с много по-студен поглед в мига, в който другите двама мъже излязоха.

— Добре беше подредил сина на великия везир.

Али пламна.

— Никога ли не си ранявал някого по време на тренировка?

— Не и с оръжие, което знаех, че опонентът ми никога няма да е в състояние да овладее както трябва. — Дараявахуш вдигна зулфикара, за да го огледа, докато обикаляше около Али. — Много по-лек е, отколкото си представях. В името на Създателя, няма да повярваш какви мълви се носеха за тези неща по време на войната. Хората ми се ужасяваха от тях, казваха, че Зейди ги откраднал от ангелите, които пазят Рая.

— Винаги е така, нали? — отвърна Али. — Легендата превъзхожда фигурата от плът и кръв.

Смисълът на думите му очевидно не убягна на афшина, който придоби развеселен вид.

— Вероятно имаш право.

А после се нахвърли на Али с мощен замах, който, ако държеше в ръка сабя, щеше да му отсече главата. Само че зулфикарът не беше сабя и Али избегна удара с лекота, възползвайки се от препъването на Дараявахуш, за да стовари широката страна на оръжието си върху гърба му.

— От доста време искам да се срещнем, принц Ализейд — продължи Дараявахуш, избягвайки следващото замахване на Али. — Хората на брат ти непрекъснато говореха за теб; чух, че си най-добрият зулфикарин в това поколение, толкова талантлив, колкото и самият Зейди. Дори Мунтадир се съгласи; казва, че се движиш като танцьор и удряш като пепелянка. — Той се изсмя. — Толкова се гордее. Мило е да го видиш. Рядко се случва да чуеш някой да говори за съперника си с такава привързаност.

— Не съм му съперник — сопна се Али.

— Не? Кой тогава ще стане цар след баща ти, ако с Мунтадир се случи нещо?

Али се изпъна.

— Какво? Защо? — Внезапен ирационален страх стисна сърцето му. — Ти да не би…

— Да — отвърна Дараявахуш с пропит от сарказъм глас. — Убих емира, а после реших да се върна в Девабад и да се хваля с това, защото винаги съм се чудел какво ли би било да ми набучат главата на кол.

Али усети, че лицето му пламва.

— Хайде, хайде, не се тормози, малки принце — продължи афшинът. — Компанията на брат ти ми беше приятна. Мунтадир има вкус към удоволствията на живота и говори твърде много, когато е обърнал няколко чашки… как да не го харесваш?

Думите му разтърсиха Али, каквато вероятно беше и целта им, и той не беше готов, когато афшинът вдигна зулфикара и отново му се нахвърли. Финтира наляво, а после се завъртя по-бързо, отколкото Али бе виждал да се движи който и да било мъж, и стовари оръжието с всичка сила. Али успя да го блокира, макар и с усилие, а зулфикарът му отекна от силата на удара. Опита се да го оттласне, но афшинът не помръдна. Държеше зулфикара само с една ръка, без следа от умора.

Али стискаше здраво оръжието си, ала ръцете му трепереха около дръжката, докато острието на афшина се приближаваше до лицето му. Дараявахуш се приведе напред, натискайки с цялата си тежест.

Запали се. Зулфикарът на Али лумна в пламъци и Дараявахуш инстинктивно се дръпна назад. Бързо се съвзе обаче и замахна с оръжието си към врата на Али. Али се наведе, усещайки острието да изсвистява, докато минаваше на сантиметри над главата му. Остана наведен, за да нанесе огнен удар в коленете на афшина. Той се препъна и Али се изправи и отскочи настрани.

Би могъл да ме убие, осъзна Али. Една погрешна стъпка бе всичко, което щеше да е нужно; Дараявахуш щеше да заяви, че е било нещастен случай, и кой би го оспорил? Единствените свидетели бяха двамата Прамух, а Каве вероятно на драго сърце би потулил убийството на Али.

Ставаш параноик. Ала когато Дараявахуш замахна отново, Али посрещна удара му с малко повече жар и най-сетне успя да го оттласне назад през стаята.

Афшинът свали зулфикара с широка усмивка.

— Не е зле, Зейди. Биеш се много добре за момче на твоите години.

На Али започваше да му писва от тази самодоволна усмивка.

— Името ми не е Зейди.

— Мунтадир те нарича така.

Али присви очи.

— Ти не си ми брат.

— Не — съгласи се Дараявахуш. — Определено не съм. Само че ми напомняш на своя съименник.

Като се имаше предвид, че онзи Зейди и Дараявахуш бяха смъртни врагове в една продължила цял век война, която бе погубила голяма част от расата им, Али знаеше, че това не е комплимент, но въпреки това го прие като такъв.

— Благодаря.

Афшинът отново се взря в зулфикара, вдигайки го така, че медното острие проблесна на слънчевата светлина, струяща през прозорците.

— Не ми благодари. Онзи Зейди ал Кахтани, когото познавах, беше кръвожаден бунтовник и фанатик, не светецът, в който са го превърнали хората ти.

Али настръхна при тази обида.

— Той е бил кръвожаден? Съветът на твоите Нахиди изгарял шафитите живи на майдана, когато той се разбунтувал.

Една от черните вежди на Дараявахуш подскочи.

— Откъде знаеш толкова много за неща, случили се хиляда години преди да се родиш?

— Нашите летописи разказват…

— Вашите летописи? — Афшинът се изсмя, звук, в който нямаше и капчица веселие. — О, как бих искал да науча какво пише в тях. Гезирците могат ли изобщо да пишат? Мислех, че всичко, което правите в онези ваши пясъчници, е да враждувате помежду си и да се молите за трохите от масата на човеците.

На Али му прекипя. Отвори уста, за да отговори, но после спря, давайки си сметка колко внимателно го наблюдава Дараявахуш. Колко преднамерено беше подбрал обидите си. Опитваше се да го предизвика и Али щеше да бъде проклет, ако му позволеше. Той си пое дълбоко дъх.

— Бих могъл просто да отида в някоя от таверните на девите, ако ми се прище да слушам как обиждат племето ми — заяви пренебрежително. — Мислех, че искаш да се бием.

Нещо проблесна в ярките очи на афшина.

— Напълно си прав, момче.

Той вдигна оръжието си.

Али посрещна следващия му замах и остриетата им издрънчаха, ала афшинът си го биваше и ставаше все по-добър с плашеща бързина, сякаш буквално можеше да попие всяко движение на Али. Движеше се по-светкавично и удряше по-силно от всеки, с когото Али се беше бил някога, повече, отколкото си беше представял, че е възможно. В стаята стана горещо. Челото на Али бе странно влажно… но разбира се, това беше невъзможно. Чистокръвните джинове не се потяха.

Силата зад ударите на афшина бе такава, че усещането бе, като да се биеш със статуя. Китките на Али го боляха; ставаше все по-трудно да удържа оръжието.

Дараявахуш започваше да го притиска опасно, когато изведнъж спря и свали зулфикара си. Въздъхна, любувайки се на острието.

— Ах, това ми липсваше… Мирните времена си имат своите преимущества, но нищо не може да се сравни с екзалтацията и дрънченето на оръжието ти в това на врага.

На Али му беше нужен миг, за да си поеме дъх.

— Аз не съм ти враг — процеди през стиснати зъби, макар че в този миг изобщо не го мислеше. — Войната свърши.

— Всички все това ми повтарят.

Афшинът се извърна и тръгна бавно през стаята, оставяйки нарочно гърба си незащитен. Пръстите на Али потръпнаха върху дръжката на зулфикара и той с мъка потисна силното изкушение да нападне другия мъж. Дараявахуш не би се поставил в подобно положение, ако не беше напълно сигурен, че може да се защити.

— Идея на баща ти ли беше да ни държи разделени? — попита афшинът. — Изненадах се колко нетърпелив бе да се махна от Девабад, като дори предложи първородния си син като гаранция. И все така не ми позволяват да видя моята Бану Нахида. Казаха ми, че списъкът с чакащите е по-дълъг от ръката ми.

Али се поколеба, хванат неподготвен от внезапната смяна на темата.

— Пристигането ти беше неочаквано, а тя е заета. Навярно…

— Тази заповед не идва от Нахри — сопна се Дараявахуш и в миг Али почувства как в стаята стана по-горещо.

Факлата срещу него лумна, ала афшинът като че ли не забеляза, приковал поглед в стената. Там, където се съхраняваха повечето оръжия, най-различни носители на смърт, висящи от куки и вериги.

Али не можа да се сдържи.

— Бич ли търсиш?

Дараявахуш се обърна към него. Зелените му очи бяха ярки от гняв. Прекалено ярки. Али никога не беше виждал нещо такова, а афшинът не беше първият освободен роб, когото срещаше. Отново плъзна поглед по факлите, чиито пламъци танцуваха необуздано, сякаш се опитваха да стигнат до някогашния роб.

Светлината в очите на афшина угасна, оставяйки преценяващо изражение върху лицето му.

— Чувам, че баща ти възнамерява да омъжи Бану Нахида за брат ти.

Али зяпна. Откъде беше научил това? Стисна устни, опитвайки се да скрие изненадата от лицето си. Каве, трябва да беше Каве. Като се имаше предвид как си шушукаха, докато влизаха в тренировъчната стая, Каве вероятно му раздрънкваше всички тайни, които знаеше.

— Великият везир ли ти каза?

— Не. Ти току-що го стори. — Дараявахуш направи достатъчно дълга пауза, за да се наслади на шока върху лицето на Али. — Баща ти ми се струва прагматичен мъж, а да ги ожени би било изключително проницателен политически ход. Освен това се говори, че си религиозен фанатик, но според Каве прекарваш много време с нея. Това едва ли би било уместно, освен ако тя няма да се присъедини към семейството ти. — Очите му се задържаха върху тялото на Али. — А Гасан очевидно няма нищо против да пресече границите между племената.

Али изгуби дар слово, лицето му пламна от смущение. Баща му щеше да го убие, когато откриеше, че е издал подобна информация.

Умът му заработи трескаво, мъчейки се да измисли начин да поправи стореното.

— Бану Нахри е гостенка в къщата на баща ми, афшине — започна. — Просто се опитвам да бъда мил. Тя поиска да се научи да чете… едва ли бих могъл да кажа, че в това има нещо неуместно.

Афшинът дойде по-близо, ала вече не се усмихваше.

— И какво я учиш да чете? Същите гезирски летописи, които демонизират нейните предшественици?

— Не — сопна се Али. — Иска да научи повече за икономиката. Макар да съм сигурен, че си й напълнил главата с лъжи за нас.

— Казах истината. Тя има право да знае как хората ти откраднаха онова, което й принадлежеше по рождение, и едва не унищожиха света ни.

— А вашето участие във всичко това? Разказа ли й за него? Знае ли защо те наричат Бича?

Възцари се мълчание. А после, за първи път, откакто афшинът беше влязъл в стаята със самодоволната си усмивка и смеещи се очи, Али зърна следа от несигурност у него.

Тя не знае. Али подозираше, че е така, макар Нахри много да внимаваше да не споменава афшина, когато бяха заедно. Колкото и да бе странно, за него това беше облекчение. Срещаха се от няколко седмици и компанията й му харесваше. Не му беше приятно да мисли, че бъдещата му снаха би могла да бъде вярна на подобно чудовище, ако знаеше истината.

Дараявахуш сви рамене, ала в ярките му очи припламна предупреждение.

— Просто изпълнявах заповеди.

— Това не е вярно.

Афшинът повдигна една от тъмните си вежди.

— Не? Тогава защо не ми кажеш какво разказва за мен историята на пясъчните бълхи.

Али почти можеше да чуе предупреждението на баща си в главата си, но не отстъпи.

— Като за начало, говорят за Ки-зи. — Лицето на афшина потръпна. — А ти не си изпълнявал ничии заповеди, когато Девабад паднал и Съветът на Нахидите е бил свален. Ти си оглавил въстанието в Девастана. Ако подобно поголовно клане изобщо би могло да се нарече въстание.

— Поголовно клане? — Дараявахуш се изпъна с презрително изражение. — Твоите предшественици изклаха семейството ми, опустошиха града ми и се опитаха да изтребят племето ми… а ти имаш дързостта да съдиш моите постъпки.

— Преувеличаваш — каза Али пренебрежително. — Никой не се е опитал да изтреби племето ти. Девите оцеляха без проблем и без ти да си наблизо, за да разрушаваш смесени села и да погребваш невинни джинове живи.

Афшинът изсумтя.

— Да, оцеляхме, за да се превърнем в граждани втора класа в собствения си град, принудени да се кланяме и раболепничим пред останалите от вас.

— Мнение, което си състави, след като прекара колко, два дни в Девабад? — Али направи физиономия. — Племето ти е заможно и влиятелно, а техният квартал е най-чистият и добре ръководен в града. Знаеш ли кои са втора класа? Шафитите, които…

Дараявахуш направи физиономия.

— Да си дойдем на думата. Не можеш да водиш разговор с джинове, без те да започнат да оплакват съдбата на горките нещастни шафити, които просто не могат да престанат да създават. Окото на Сулейман, намерете някоя коза, ако не сте в състояние да се контролирате. Те достатъчно приличат на човеците.

Ръцете на Али стиснаха по-здраво зулфикара. Искаше да причини болка на този мъж.

— Знаеш ли какво друго казват историите ни за теб?

— Защо не ме просветиш, джине?

— Че вероятно би успял. — Дараявахуш се намръщи и Али продължи. — Повечето учени вярват, че би могъл да отбраняваш една независима Девастана дълго време. Достатъчно дълго, за да освободиш неколцина от оцелелите Нахиди. Навярно дори достатъчно дълго, за да си възвърнеш властта над Девабад.

Афшинът застина и Али почувства, че е засегнал болно място. Взря се в принца, а когато проговори, гласът му беше тих, думите му — пропити със скрит смисъл.

— В такъв случай семейството ти явно е извадило огромен късмет, че ифритите ме убиха, когато го направиха.

Али не откъсна очи от студения поглед на другия мъж.

— Господ се грижи.

Беше жестоко, ала не го беше грижа. Дараявахуш беше чудовище.

Дараявахуш вирна брадичка, а после се усмихна — остра усмивка, която напомни на Али повече за ръмжащо куче, отколкото за мъж.

— Седим си тук и обсъждаме прастара история, а пък ти бях обещал предизвикателство — каза той и вдигна зулфикара.

Оръжието лумна в пламъци и очите на Али се разшириха.

Никой, освен гезирец, никога не бе успявал да направи това.

Афшинът изглеждаше по-скоро заинтригуван, отколкото изненадан. Загледа пламъците, а огънят се отразяваше в ярките му очи.

— А… колко интересно.

Това бе единственото предупреждение, което Али получи.

Дараявахуш му се нахвърли и той се завъртя рязко, докато пламъци обгръщаха и неговото оръжие. Остриетата се срещнаха с трясък и Дараявахуш изтика своето нагоре по протежение на това на Али, докато дръжката не стигна до ръцете му. А после го изрита силно в стомаха.

Али падна назад, претъркулвайки се светкавично настрани, когато Дараявахуш замахна надолу с движение, което би разпорило гърдите му, ако не беше реагирал достатъчно бързо. Е предполагам, че абба беше прав — помисли си, скачайки, когато афшинът замахна към стъпалата му. — От Дараявахуш и мен едва ли биха излезли добри спътници.

Спокойствието на афшина се беше изпарило, а с него и голяма част от сдържаността, която, осъзна Али, бе проявявал досега. Оказваше се, че е дори още по-добър боец, отколкото беше показал до този момент.

Само че зулфикарът беше гезирско оръжие и проклет да бе, ако позволеше някакъв си касапин дев да го победи с него. Али остави афшина да го преследва през тренировъчната стая, а оръжията им звънтяха и пращяха. Макар да беше по-висок от Дараявахуш, другият мъж беше вероятно два пъти по-тежък от него и Али се надяваше, че младостта и пъргавостта му в крайна сметка ще обърнат дуела в негова полза.

Ала това така и не се случваше. Али избягваше удар след удар, започваше да се уморява… и мъничко да се бои.

Докато отбиваше поредния удар, зърна един ханджар да проблясва върху огряна от слънцето полица до прозореца. Камата се подаваше сред купчина различни уреди — тренировъчната стая беше пословично разхвърляна, оставена на грижите на един мил, но разсеян стар гезирски воин, когото на никого не му даваше сърце да смени.

Една идея проблесна в главата на Али. Продължи да се бие, ала сега оставяше умората му да си проличи… както и страхът. Не се преструваше и зърна искрица на триумф в очите на афшина. Очевидно се наслаждаваше на възможността да постави глупавия млад син на един от омразните си врагове на мястото му.

Силните удари на ханджара разтърсваха цялото му тяло, но Али не сваляше зулфикара, докато Дараявахуш го следваше към прозорците. Огнените им остриета се срещнаха, съскайки, докато Али се притискаше до стъклото. Афшинът се усмихна. Зад главата му факлите лумнаха и затанцуваха до стената, сякаш някой беше лиснал масло върху тях.

Али пусна рязко зулфикара си.

Грабна ханджара и се хвърли на земята, докато Дараявахуш се препъваше. Претърколи се и скочи на крака, нахвърляйки се върху афшина, преди да е успял да си възвърне равновесието. Допря камата в гърлото му, запъхтян, но не отиде по-далеч.

— Приключихме ли?

Афшинът се изплю.

— Върви по дяволите, пясъчна бълха.

И тогава всички оръжия в стаята полетяха към него.

Али се хвърли на пода, докато стената с оръжия се изпразваше. Премятащ се във въздуха боздуган прелетя над главата му, а едно тохаристанско копие прикова ръкава му към земята. Всичко свърши за броени секунди, ала преди Али да успее да осмисли случилото се, афшинът стъпи върху дясната му китка.

Али трябваше да повика на помощ цялата си воля, за да не изпищи, когато Дараявахуш заби петата на тежката си обувка в костите на китката му. Чу как нещо изпука и усети как го пронизва заслепяваща болка. Пръстите му се вцепениха и Дараявахуш изрита ханджара настрани.

Зулфикарът се опря в гърлото му.

— Изправи се — изсъска афшинът.

Али го стори, придържайки ранената си китка през скъсания ръкав. Подът беше осеян с оръжия, куките и веригите, които ги бяха придържали, висяха строшени на отсрещната стена. Ледена тръпка пробяга по гърба на Али. Не бяха много джиновете, които биха могли да призоват дори един-единствен предмет… и то с много по-голямо съсредоточаване и на много по-малко разстояние. Ала това? И толкова скоро след като беше изтръгнал пламъци от зулфикара?

Не би трябвало да е в състояние да направи нищо от това.

Дараявахуш не изглеждаше смутен. Вместо това измери Али с хладно преценяващ поглед.

— Не бих предположил, че подобен трик е в стила ти.

Али стисна зъби, мъчейки се да не обръща внимание на болката в китката си.

— Предполагам, че съм пълен с изненади.

Дараявахуш го изгледа продължително.

— Не — каза най-сетне. — Не си. Ти си точно това, което бих очаквал. — Вдигна зулфикара на Али и му го подхвърли; изненадан, Али го улови със здравата си ръка. — Благодаря ти за урока, ала уви, оръжието не оправда страховитата си репутация.

Али прибра ятагана си в ножницата, засегнат от негово име.

— Съжалявам, че си разочарован — подхвърли саркастично.

— Не съм казал, че съм разочарован. — Дараявахуш прокара ръка по бойната секира, която стърчеше от една от каменните колони. — Очарователният ти, изискан брат, прагматичният ти баща… започвах да се чудя какво се е случило с Кахтаните, които познавах… започвах да се боя, че спомените ми за въртящите зулфикари фанатици, които разрушиха света ми, са погрешни. — Той изгледа Али. — Благодаря ти за напомнянето.

— Аз… — Али изгуби дар слово, уплашен изведнъж, че бе сторил нещо много по-лошо от това да разкрие плановете на баща си за Нахри. — Разбра ме погрешно.

— Ни най-малко. — Афшинът му отправи още една режеща усмивка. — Някога и аз бях млад воин от властващото племе. Това е привилегировано положение. Такава пълна увереност в правотата на хората ти, такава непоклатима отдаденост на вярата ти. — Усмивката му избледня; гласът му стана печален. Пълен със съжаление. — Радвай му се.

— Изобщо не съм като теб — сопна се Али. — Никога не бих сторил нещата, които ти си направил.

Афшинът отвори вратата.

— Моли се никога да не поискат от теб да го сториш Зейди.

20. Нахри

— Това е ключалка.

— Ключалка? Не, не може да бъде. Погледни. Това очевидно е някакъв сложен механизъм. Научно пособие… или, като се има предвид рибата, може би навигационен инструмент за морето.

— Ключалка е. — Нахри взе металния предмет от ръцете на Ализейд. Беше от желязо, изработен във формата на риба с пърхащи перки и извита опашка, от едната му страна бяха гравирани редица четвъртити пиктограми. Тя извади карфицата от шала си и обърна ключалката с отвора към себе си. Доближи я до ухото си и я отключи умело. — Видя ли? Ключалка. Просто ключът й липсва.

Подаде я тържествуващо на Али и се облегна във възглавницата си, вдигайки крака върху една мека копринена отоманка. Нахри и нейният прекалено квалифициран учител бяха на един от горните балкони в Царската библиотека, там, където се срещаха всеки следобед през последните няколко седмици. Тя отпи глътка чай, възхищавайки се на изящния стъклопис върху близкия прозорец.

Впечатляващата библиотека бързо се беше превърнала в любимото й място в двореца. По-голям и от тронната зала на Гасан, огромният, закрит с покрив вътрешен двор беше пълен с оживени учени и спорещи студенти. На балкона срещу тях един сахрейнски преподавател беше измагьосал от пушек карта дори по-голяма от тази, която Дара беше направил за нея, когато прекосяваха пустинята. Миниатюрна лодка от матово стъкло се носеше в морето й. Преподавателят вдигна ръце — порив на вятъра изпълни копринените й платна и тя пое по курс, отбелязан с миниатюрни горящи въгленчета пред очите на неколцина студенти. В нишата над тях една агниваншийска учена преподаваше математика. С всяко щракване на пръстите й ново число се появяваше прогорено върху варосаната стена пред нея, същинска карта от уравнения, която учениците й грижливо си записваха.

И разбира се — книгите. Етажерките се издигаха към главозамайващо високия таван, губейки се от поглед; Али, който изглеждаше невероятно доволен от интереса й към библиотеката, й беше казал, че тя съдържа копие от почти всяко произведение, писано някога, било то от човеци или джинове. Очевидно съществуваше цяла прослойка джинове, които прекарваха живота си, обикаляйки човешките библиотеки, където преписваха грижливо произведенията, събрани в тях, и ги изпращаха в Девабад.

По рафтовете имаше и най-различни пособия и инструменти, тъмни буркани и прашни артефакти. Али я беше предупредил за повечето от тях; очевидно малките експлозийки бяха нещо обикновено тук. Джиновете имаха склонност да изследват свойствата на огъня във всяка негова форма.

— Ключалка.

Думите на Али привлякоха отново вниманието й към него. Звучеше разочарован. Двама служители от библиотеката прелетяха върху килимчета зад него, за да вземат книги за учените на долното ниво.

— Ефл — поправи Нахри арабския му. — Не кефл.

Али се намръщи и притегли къс пергамент от купчинката, която използваха, за да упражняват буквите.

— Но се пише ето така. — Той написа думата и посочи първата буква. — Каф, нали?

Нахри сви рамене.

— Моите хора го произнасят ефл.

— Ефл — повтори Али грижливо. — Ефл.

— Ето. Сега звучиш като истински египтянин. — Тя се усмихна на сериозното изражение, с което Али въртеше ключалката в ръцете си. — Джиновете не използват ли ключалки?

— Не. Намираме, че проклятията вършат по-добра работа.

Нахри направи физиономия.

— Звучи неприятно.

— Но пък ефективно. Все пак… — Той срещна погледа й, в сивите му очи имаше леко предизвикателство. — Току-що видях как бивша прислужница без проблем се справи с една ключалка.

Нахри се наруга за грешката си.

— Имах да отварям доста шкафове. Пособия за почистване и други такива.

Али се разсмя, топъл звук, който Нахри рядко чуваше и който винаги я изненадваше.

— Нима метлите са толкова ценни сред човеците?

Тя сви рамене.

— Господарката ми беше свидлива.

Той се усмихна и надникна в дупката на отключената ключалка.

— Мисля, че бих искал да се науча как да го правя.

— Да насилваш ключалки? — Нахри се засмя. — Да не планираш бъдеще като престъпник в човешкия свят?

— Бих искал да имам различни опции.

Нахри изпръхтя.

— В такъв случай ще се наложи да поработиш над акцента си. Арабският ти звучи като нещо, говорено от учени в древните дворове на Багдад.

Али прие закачката й, без да му мигне окото, и отговори с комплимент:

— Предполагам, че не постигам същия успех, както ти в твоето обучение — призна си. — Страшно напредваш в писането. Трябва да си помислиш с кой език би искала да се заемеш след това.

— Дивастийски. — Нямаше и капчица съмнение. — Така ще мога сама да чета текстовете на Нахидите, вместо да слушам как Нисрийн каканиже.

Лицето на Али посърна.

— Боя се, че за това ще имаш нужда от друг учител. Аз едва говоря дивастийски.

— Наистина ли? — Когато Али кимна, тя присви очи. — Веднъж ми каза, че знаеш пет различни езика… и въпреки това не си могъл да намериш време да научиш езика на първите обитатели на Девабад?

Принцът потръпна.

— Когато поставиш нещата по този начин…

— Ами баща ти?

— Той го владее съвършено. Баща ми е… запленен от културата на девите. Също като Мунтадир.

Интересно. Нахри скъта тази информация в ума си.

— Е, това решава въпроса. Ще се присъединиш към мен, когато тръгна на уроци. Няма причина да не го научиш.

— С нетърпение очаквам да бъда надминат — каза Али. В този миг се появи прислужник, понесъл голям покрит поднос, и лицето на принца грейна. — Селям, братко, благодаря ти. — Той се усмихна на Нахри. — Имам изненада за теб.

Тя повдигна вежди.

— Още човешки артефакти, които да идентифицирам?

— Не точно.

Прислужникът вдигна капака на подноса и Нахри усети как я лъхва ухание на цвърчаща захар и маслено тесто. Няколко триъгълничета сипкав сладкиш, поръсен със стафиди, кокос и захар, бяха подредени върху една чиния, ароматът и видът им бяха незабавно познати.

— Това да не е… фитеер? — попита; стомахът й начаса изкъркори от апетитната миризма. — Откъде го намери?

Али придоби доволен вид.

— Чух, че в кухнята работи един шафит от Кайро, и поисках да приготви някое лакомство от родното ти място. Той направи и това. — Али кимна към охладена гарафа с кървавочервена течност.

Каркаде. Прислужникът й наля чаша от студения чай от хибискус и Нахри отпи голяма глътка, наслаждавайки се на сладкия му вкус, преди да откъсне парче от масления сладкиш и да го лапне. Вкусът му беше точно какъвто го помнеше. Вкусът на дома й.

Това е моят дом сега, напомни си тя. Лапна още една хапка фитеер.

— Вземи си и ти — подкани тя Али. — Много е вкусно.

Али си взе от фитеера, докато Нахри отпиваше от каркадето си. Макар да се наслаждаваше на закуската, имаше нещо в комбинацията, което я тревожеше… а после си спомни. Съвсем същото беше яла в кафенето, преди да влезе в гробището на Кайро. Преди животът й да се преобърне с главата надолу.

Преди да срещне Дара.

Апетитът й се изпари и сърцето й се сви както обикновено, дали от тревога, или копнеж, не беше сигурна и се бе отказала да се опитва да разбере. Дара го нямаше от два месеца, по-дълго, отколкото беше траяло пътуването им насам, и все пак всяка сутрин тя се събуждаше, наполовина очаквайки да го види. Липсваше й: лукавата му усмивка, колко мил можеше да бъде понякога, дори постоянното му мърморене… да не говорим за случайното докосване на тялото му до нейното от време на време.

Нахри бутна храната настрани, но призивът за молитвата по залез прозвуча, преди Ализейд да забележи.

— Да не би вече да е магриб? — попита тя, бършейки захарта от пръстите си; времето винаги летеше, когато беше с принца. — Нисрийн ще ме убие. Казах й, че ще се върна преди часове.

Нейната помощница (макар че понякога на Нахри повече й приличаше на изпълнена с неодобрение директорка на училище или хокаща я леля) ясно беше дала да се разбере, че не одобрява нито принц Ализейд, нито уроците им заедно.

Али изчака, докато призивът за молитва свърши, преди да отговори:

— Имаш ли пациент?

— Никой нов, но Нисрийн искаше… — Нахри млъкна, когато Али посегна към една от книгите си и ръкавът на бледата му роба се вдигна, разкривайки лошо подута китка. — Какво ти се е случило?

— Нищо. — Той придърпа ръкава надолу. — Злополука по време на тренировка онзи ден.

Нахри се намръщи. Джиновете се възстановяваха бързо от немагически наранявания; трябва да е бил доста силен удар, ако все още изглеждаше така.

— Искаш ли да те излекувам? Изглежда болезнено.

Али поклати глава, докато се изправяше, макар Нахри да забеляза, че държеше книгите с лявата си ръка.

— Не е толкова зле — каза той, извръщайки очи, докато тя наместваше чадора си. — Пък и си го заслужих. Допуснах глупава грешка. — Той се намръщи. — Няколко всъщност.

Нахри сви рамене — вече беше свикнала с упоритостта му.

— Щом настояваш.

Али прибра ключалката в една кадифена кутия и я подаде на служителя от библиотеката.

— Ключалка — повтори замислено. — Най-уважаваните учени в Девабад бяха убедени, че с това нещо може да се изчисли броят на звездите в небето.

— Защо просто не са попитали някой и друг шафит от човешкия свят?

Али се поколеба.

— Нещата тук не се правят точно така.

— А би трябвало — отвърна Нахри, докато излизаха от библиотеката. — В противен случай е просто загуба на време.

— Напълно съм съгласен.

В гласа му имаше странно яростна нотка и Нахри се зачуди дали да не го притисне още малко. Щеше да й отговори, знаеше това; отговаряше на всичките й въпроси. За бога, понякога говореше толкова много, че беше трудно да го накара да спре. Нахри обикновено нямаше нищо против; необщителният млад принц, с когото се беше запознала, се бе превърнал в най-ентусиазирания й източник на информация за света на джиновете и колкото и да беше странно, следобедите им заедно започваха да й харесват, единственото светло петно в монотонните й тягостни дни.

Знаеше обаче, че въпросът с шафитите бе нещо, което разделяше техните племена — именно той бе довел до кървавото сваляне от власт на нейните предци от ръцете на неговите.

Така че си замълча и те продължиха по коридора. Белият мрамор грееше на шафранената светлина на залеза, неколцина закъснели мюезини все още пееха призива за молитва от далечните минарета на града. Нахри се опита да забави крачка, да се наслади на още няколко мига спокойствие. Завръщането в лечебницата, където неминуемо щеше да се провали в нещо ново, бе като да надене плащаница с тежести.

Али отново се обади:

— Не знам дали ще проявиш интерес, но търговците, които донесоха ключалката, откриха също така и леща за наблюдаване на звездите. Нашите учени се опитват да я поправят, преди пристигането на една комета след няколко седмици.

— Сигурен ли си, че не са просто чифт очила? — закачи го Нахри.

Али се засмя.

— Опазил ни бог! Ще умрат от разочарование. Но ако искаш, бих могъл да уредя да я видиш. — Той се поколеба, докато един прислужник посягаше към вратата на лечебницата. — Навярно брат ми Мунтадир би могъл да се присъедини към нас. Дотогава експедицията му би трябвало да се е върнала…

Нахри беше престанала да го слуша. Познат глас привлече вниманието й, когато вратата на лечебницата се отвори, и тя се втурна вътре, молейки се ушите да не я бяха излъгали.

Не бяха. На една от работните й маси, изглеждащ точно толкова измъчен и толкова красив, колкото винаги, седеше Дара.

Дъхът секна в гърлото й. Беше се привел към Нисрийн, потънал в разговор, но се изпъна рязко, когато я зърна. Ярките му очи срещнаха нейните, изпълнени със същата вихрушка от емоции, които, подозираше Нахри, се четяха и върху нейното лице. Сърцето й бе готово да изскочи от гърдите й.

В името на Всевишния, овладей се. Затвори уста, осъзнала, че е зяпнала, докато Али влизаше в стаята след нея.

Нисрийн скочи на крака, притискайки длани една до друга, и се поклони.

— Принце.

Дара остана седнал.

— Малки Зейди… селям алейкум! — поздрави на арабски с ужасяващо силен акцент и се ухили широко. — Как е китката ти?

Али се изпъна с възмутен вид.

— Не би трябвало да си тук, афшине. Времето на Бану Нахида е ценно. Единствено онези, които са болни или ранени…

Дара вдигна рязко юмрук и го стовари върху тежката маса от матово стъкло. То се строши, пръскайки водопад от искрящи парченца върху афшина и пода. Той дори не трепна; вместо това вдигна ръка и погледна с престорена изненада нащърбените парчета стъкло, забити в кожата му.

— Ето — заяви с напълно сериозен тон. — Ранен съм.

Али пристъпи напред с гневно изражение и Нахри се раздвижи — налудничавата постъпка на Дара я беше изтръгнала от вцепенението й. Нарушавайки вероятно половин дузина правила на протокола, тя улови принца за раменете и го обърна към вратата.

— Мисля, че двете с Нисрийн ще се справим — заяви с насилена жизнерадост, докато го избутваше навън. — Не искаш да пропуснеш молитвата, нали!

Учуденият джин отвори уста, за да възрази, когато тя се усмихна и затръшна вратата в лицето му. След това си пое дълбоко дъх, за да се успокои, и се обърна.

— Остави ни, Нисрийн.

— Бану Нахида, не е уместно…

Нахри дори не я погледна, приковала очи в Дара.

— Върви си!

Нисрийн въздъхна, но преди да успее да си тръгне, Дара се протегна и докосна китката й.

— Благодаря ти — каза с такава искреност, че Нисрийн се изчерви. — На сърцето ми му е безкрайно по-леко от знанието, че някой като теб служи на моята Бану Нахида.

— За мен е чест.

Нисрийн звучеше необичайно смутена. Не че Нахри можеше да я вини; самата тя често се чувстваше по този начин в присъствието на Дара.

Не и сега обаче. Знаеше, че Дара го усеща; в мига, в който Нисрийн излезе, част от самоувереността се изпари от лицето му.

Отправи й слаба усмивка.

— Бързо си се научила да се разпореждаш.

Нахри мина внимателно през останките от строшената маса.

— Напълно ли си си изгубил ума? — попита, посягайки към ръката му.

Той отстъпи назад.

— Бих могъл да ти задам същия въпрос. Ализейд ал Кахтани, Нахри? Наистина? Не можа ли да намериш някой ифрит, с когото да се сприятелиш?

— Той не ми е приятел, глупако. — Тя отново посегна към ръката му. — А мишена. Мишена, с която имах успех, докато ти не се появи в двореца и не му счупи китката… Стига си се дърпал!

Дара вдигна ръка над главата си.

— Наистина ли я счупих? — попита с дяволита усмивка. — И аз така си помислих. Костите му издадоха толкова приятен звук… — Той се изтръгна от мечтанието си и сведе поглед към нея. — Той знае ли, че е мишена?

Нахри си спомни забележката на Али за уменията й с насилването на ключалки.

— Вероятно — призна си. — Не е такъв глупак, какъвто се надявах.

Не посмя да спомене факта, че „приятелството” им бе започнало, когато бе научила, че Али чете за Дара. Не беше новина, която очакваше да се приеме особено добре.

— Наясно си, че той прави същото, нали? — По лицето на Дара пробяга тревога. — Не можеш да му имаш доверие. Бас държа, че всяка втора дума, излязла от устата му, е лъжа, целяща да те привлече на тяхна страна.

— Да не намекваш, че врагът на предците ми има таен умисъл? А аз му издадох най-съкровените си тайни… ами сега? Нахри сложи ръка върху сърцето си с престорен ужас, а после присви очи. — Забрави ли коя съм, Дара? Мога да се справя с Али без проблем.

— Али? — Той се намръщи. — Наричаш тази пясъчна бълха с умалително?

— И теб наричам с умалително.

Не би могла да повтори реакцията на Дара, дори да се беше опитала; лицето му се разкриви в буреносна смесица от възмутена обида и абсолютна ярост.

— Я чакай. — Нахри усети, че устните й се разтягат в усмивка. — Да не би да ревнуваш? — Когато бузите му пламнаха, тя се разсмя и плесна с ръце от удоволствие. — В името на Всевишния, така е! — Плъзна поглед по красивите му очи и мускулестото му тяло, поразена както винаги от излъчването му. — Как изобщо става това при теб? Поглеждал ли си се в огледалото този век?

— Не ревнувам от този келеш — сопна се Дара. Потърка челото си и Нахри потръпна при вида на стъклото, което стърчеше от ръката му. — Не за него искат да те омъжат — добави.

— Моля?

Развеселеността на Нахри се изпари.

— Нима новият ти най-добър приятел не ти е казал? Искат да се омъжиш за емир Мунтадир. — Очите на Дара припламнаха. — Нещо, което няма да го бъде.

— Мунтадир? — Нахри не си спомняше почти нищо за по-големия брат на Али, освен дето си беше помислила, че изглежда като някой, когото лесно би обрала. — Откъде чу подобен абсурден слух?

— От устата на самия Али — отвърна той, натъртвайки преувеличено умалителното. — Защо мислиш, че му строших китката?

Дара изпухтя подразнено и скръсти ръце на гърдите си. Беше облечен като благородник дев, с впито тъмносиво палто до коленете, широк бродиран колан и широк черен панталон. Изглеждаше невероятно и когато отново се размърда, Нахри долови миризмата на опушен кедър, която като че ли винаги бе полепнала по кожата му.

Топлина лумна в гърдите й, докато той свиваше подразнено устни. Прекрасно си спомняше усещането от тези устни върху нейните и това караше ума й да поеме в безразсъдни посоки.

— Какво, нищо ли няма да кажеш? — предизвика я. — Никакви мисли относно предстоящия ти брак?

Нахри имаше цял куп мисли. Не само за Мунтадир.

— Ти май не си съгласен — каза меко.

— Разбира се, че не съм съгласен! Нямат никакво право да се месят в кръвната ти линия. Произходът ти бездруго вече е съмнителен. Би трябвало да се омъжиш за най-високопоставения благородник дев, когото успеят да открият.

Нахри го изгледа с нетрепващ поглед.

— Като теб?

— Не — отвърна той смутено. — Нямах това предвид. Аз… то няма нищо общо с мен.

Нахри скръсти ръце на гърдите си.

— След като си толкова загрижен за бъдещето ми в Девабад, навярно можеше да останеш в Девабад, вместо да се втурнеш след някакви ифрити. — Тя разпери ръце. — Е? Какво се случи? Не се завръщаш триумфално с главите им в окървавена торба, така че, предполагам, не си имал кой знае какъв късмет.

Раменете на Дара увиснаха — дали защото я беше разочаровал, или защото не бе успял да участва в описаното от нея, Нахри не беше сигурна.

— Съжалявам, Нахри. — Гневът се беше изпарил от гласа му. — Бяха си отишли много отдавна.

Една мъничка надежда, която Нахри дори не знаеше, че бе хранила, угасна в гърдите й. Ала чувайки посърналите нотки в гласа на Дара, тя скри собствената си реакция.

— Няма нищо, Дара. — Посегна към здравата му ръка. — Ела. — Взе дълга пинсета от работната маса, която не беше счупена, и го придърпа към купчинка възглавници на пода. — Седни. Можем да говорим, докато вадя парчетата мебелировка от ръката ти.

Отпуснаха се върху възглавниците и той протегна послушно ръка. Не изглеждаше толкова лошо, колкото Нахри се опасяваше: в кожата му имаше само около половин дузина парченца и те до едно бяха сравнително големи. Нямаше кръв — нещо, над което не искаше да се замисля. Горещата му кожа бе достатъчно истинска за нея.

Извади едно от парчетата и го пусна в калаения съд до себе си.

— Значи, не знаем нищо повече?

— Нищо. — Гласът му беше горчив. — И нямам представа къде да търся оттук нататък.

Мислите на Нахри се върнаха към книгите на Али… и милионите в библиотеката. Там може би се криеха отговори, но тя нямаше представа откъде да започне без помощ. А й се струваше прекалено рисковано да намеси някой друг, дори някой като Нисрийн, която вероятно би била готова да й помогне.

Дара изглеждаше съкрушен — много повече, отколкото би очаквала.

— Всичко е наред, Дара. Станалото в миналото си е просто това: минало.

Мрачно изражение пробяга по лицето му.

— Не е така — измърмори той. — Изобщо не е така.

Внезапно иззад една завеса в другия край на стаята долетя сърдито писукане и Дара подскочи.

— Не се тревожи. — Нахри въздъхна. — Пациент е.

Дара придоби слисано изражение.

— Лекуваш птици?

— До следващата седмица като нищо. Някакъв агниваншийски учен отворил неправилния свитък и сега има човка. Всеки път, когато се опитам да му помогна, му порастват още пера. — Дара се изпъна разтревожено, хвърляйки поглед зад себе си, и Нахри побърза да вдигне ръка. — Не може да ни чуе. Спука си тъпанчетата, а за кратко и моите, с тези крясъци. — Нахри пусна последното парче стъкло в съда. — Както виждаш, имам си предостатъчно неща, за които да мисля, без да се терзая за произхода си.

Дара поклати глава, но се облегна назад във възглавниците.

— Как върви това? — попита по-меко. — Как се справяш?

Нахри понечи да отговори иронично, но после спря. Та това все пак беше Дара.

— Не знам — призна. — Знаеш какъв живот водех преди… в много отношения това място е като сън. Дрехите, бижутата, храната. То е като в Рая.

Дара се усмихна.

— Подозирах, че дворцовият разкош ще ти хареса.

— Само дето имам чувството, че е илюзия, сякаш една-единствена грешка ме дели от това да ми отнемат всичко. А, Дара… аз правя толкова много грешки — призна си тя. — Ужасна лечителка съм, изобщо не ме бива в тези политически игри и просто съм толкова… — Пое си дълбоко дъх, давайки си сметка, че бърбори несвързано. — Уморена съм, Дара. Сякаш теглят ума ми в хиляда посоки. А обучението ми, за бога… Нисрийн сякаш се опитва да събере двайсет години обучение в два месеца.

— Не си ужасна лечителка. — Той й се усмихна окуражително. — Не си. Нали ме излекува от нападението на птицата рух. Просто трябва да се съсредоточиш. Разпиляният ум е враг на магията. И си дай време. Сега си в Девабад. Време е да започнеш да мислиш в десетилетия и векове, не в месеци и години. Не се тревожи за политическите игри. Ти не си тази, която трябва да ги играе. В племето ни има други, много по-квалифицирани, които да го направят от твое име. Съсредоточи се върху обучението си.

— Може би е така. — Отговорът бе съвсем в стила на Дара: практически съвет с малка доза снизхождение. Нахри смени темата. — Дори не знаех, че си се върнал; предполагам, че не си се настанил в двореца?

Дара изсумтя.

— По-скоро бих спал на улицата, отколкото под един покрив с тези хора. Отседнал съм в дома на великия везир. Той е бил близък с майка ти; тя и брат й са прекарали голяма част от детството си в имението на семейството му в Зариаспа.

Нахри не беше сигурна какво да мисли за това. У Каве е-Прамух имаше някаква пламенност, която я смущаваше. В началото той непрекъснато се отбиваше в лечебницата — носеше й подаръци и оставаше с часове, за да я гледа как работи. Най-сетне Нахри беше помолила Нисрийн да се намеси дискретно и оттогава почти не го беше виждала.

— Не съм сигурна, че е добра идея, Дара. Нямам му доверие.

— Понеже твоят принц на пясъчните бълхи ти каза така? — Дара я измери с поглед. — Защото Каве има доста да каже по въпроса за Ализейд ал Кахтани.

— Нищо хубаво, предполагам.

— Ни най-малко. — Дара понижи глас. — Трябва да внимаваш, малка крадло — предупреди я. — Дворците са опасни места за вторите синове, а този ми се струва от онези, които се палят лесно. Не искам да се забъркаш в някоя политическа вражда, ако Ализейд ал Кахтани свърши с копринена примка около шията.

Тази представа я смути повече, отколкото й се искаше да си признае. Той не ми е приятел — напомни си. — Той е мишена.

— И сама мога да се грижа за себе си.

— Но не е нужно да го правиш. — Дара звучеше подразнено. — Нахри, не чули какво казах току-що? Остави другите да си играят на политика. Стой настрани от тези принцове. И така ти стоиш по-високо от тях.

Казва някой, чиито политически познания са с цяло хилядолетие назад.

— Добре — излъга тя; нямаше никакво намерение да се отдръпне от най-добрия си източник на информация, но не беше в настроение за спорове. — Това е последното парче — каза, докато го пускаше в съда.

Дара й се усмихна насмешливо.

— Следващия път ще открия не толкова разрушителен начин да те видя.

Опита се да отдръпне ръката си, но Нахри я задържа. Беше лявата, онази, която беше белязана с онова, което, знаеше сега, беше историята на времето му като роб. Миниатюрни черни ивици плъзваха от дланта му като охлюв, извиваха се около китката и се скриваха под ръкава му. Тя потърка с палец чертичката в основата на ръката му.

Лицето на Дара потъмня.

— Да разбирам, че новият ти приятел ти е казал какво означават?

Нахри кимна, запазвайки лицето си безизразно.

— Колко… докъде стигат?

Като никога той й отговори, без да се съпротивлява.

— По дължината на ръката ми и по целия ми гръб. Престанах да броя след осемстотния.

Нахри стисна пръстите му, а после го пусна.

— Има толкова много неща, които не си ми казал, Дара — рече меко. — За робството, за войната… — Тя срещна погледа му. — За това, че си оглавил въстание против Зейди ал Кахтани.

— Знам. — Той наведе очи, въртейки пръстена си. — Но казах истината на царя… е, поне за робството. С изключение на онова, което двамата с теб видяхме заедно, не си спомням нищо от времето си като роб. — Той се прокашля. — Това, което видяхме, ми беше достатъчно.

Нахри не можеше да не се съгласи. За нея това, че Дара не си спомняше времето си в плен, беше благословия… но не отговаряше на останалата част от въпроса й.

— Ами войната, Дара? Въстанието?

Той вдигна глава, в ярките му очи се четеше тревога.

— Онова келешче каза ли ти нещо?

— Не. — Нахри беше избягвала по-мрачните слухове за миналото на Дара. — Бих искала да го чуя от теб.

Той кимна.

— Добре. — В гласа му се долавяше тихо примирение. — Каве се опитва да ти уреди посещение във Великия храм. Гасан се противи… — Тонът му ясно даде да се разбере какво мисли за мнението на царя. — Но би било удобно място, където да поговорим, без да ни прекъсват. Въстанието… онова, което се случи преди войната… то е дълга история. — Дара преглътна, видимо притеснен. — Ще имаш въпроси и ми се ще да имам достатъчно време да ти обясня, да те накарам да разбереш защо сторих онова, което сторих.

Човекът птица отново нададе крясък и Дара направи физиономия.

— Ала не днес. Трябва да го нагледаш, преди да е отлетял. А аз трябва да вървя. Нисрийн беше права за това да оставаме насаме. Пясъчната бълха знае, че си тук с мен, а и не бих искал да навредя на репутацията ти.

— Не се тревожи за моята репутация — отвърна Нахри лековато. — И сама достатъчно й навреждам.

Иронична усмивка подръпна крайчеца на устните му, но той не каза нищо, просто я съзерцаваше, сякаш искаше да я изпие с поглед. В меката светлина на лечебницата на Нахри й беше трудно да не направи същото, да не се опита да запечата в паметта си начина, по който лъчите на слънцето играеха във вълнистата му черна коса, в изумрудените му очи, блестящи като скъпоценни камъни.

— Изглеждаш толкова красива в нашите дрехи — каза той меко, прокарвайки леко пръст по бродирания ръб на ръкава й. — Направо не е за вярване, че си същото опърпано момиче, което изтръгнах от челюстите на един гул, същото, което остави диря от откраднати вещи от Кайро до Константинопол. — Той поклати глава. — И да науча, че в действителност си дъщеря на една от най-великите ни лечителки? — В гласа му се промъкна благоговейна нотка. — Би трябвало да горя кедрово масло в твоя чест.

— Сигурна съм, че са изхабили предостатъчно кедрово масло за мен.

Той се усмихна, но усмивката не стигна до очите му. Свали ръка от нейната, по лицето му пробяга нещо като съжаление.

— Нахри, има нещо, което трябва да…

Той неочаквано се намръщи и завъртя рязко глава, сякаш беше чул подозрителен звук. Погледна към вратата и се заслуша за миг. Гняв измести объркването върху лицето му. Изправи се рязко на крака, отиде до вратата и само дето не я изтръгна от пантите.

Ализейд ал Кахтани стоеше от другата страна.

Принцът изобщо не изглеждаше засрамен, че са го хванали. Всъщност Нахри го видя да скръства ръце на гърдите си и да потропва по пода с крак, впил стоманени очи в Дара.

— Помислих си, че може би ще имаш нужда от помощ, за да намериш изхода.

Дим се изви около яката на Дара. Изпука кокалчетата си и Нахри се напрегна. Той обаче не направи нищо друго. Вместо това, приковал яростен поглед в Али, заяви на Нахри, използвайки дивастийски, който, с облекчение си спомни тя, принцът не разбираше:

— Не можем да говорим тук, докато това смесенокръвно келешче се навърта наоколо. Грижи се за себе си.

Почти изплю последните думи в лицето на Али, след което го смушка силно в гърдите, за да го накара да се отдръпне от прага, и си тръгна.

Сърцето на Нахри се сви, докато го гледаше как се отдалечава, и тя хвърли подразнен поглед на Али.

— Толкова открито ли се шпионираме вече?

За миг очакваше маската на приятелство да падне. Да види Гасан, отразен в лицето на Али, да зърне намек за онова, което в действителност го караше да се среща с нея всеки ден.

Вместо това видя по лицето му да се разиграва нещо, което приличаше на война на лоялности, преди да наведе поглед. Отвори уста, но не проговори веднага, сякаш обмисляше думите си.

— Моля те, бъди внимателна — каза тихо най-сетне. — Той… Нахри, ти не… — А после затвори рязко уста и отстъпи назад. — Аз… извинявай — смотолеви. — Лека нощ!

21. Али

Али пълзеше по корем по прашния рафт, мъчейки се да стигне до свитъка. Протегна ръка, опитвайки се да го хване, но пръстите му дори не докоснаха папируса.

— Държа да отбележа отново, че имаш хора, които да направят това за теб. — Гласът на Нахри долетя от подобните на крипта рафтове, между които Али се беше пъхнал. — Поне трима служители от библиотеката предложиха да донесат този свитък.

Али изсумтя. Двамата с Нахри бяха в самото сърце на древните архиви на Царската библиотека, в подобна на пещера стая, издълбана в каменните основи на града. Тук се съхраняваха само най-старите и малко известни текстове, прибрани върху тесни каменни полици, които, както Али откриваше бързо, не бяха предвидени за това да пълзиш по тях. Свитъкът, който търсеха, се беше търкулнал в самото дъно на рафта, папирусът с цвят на кост грееше на светлината на факлата им.

— Не ми е приятно някой друг да прави нещо, което съм напълно способен да свърша и сам — отвърна Али, опитвайки се да се промъкне още мъничко по-напред.

Каменният таван ожули главата и раменете му.

— Казаха, че тук има скорпиони, Али. Големи.

— В този дворец има много по-страшни неща от скорпиони — измърмори Али и не говореше празни приказки.

Подозираше, че едно от тях го наблюдава и в този момент. Свитъкът, заради който беше тук, беше долепен до друг, два пъти по-голям, изработен от нещо, което приличаше на кожата на огромен гущер. Гущеровият свитък потръпваше яростно от мига, в който Али се беше качил на лавицата.

Все още не го беше споменал на Нахри, но когато зърна нещо, което би могло да бъдат зъби, сърцето му заби учестено.

— Нахри, имаш ли… имаш ли нещо против да вдигнеш малко факлата?

Начаса рафтът беше облян в светлина, танцуващите пламъци хвърлиха сянка върху профила му.

— Какво не е наред? — попита Нахри, очевидно доловила тревогата в гласа му.

— Няма нищо — излъга Али, докато гущеровокожият свитък се сгърчи и люспите му проблеснаха.

Без да обръща внимание, че си ожули главата, Али се мушна още по-навътре и посегна към папируса.

Пръстите му едва се бяха сключили около него, когато гущеровокожият свитък нададе гръмогласен рев. Али се дръпна трескаво назад, но не достатъчно бързо, за да избегне внезапния порив на вятъра, който го изстреля от полицата като снаряд, с такава сила, че го запрати в другия край на стаята. Приземи се тежко по гръб, въздухът изскочи от дробовете му.

Разтревоженото лице на Нахри се надвеси над неговото.

— Добре ли си?

Али докосна тила си и потръпна.

— Нищо ми няма — увери я. — Възнамерявах да го направя.

— О, да. — Нахри хвърли нервен поглед към рафта. — Дали не трябва…

Откъм рафта долетя подчертано хартиено хъркане.

— Всичко е наред. — Али вдигна папируса. — Мисля, че другарят му не искаше да го безпокоят.

Нахри поклати глава. Ръката й се вдигна към устата и Али си даде сметка, че се опитва да потисне смеха си.

— Какво? — попита, почувствал се внезапно неловко. — Какво има?

— Съжалявам. — Черните й очи грееха развеселено. — Просто… — Тя махна към тялото му.

Али се погледна и пламна. Дебел пласт прастар прах покриваше дишдашата му и беше полепнал по дланите и стъпалата му. Закашля се, вдигайки облаче фин прашец.

Нахри протегна ръка за свитъка.

— Защо не го взема аз?

Смутен, Али й го подаде и се изправи, изтупвайки прахта от дрехите си.

Твърде късно забеляза фигурата на змия, отпечатана в древния восък.

— Почакай, Нахри, недей!

Ала тя вече беше пъхнала пръст под печата. Извика и изпусна факлата, докато свитъкът политаше от другата й ръка. Той се разгъна във въздуха и от дълбините му изскочи блестяща змия. Факлата падна върху песъчливата земя и угасна, потапяйки ги в мрак.

Инстинктивно Али дръпна Нахри зад себе си и извади зулфикара. По медното острие затанцуваха пламъци, обливайки помещението в зеленикава светлина. В насрещния ъгъл змията изсъска. Нарастваше пред очите им, златни и зелени ивици нашарваха среднощночерното й тяло. Вече два пъти по-висока от Али и по-дебела от пъпеш, тя се надигна във въздуха, оголвайки извити зъби, от които капеше алена кръв.

Кръвта на Нахри. Али се нахвърли върху нея, докато тя се извиваше, за да нападне отново. Змията беше бърза, но беше създадена, за да се оправя с човешки крадци, а Али определено не беше такъв. Отсече главата й с един-единствен удар на зулфикара, а после отстъпи запъхтян назад, докато тя се търкулваше в прахта.

— Какво… — Нахри изпусна дъха си. — … в името на Всевишния, беше това?

— Апоп. — Али угаси зулфикара, изтривайки острието в дрехата си, преди да го прибере в ножницата. Мечът беше прекалено опасен, за да го държи изваден в толкова тясно помещение. — Забравих, че древните египтяни са били доста… изобретателни в защитата на своите текстове.

— Какво ще кажеш да оставим някой, който е малко по-добре запознат с библиотеката, да вземе следващия свитък?

— Не възразявам. — Али се върна при нея. — Добре ли си? — попита, вдигайки шепа с пламъци. — Ухапа ли те?

Нахри направи физиономия.

— Добре съм — отвърна и протегна ръка.

Палецът й беше окървавен, но пред очите на Али двете подути рани, където зъбите на змията бяха пробили кожата, спаднаха и изчезнаха под нея.

— Леле — прошепна той със страхопочитание. — Това е направо невероятно.

— Може би. — Нахри хвърли завистлив поглед към пламъците, които танцуваха в шепата му. — Но не бих имала нищо против да мога да правя това.

Али се засмя.

— Лекуваш се от ухапването на прокълната змия за броени секунди, а завиждаш за някакви си пламъчета? Всеки, надарен с малко магия, може да направи това.

— Аз не мога.

Али изобщо не го вярваше.

— Опитвала ли си въобще?

Нахри поклати глава.

— Едва успявам да проумея целителните магии, при това с цялата помощ на Нисрийн. И представа не бих имала откъде да започна с нещо друго.

— Тогава опитай с мен — предложи Али. — Лесно е. Остави топлината на кожата ти просто да… се запали и движи ръка така, сякаш ще щракнеш с пръсти. Само че с огън.

— Не е най-полезното обяснение, което съм чувала. — Все пак вдигна ръка и се съсредоточи. — Нищо.

— Кажи думата. На дивастийски — поясни той. — По-късно ще си в състояние просто да си го помислиш, но за начинаещите често е по-лесно, ако изрекат заклинанието на глас на родния си език.

— Добре. — Нахри се взря намръщено в ръката си и опита: — Азар. Виждаш ли? Нищо.

Само че Али не се отказваше толкова лесно.

— Докосни ги — каза, махвайки към каменните рафтове.

— Да ги докосна?

Той кимна.

— Намираш се в двореца на предците си, място, върху което магията на Нахидите е оставила дълбок отпечатък. Почерпи от камъка така, както би почерпила вода от кладенец.

Нахри изобщо не изглеждаше убедена, но го послуша, долепяйки длан там, където й беше посочил. Пое си дълбоко дъх и вдигна другата си ръка.

— Азар. Азар! — сопна се, достатъчно силно, за да вдигне прахта от близката лавица. Шепата й си остана празна и тя поклати глава. — Забрави. Не е като да имам успех с каквото и да било друго. Не виждам защо това да е различно.

Понечи да отпусне ръка, но Али я спря.

Очите й припламнаха в същия миг, в който умът му настигна действията му. Той потисна вълната на смущение, но задържа ръката й до стената.

— Опита само два пъти. Това е нищо. Знаеш ли колко дълго ми отне, докато изтръгна пламъци от зулфикара си? — Той отстъпи назад. — Опитай отново.

Нахри изпуфтя подразнено, но не свали ръка.

— Е, добре. Азар.

Не последва дори искра; лицето й се разкриви от разочарование. Али скри собственото си намръщване, знаейки, че това би трябвало да бъде лесно за някого като Нахри. Задъвка долната си устна, опитвайки се да измисли нещо.

И тогава то го осени.

— Опитай на арабски.

Нахри изглеждаше изненадана.

— На арабски? Наистина ли мислиш, че един човешки език ще призове магия?

— Той има значение за теб. — Али сви рамене. — Не пречи да опиташ.

— Предполагам, че не. — Впила поглед в ръката си, тя размърда пръсти. — Наар.

Прашният въздух над отворената й длан запуши. Очите й се разшириха.

— Видя ли това?

Али се усмихна широко.

— Отново.

Този път Нахри нямаше нужда да я убеждават да опита пак.

— Наар. Наар. Наар! — Лицето й посърна. — Преди малко почти успях!

— Не спирай. — На Али му дойде идея. Нахри отвори уста, но той я изпревари, подозирайки, че в резултат на следващите му думи тя или щеше да измагьоса пламък, или щеше да го фрасне по лицето. — Според теб какво е намислил Дараявахуш днес?

Очите на Нахри припламнаха… и във въздуха над дланта й лумна огън.

— Не го угасяй! — Али отново улови китката й, преди тя да успее да потуши огъня, задържайки пръстите й разперени, така че малкото пламъче да може да диша. — То няма да те нарани.

— В името на Всевишния… — ахна Нахри.

Светлината на огъня танцуваше по лицето й, отразяваше се в черните й очи и караше златните украшения, които задържаха чадора й на място, да греят.

Али пусна китката й и се наведе, за да вдигне угасналата им факла.

— Запали я — каза, протягайки я към Нахри.

Тя доближи ръка до факлата и пламъчета се изляха от шепата й и я запалиха. Нахри изглеждаше запленена… и много по-емоционална, отколкото Али я беше виждал някога. Обикновено хладнокръвната й маска се беше изпарила; лицето й грееше от удоволствие, от облекчение.

А после то изчезна. Едната й вежда подскочи.

— Искаш ли да ми обясниш каква беше целта на последния ти въпрос?

Али наведе поглед, пристъпвайки от крак на крак.

— Понякога магията се получава само когато има… — Прокашля се, търсейки най-малко неуместната дума, за която можа да се сети. — Ъ, емоция зад нея.

— Емоция? — Нахри махна рязко във въздуха. — Наар — прошепна и пред нея затанцува ивица огън. Усмихна се широко, когато Али отскочи назад. — Предполагам, че гневът също действа. — Ала продължаваше да се усмихва, докато малките пламъчета се посипваха по пода, угасвайки в пясъка. — Е, каквато и да е била целта ти, оценявам го. Наистина. — Тя вдигна поглед към него. — Благодаря ти, Али. Хубаво е да науча поне някаква нова магия тук.

Той се опита да свие нехайно рамене, сякаш да учи потомствения си враг на потенциално опасни умения бе нещо, което правеше непрекъснато… а не, както му хрумна изведнъж, нещо, което вероятно би трябвало да обмисли по-внимателно.

— Не е нужно да ми благодариш — отвърна с леко хриплив глас. Преглътна, а после отиде да вдигне свитъка, който тя беше изпуснала. — Аз… май ще е най-добре да погледнем онова, заради което дойдохме.

Нахри го последва.

— Наистина не беше нужно да си даваш целия този труд. Това беше просто мимолетно любопитство.

— Искаше да знаеш за египетските мариди. — Али докосна свитъка. — Това е последният оцелял разказ за джин, който се е срещал с тях. О! — възкликна, когато го разгъна.

— Какво? — Нахри надникна над рамото му и примига. — Окото на Сулейман… Какво е това?

— Нямам представа — призна Али.

На какъвто и език да беше написан свитъкът, не приличаше на нищо, което беше виждал някога, объркваща спирала от миниатюрни пиктограми и клиноподобни знаци. Буквите, (ако изобщо бяха букви) бяха натъпкани толкова наблизо, че беше трудно да се види къде свършва едната и започва следващата. От противоположните ъгли тръгваше мастилена пътечка, може би река, навярно Нил, водопадите й бяха отбелязани с още причудливи пиктограми.

— Май няма да научим кой знае какво от това — въздъхна Нахри.

— Не бива да се предаваш толкова лесно — укори я Али. В главата му се беше появила идея. — Познавам някой, който може би ще е в състояние да го преведе. Аяанлийски учен. Вече се е оттеглил от активна дейност, но навярно ще се съгласи да ни помогне.

Нахри като че ли не беше във възторг от тази идея.

— Бих предпочела интересът ми да не става обществено достояние.

— Той ще запази тайната ти. Освободен роб е. Би сторил всичко за една Нахида. И е прекарал два века, пътувайки из земите около Нил, преписвайки текстове, преди да бъде пленен от ифритите. Надали има по-подходящ от него за тази задача.

Али нави свитъка.

Зърна объркването върху лицето й — очевидно връзката не й беше съвсем ясна, ала въпреки това не каза нищо.

— Можеш просто да ме попиташ — рече Али, когато стана ясно, че тя няма да проговори.

— Да те попитам какво?

Той я погледна многозначително. Ходеха на пръсти около тази тема от седмици… е, ходеха на пръсти около доста теми, но особено тази.

— Това, което искаш да ме попиташ от онзи ден в градината насам. Откакто ти казах какво означава знакът върху ръката на твоя афшин.

Нахри настръхна, топлината се изпари от лицето й.

— Няма да обсъждам Дара с теб.

— Не казах специално него — изтъкна Али. — Но искаш да знаеш за робите, нали? Настръхваш всеки път, щом стане дума за тях.

Нахри като че ли още повече се подразни, че са я заловили, очите й припламнаха. Едва ли би могъл да избере по-подходящ момент да започне тази караница — точно след като я беше научил как да измагьосва пламъци.

— И какво, ако е така? — сопна се тя. — Ще изтичаш да докладваш на баща си?

Али потръпна. Нямаше какво да отговори — действително ги беше шпионирал, нея и афшина, в лечебницата преди няколко дни, макар че никой от двамата не го беше споменал досега.

Срещна погледа й. Не беше свикнал с очите на девите; открай време намираше абаносовите им дълбини за мъничко смущаващи, макар че очите на Нахри бяха доста хубави, строгостта им беше смекчена от човешките й черти. Само че в тях се четеше толкова подозрение (основателно, разбира се), че Али едва не се загърчи под погледа им. Ала освен това подозираше, че доста хора в Девабад, особено афшинът, когото тя толкова защитаваше, я лъжеха. Така че реши да й каже истината.

— И какво, ако му докладвам? Нима смяташ, че интересът ти учудва някого? Отгледана си в света на човеците с легенди за джинове роби. Нормално е да искаш да научиш повече. — Той докосна сърцето си, а крайчетата на устните му потръпнаха. — Хайде де, Бану Нахида. Един кахтански глупак ти предлага безплатна информация. Несъмнено инстинктът ти казва да се възползваш.

Това изтръгна от нея лека усмивка, примесена с мъничко раздразнение.

— Е, добре. — Нахри разпери ръце. — Любопитството ми надделява над здравия разум. Разкажи ми за робите.

Али вдигна факлата и кимна към коридора, водещ към основната част на библиотеката.

— Да говорим, докато вървим. Ще изглежда неуместно, ако останем тук долу твърде дълго.

— Пак ли дяволът? — Той се изчерви и Нахри се засмя. — Знаеш ли, страшно би паснал в Кайро — добави, докато се обръщаше.

Знам. Именно затова баща му беше възложил тази задача на него.

— Значи, е като в историите, така ли? — продължи Нахри, египетският й беше забързан от вълнение. — Джинове, пленени в пръстени и лампи, принудени да изпълняват всяко желание на човешките си господари?

Али кимна.

— Робското проклятие връща джиновете към естественото им състояние, такива, каквито бяхме, преди пророкът Сулейман, мир нему, да ни благослови. Уловката е, че можеш да използваш уменията си единствено в служба на човешки господар. Изцяло си подвластен на него и всяка негова прищявка.

— На всяка негова прищявка? — Нахри потръпна. — В историите обикновено не е злонамерено, хората си пожелават огромни богатства и разкошни палати, но… — Тя прехапа устна. — Хората са способни на наистина ужасни неща.

— Също като джиновете — мрачно отбеляза Али. — Както и маридите, и перитата, предполагам.

За миг Нахри придоби замислено изражение, а после се намръщи.

— Но ифритите мразят хората, нали? Защо биха им подарили толкова могъщи роби?

— Защото това не е дар. Това е първична, неограничена сила — обясни Али. — Малцина ифрити се осмеляват да наранят директно някой човек, откакто Сулейман ни прокле. Но и не е нужно да го правят; един поробен джин в ръцете на амбициозен човек може да посее огромна разруха. — Той поклати глава. — Това е отмъщение. Това, че в крайна сметка довежда джиновете до безумие, е просто допълнителен плюс.

Нахри пребледня.

— Но може те да бъдат освободени, нали? Робите?

Али се поколеба, спомнил си реликвата на афшина, скрита в гробницата дълбоко под краката му… реликва, която изобщо не би трябвало да бъде там. Как Дараявахуш изобщо беше получил свободата си без нея бе нещо, което дори баща му не знаеше. Не виждаше обаче защо да не отговори на Нахри — та тя дори не подозираше за гробницата.

— Ако имат късмета робското им вместилище, пръстен, лампа или каквото е, да бъде събрано с реликвата им от някой Нахид, тогава, да.

Почти можеше да чуе как мозъкът на Нахри щрака.

— Реликвата им?

Али докосна медната стрела в дясното си ухо.

— Получаваме ги като малки. Всяко племе има своя традиция, но в крайна сметка се свежда до това да вземем… ами… част от себе си: кръв, коса, млечен зъб. Запечатваме я с метал и я носим у себе си.

Нахри изглеждаше мъничко погнусена.

— Защо?

Али се поколеба, чудейки се как да го каже по-деликатно.

— Един джин трябва да бъде убит, за да бъде превърнат в роб, Нахри. Проклятието поробва душата, не тялото. А ифритите… — Той преглътна. — Ние сме потомци на хора, които те смятат за предатели. Вземат роби, за да ни тиранизират. За да тиранизират оцелелите, натъкнали се на празното тяло. Това може да бъде доста… страшна гледка.

Нахри се закова на място, в очите й грейна ужас.

Али побърза да продължи, опитвайки се да уталожи тревогата върху лицето й.

— Така или иначе, реликвите се смятат за най-добрия начин да запазим част от себе си. Особено като се има предвид, че може да отнеме векове, докато едно робско вместилище бъде открито.

Нахри изглеждаше така, сякаш й беше прилошало.

— Е, как точно са ги освобождавали Нахидите? Да не би да са им измагьосвали ново тяло или нещо такова?

По тона й Али се досети, че идеята й се струва нелепа, поради което вероятно я видя как пребледня, когато той кимна.

— Именно това са правили. Не знам как, предците ти не споделяха тайните си, но нещо такова, да.

— А аз едва успявам да измагьосам пламък — прошепна тя.

— Дай си малко време — успокои я Али и посегна към вратата. — Нещо, от което имаме много повече, в сравнение с човеците. — Задържа й вратата, а после прекрачи в главната ротонда на библиотеката. — Гладна ли си? Мога да накарам онзи египетски готвач да приготви нещо…

Устата му пресъхна. В другия край на пълното помещение, облегнат на една старинна каменна колона, стоеше Рашид.

Очевидно чакаше него — изпъна се в мига, в който Али го забеляза, и се отправи към тях. Беше по униформа, лицето му беше напълно спокойно, същинско олицетворение на лоялност. Никой не би предположил, че когато двамата с Али се бяха видели за последно, Рашид го беше подмамил да посети едно от скривалищата на „Танзим”, заплашвайки Али, задето беше оттеглил подкрепата си за шафитските бунтовници.

— Мир вам, кайд — поздрави го Рашид учтиво и кимна. — Бану Нахида, за мен е чест.

Али мина пред Нахри. Дали за да защити тайната си от нея, или да защити Нахри от смътно враждебния начин, по който Рашид изви устни, когато произнесе титлата й, Али не беше сигурен. Той се прокашля.

— Бану Нахида, защо не се прибереш сама? Имам малко работа, но няма да отнеме дълго.

Рашид повдигна скептично вежди, но Нахри си тръгна… макар и не преди да измери и двамата с неприкрито любопитен поглед.

Очите на Али обходиха останалата част от библиотеката. Основното ниво беше оживено, пълно по всяко време с лекции и измъчени учени, ала той беше принц на Кахтаните и привличаше внимание, където и да отидеше.

Когато Рашид проговори отново, гласът му беше по-студен.

— Струва ми се, че не се радваш да ме видиш, братко.

— Естествено, че не се радвам — изсъска Али. — Наредих ти да се върнеш в Ам Гезира още преди седмици.

— А, имаш предвид неочакваното ми пенсиониране? — Рашид извади един свитък от робата си и го тикна към Али. — Спокойно можеш да го хвърлиш във факлата си. Благодаря ти за щедрата пенсия, но не е необходимо. — Той понижи глас, ала в очите му гореше гняв. — Рискувах живота си, за да помогна на шафитите, Ализейд. Не съм някой, който може да бъде купен.

Али потръпна и пръстите му стиснаха свитъка.

— Намерението ми не беше такова.

— Така ли? — Рашид дойде по-близо. — Братко, какво правиш? — прошепна той ядосано. — Завеждам те в дом, пълен с шафитски сираци, деца, които са болни и гладуват, понеже не можем да си позволим да се грижим за тях, а в отговор ти ни изоставяш? Оттегляш се в двореца, за да си играеш на компаньон на една от Нахидите? Една от Нахидите, която върна Бича на Ки-зи в Девабад? — Той разпери ръце. — Да не би да си изгубил всяко чувство за почтеност?

Али го стисна за китката, задържайки я надолу.

— Тихо — предупреди го, кимвайки към притъмнелия архив, от който бяха излезли току-що с Нахри. — Няма да го направим тук.

Все така намръщен, Рашид го последва и в мига, в който Али затвори вратата, той отново му се нахвърли:

— Кажи ми, че нещо не разбирам, братко. Защото не мога да повярвам, че младият мъж, за когото Анас се пожертва, за да спаси, е същият, който хвърля шафити в бронзовата лодка.

— Аз съм кайдът на града — отвърна Али, ненавиждайки отбранителните нотки в гласа си. — Онези мъже нападнаха Квартала на девите. Бяха съдени според законите ни. Изпълнявах дълга си.

— Дълга ти — повтори Рашид пренебрежително и се отдръпна. — Да бъдеш кайд, не е единственият ти дълг в този живот. — Той погледна назад. — Май в крайна сметка не си чак толкова различен от брат си. Една хубава огнепоклонничка изпърхва с мигли насреща ти и…

— Достатъчно — сопна се Али. — Ясно дадох да се разбере, че възнамерявам да престана да финансирам „Танзим”, когато научих, че купувате оръжия с парите ми. Предложих ти да се оттеглиш от дейност, за да спасиш живота си. А що се отнася до Бану Нахида… — Гласът му стана разпален. — За бога, Рашид, тя е отгледано от човеци момиче от Египет… не някаква огнена проповедница от Великия храм. Гостенка на баща ми. Несъмнено не може да си толкова предубеден към девите, че да имаш нещо против сприятеляването ми…

— Сприятеляване? — прекъсна го Рашид слисано. — Не се сприятеляваш с огнепоклонниците, Ализейд. Именно така те подлъгват. Сближаваш се с тях, правиш ги част от двора и Царската стража… ето как се отклони от пътя семейството ти!

Гласът на Али беше леден:

— Не може да не виждаш двуличието в това да обвиняваш някого, че ме подлъгва да се сприятелим. — Рашид се изчерви, а Али продължи: — Приключих с „Танзим”, Рашид. Не бих могъл да ви помогна, дори да исках. Вече не. Баща ми научи за парите.

Това най-сетне сложи край на тирадата на другия мъж.

— Подозира ли те в нещо друго?

Али поклати глава.

— Съмнявам се, че бих стоял тук, ако знаеше за Туран. Ала и парите са достатъчно. Сигурен съм, че хората му следят всеки мой ход, да не говорим пък за сметките ми в Хазната.

Рашид помълча за миг, част от гнева му се беше стопил.

— В такъв случай ще се спотаим за известно време. Ще почакаме около година, докато престанат да те наблюдават. Междувременно…

— Не — прекъсна го Али твърдо. — Баща ми ясно даде да се разбере, че невинни шафити ще платят, ако надуши и следа от измяна от моя страна. Не мога поема подобен риск. Нито пък се налага да го правя.

Рашид се намръщи.

— Какво искаш да кажеш, че не се налага да го правиш?

— Разбрах се с брат си — обясни Али. — Засега ще се придържам към плановете на баща ми. Когато Мунтадир стане цар, ще ми даде повече власт в решаването на въпросите, които засягат шафитите. — Гласът му се извиси от вълнение; от онзи ден в ума му се въртяха цял куп идеи. — Рашид, само си помисли какво бихме могли да сторим за шафитите, ако имаме цар, който открито подкрепя целите ни. Бихме могли да организираме работни програми, да разширим сиропиталището с пари от хазната…

— Брат ти? — повтори Рашид невярващо. — Мислиш, че Мунтадир ще ти позволи да помогнеш на шафитите… и то с пари от двореца? — Той присви очи. — Не може да си чак толкова наивен, Али. Единственото, което брат ти ще направи с хазната, е да я изпразни, за да плаща за вино и танцьорки.

— Не е вярно — възрази Али. — Той не е такъв.

— Той е точно такъв — отвърна Рашид. — Освен това ти не си се подчинил, не и наистина. Ако действително беше лоялен, щеше да ни арестуваш. — Той кимна грубо към документите за пенсия. — Аз щях да бъда мъртъв, не изпратен в пенсия.

Али се поколеба.

— С теб имаме различни идеи за това как да помогнем на шафитите. То не означава, че искам да те нараня.

— Или пък знаеш, че сме прави. Поне част от теб го знае. — Рашид остави думите да увиснат във въздуха, а после въздъхна; изведнъж сякаш се състари с десет години. — Няма да можеш да продължиш по този начин, Ализейд — предупреди го. — Да маневрираш между лоялността към семейството ти и лоялността към онова, което знаеш, че е правилно. Много скоро ще ти се наложи да направиш избор.

Вече го сторих. Защото колкото и да не беше съгласен първоначално с плановете на баща си за Нахри, Али започваше да вижда докъде могат да доведат те. Един брак между емира и Бану Нахида можеше да донесе истински мир между деви и гезирци. А една Бану Нахида, отгледана в света на човеците, която все още изглеждаше като човек, нима не би могла да подтикне племето си да бъде по-толерантно към шафитите? Али виждаше шанс, истински шанс да разчупи статуквото в Девабад и да се погрижи парченцата да се приземят както трябва.

Само че не можеше да го направи от затворническа килия. Подаде документите за пенсиониране на Рашид.

— Трябва да ги вземеш. Върви си у дома, Рашид.

— Няма да се върна в Ам Гезира — заяви остро другият мъж. — Няма да си тръгна от Девабад. Сестра Фатумай няма да напусне сиропиталището, а Хано няма да престане да освобождава шафитски роби. Работата ни е по-голяма от всеки един от нас. Мислех, че смъртта на шейх Анас те е научила на това.

Али не отговори. Истината бе, че смъртта на Анас — онова, което беше довело до нея, онова, което беше дошло след това — бе научила Али на доста неща. Ала подозираше, че не бяха уроци, които Рашид би оценил.

Нещо в изражението на другия мъж се пропука.

— Ти беше моя идея. Моя надежда. Анас се колебаеше дали да те вербуваме. Мислеше, че си прекалено млад. Аз го убедих. — Гласът му беше пропит с разочарование. — Може би беше прав.

Извърна се и се отправи към вратата.

— Повече няма да те безпокоим, принце. Ако размислиш, знаеш къде да ме намериш. И се надявам да го сториш. Защото, когато се изправиш пред своя Съдник, Ализейд… когато те попитат защо не си се застъпил за онова, което си знаел, че е правилно… — Той замълча за миг, преди следващите му думи да открият сърцето на Али като стрела. — Лоялността към семейството ти няма да те оправдае.

22. Нахри

Паланкинът, който отнасяше Нахри от двореца, изобщо не приличаше на онзи, с който беше пристигнала, уютната „цветна кутия”, която беше делила с подразнения афшин. Символ на високото й положение, този би могъл да побере половин дузина души и беше носен от двойно повече. Вътрешността му беше смущаващо пищна, препълнена с брокатени възглавници, недокоснато буренце с вино и висящи копринени пискюли, ухаещи на тамян.

И напълно покрити прозорци. Нахри отново подръпна копринената материя, но тя беше здраво зашита. Наведе поглед към ръката си, осенена от друга идея, и отвори уста.

— Недей — остро каза Нисрийн. — Дори не си помисляй да изгориш завесите. Особено не и на този твой човешки език. — Тя изцъка. — Знаех си, че онова кахтанско момче ще ти окаже лошо влияние.

— Всъщност е крайно полезно влияние — отвърна Нахри, но се облегна назад, хвърляйки подразнен поглед на покритите прозорци. — За първи път от месеци насам излизам от двореца. Логично е да се предположи, че бих искала да видя града, който предците ми са построили.

— Ще видиш Великия храм, когато пристигнем. Нахидите не бива да се смесват с простолюдието; това би ти навлякло позор.

— Дълбоко се съмнявам — измърмори Нахри и като кръстоса крака, потропа по един от подкрепящите колове. — А ако аз отговарям за девите, не мога ли да променя правилата? Месото вече не е забранено. Бану Нахида има право да общува с когото си поиска, както си поиска.

Нисрийн пребледня леко.

— Тук не правим нещата по този начин.

Звучеше по-притеснена и от Нахри. Поканата да посетят Великия храм беше дошла предишния ден без предупреждение и Нисрийн беше прекарала всяка минута оттогава насам, опитвайки се да подготви Нахри с припрени лекции върху етикета и религиозните ритуали на девите, които, общо взето, влизаха в едното и излизаха през другото й ухо.

— Бану Нахри… — Нисрийн си пое дълбоко дъх. — Умолявам те, отново, да помислиш какво означава този момент за племето ни. Нахидите са най-почитаните ни фигури. Прекарахме години, скърбейки по тях, години, в които вярвахме, че загубата им означава край на всичко, докато ти…

— Да, до моето чудодейно завръщане, знам.

Само че Нахри изобщо не се чувстваше като чудо. Чувстваше се като самозванка. Размърда се, чувствайки се неудобно в церемониалните дрехи, които беше принудена да облече: бледосиня рокля, украсена изящно със сребърни нишки, и панталон от тъкано злато, с ръбове, натежали от ситни перли и мъниста от лапис лазули. Бяла коприна забулваше лицето й, бял чадор, ефирен като облаче дим, покриваше косата й и се спускаше до петите й. Нямаше нищо против чадора, но от украшението, което го задържаше на място — тежка златна диадема, искряща от сапфири и топази, и лентата от миниатюрни златни дискове, която опасваше челото й, я болеше главата.

— Стига си си играла с това — посъветва я Нисрийн. — Ще го събориш. — Паланкинът потрепери и спря. — Чудесно, пристигнахме… о, дете, недей да правиш физиономия. Не е особено вдъхновяващо. — Нисрийн отвори вратата. — Хайде, Бану Нахида.

Нахри надникна навън, зървайки за първи път Великия храм на Девабад. Според Нисрийн това бе една от най-старите постройки в Девабад и действително изглеждаше така — също толкова огромна и внушителна, колкото великите пирамиди в Египет. Представляваше зикурат, също като двореца, но по-малък и по-стръмен, стъпаловидна пирамида с равен връх, изработена от тухли, с месинг по ръбовете. Зад храма имаше кула, двойно по-висока от него. От назъбения й връх се издигаше пушек.

Между двете постройки се простираше голям вътрешен двор. Имаше и градина, проектирана от някой с изискан вкус и много по-подредена от дивата джунгла на двореца, с две дълги правоъгълни езерца, които образуваха кръст, и пищни пъстроцветни лехи. От двете страни на езерцата широки пътеки подканваха посетителя да остане по-дълго, да се разходи лениво под дъхавата сянка, покрай прастари дървета с широки ветрилоподобни листа. Целият комплекс беше обграден от стена, масивните й камъни бяха скрити зад решетки, обсипани с рози.

Изглеждаше тихо място, създадено, за да подтиква към размисъл и молитва… стига в него да нямаше — както в този момент — поне двеста души, тълпящи се развълнувано около една-единствена фигура.

Дара.

Нейният афшин стоеше в сърцето на градината, заобиколен от тълпа обожатели. Групичка деца, доста от които си бяха нарисували знаци като неговите върху бузите, го бяха дръпнали да коленичи и се бутаха, за да покажат на легендарния воин слабичките си мускули и бойни стойки. Дара се усмихваше широко, докато им отговаряше. Нахри не можеше да чуе думите му над шума от тълпата, но го видя как подръпна нежно плитката на едно момиченце и сложи шапката си върху главата на момченцето до нея. Възрастните изглеждаха също толкова запленени, по лицата им се четеше благоговение, докато се опитваха да дойдат по-близо до афшина, чиято отдавнашна смърт и потушено въстание, осъзна Нахри, вероятно го превръщаха в романтична фигура. И не само благоговение; когато Дара се усмихна със своята невероятно очарователна усмивка, Нахри чу дълбока — и подчертано женска — въздишка да се изтръгва от множеството.

Дара вдигна глава, забелязвайки Нахри преди обожателите му. Усмивката му стана още по-ослепителна, от което сърцето на Нахри подхвана идиотски танц. Неколцина деви погледнаха натам, после още няколко и лицата им грейнаха при вида на носилката.

Нахри потръпна.

— Каза, че ще има само няколко дузини хора — прошепна тя на Нисрийн, потискайки порива да се скрие обратно в носилката.

Дори Нисрийн изглеждаше смаяна от размера на множеството, което се отправи към тях.

— Предполагам, че роднините и приятелите на някои от духовниците са поискали да дойдат, а после и техните роднини и приятели… — Тя махна към комплекса на Великия храм. — Ти си сравнително важна за това тук.

Нахри изруга на арабски под носа си. Забелязала, че останалите жени бяха открили долната част на лицата си, тя посегна към воала си.

Нисрийн я спря.

— Не, задръж го. Нахидите, както мъжете, така и жените, винаги покриват лицата си във Великия храм. Останалите от нас — не. — Тя отпусна ръка. — Освен това те докосвам за последен път. Никой няма право да те докосва тук, така че недей да протягаш ръка на нашия афшин. По негово време ръката на един мъж би била отсечена, задето е докоснал някой от Нахидите във Великия храм.

— Бих искала да ги видя как опитват нещо такова с Дара.

Нисрийн я изгледа мрачно.

— Той сам ще си я отсече, Нахри. Той е афшин; семейството му служи на твоето по този начин от проклятието на Сулейман насам.

Нахри усети как кръвта се отцежда от лицето й при тези думи. Ала все пак пристъпи навън, следвана от Нисрийн.

Дара я поздрави. Носеше нещо, което трябва да беше церемониално облекло: фино избродирана филцова връхна дреха, боядисана в блещукащите цветове на тлеещ огън, и широк въгленовочерен панталон, чиито крачоли бяха напъхани във високи обувки. Малките му обожатели си предаваха шапката му от ръка на ръка и непокритата му коса падаше на лъскави черни къдрици чак до раменете.

— Бану Нахида.

Тонът му беше тържествен и почтителен, но й намигна, преди да се отпусне на колене и да опре чело в земята, докато тя се приближаваше. Останалите деви се поклониха, долепяйки длани в знак на почит.

Нахри спря пред все така коленичилия Дара, мъничко озадачена.

— Кажи му да се изправи — прошепна Нисрийн. — Не може да го стори без твое разрешение.

Не може? Нахри повдигна вежди. Ако двамата с Дара бяха сами, навярно би се изкушила да се възползва от подобна информация. Сега обаче просто му даде знак да стане.

— Знаеш, че не е нужно да правиш това.

Дара се изправи на крака.

— За мен е удоволствие. — Той долепи длани. — Добре дошла, господарке.

Двама мъже се отделиха от множеството, за да се присъединят към тях: великият везир Каве е-Прамух и синът му Джамшид. Каве изглеждаше така, сякаш се мъчи да преглътне сълзите си… Нисрийн й беше казала, че е бил много близък както с Маниже, така и с Рустам.

Пръстите на Каве трепереха, когато долепи длани.

— Нека огньовете горят ярко за теб, Бану Нахида.

Джамшид й отправи топла усмивка. Днес капитанът не носеше униформата си на страж, а традиционно за девите облекло — тъмнонефритена връхна дреха, поръбена с кадифе, и раиран панталон.

— За мен е чест да ви видя отново, господарке — каза той с поклон.

— Благодаря ти. — Избягвайки любопитните очи на множеството, Нахри вдигна поглед и видя малко ято врабчета да прелита над димящата кула, крилата им изглеждаха тъмни на фона на яркото обедно небе. — Значи, това е Великият храм?

— Все още стои. — Дара поклати глава. — Трябва да призная, не бях сигурен дали ще е така.

— Хората ни не се отказват толкова лесно — отвърна Нисрийн с нотка на гордост в гласа. — Никога не сме се давали без бой.

— Но само когато е необходимо — напомни й Джамшид. — Гасан е добър цар.

По лицето на Дара пробяга развеселено изражение.

— Винаги лоялен, а, капитане? — Той кимна към Нахри. — Защо не придружиш Бану Нахида в храма? Бих искал да поговоря за минутка с баща ти и лейди Нисрийн.

Джамшид изглеждаше мъничко изненадан — не, изглеждаше мъничко хванат натясно, докато местеше леко разтревожен поглед между баща си и Дара, — но се подчини с лек поклон.

— Разбира се. — Погледна към Нахри и махна към широката пътека, която отвеждаше във Великия храм. — Бану Нахида?

Нахри хвърли подразнен поглед на Дара. С нетърпение бе очаквала да прекара цялата сутрин с него. Не каза нищо обаче, тъй като нямаше намерение да се излага пред събралото се множество деви. Вместо това последва Джамшид по пътеката.

Капитанът я изчака, а после тръгна редом с нея. Вървеше спокойно, сключил ръце зад гърба си. Беше малко блед, но имаше красиво лице с изящен орлов нос и извити черни вежди.

— Е, как ти се струва животът в Девабад? — попита учтиво.

Нахри се замисли над въпроса му. Не беше сигурна как точно да отговори, като се имаше предвид, че почти не беше виждала града.

— Оживен — каза най-сетне. — Много красив, много странен и много, много оживен.

Джамшид се засмя.

— Дори не мога да си представя какъв шок трябва да е това за теб. Макар че, както чувам от всички, ти се справяш достойно.

Подозирам, че всички просто са дипломатични, помисли си Нахри, но не каза нищо и те продължиха по пътеката. В градината цареше дълбока, почти тържествена тишина. Нещо странно, като липса на…

— Магия — каза Нахри на глас, осъзнала го изведнъж. — Тук няма никаква магия. — Тя махна към скромните растения наоколо. Никакви реещи се във въздуха огнени кълба, никакви цветя от скъпоценни камъни, нито приказни създания, надничащи измежду листата. — Или поне аз не виждам такава — поясни.

Джамшид кимна.

— Никаква магия, никакви оръжия, никакви бижута; Великият храм е място за размисъл и молитва, не е позволено нищо, което да отвлича вниманието. — Той махна към спокойните околности. — Проектираме градините си по подобие на Рая.

— Искаш да кажеш, че Раят не е пълен със съкровища и забранени наслади?

Той се засмя.

— Предполагам, че всеки има своя собствена представа за него.

Нахри подритна чакълената пътека. Всъщност не беше чакълена, а съвсем равна, застлана със съвършено излъскани камъчета с размерите на топчета за игра, в най-различни цветове. Някои бяха осеяни с пръски, които приличаха на благородни метали, други бяха прошарени с жилки от кварц и топаз.

— От езерото — обясни Джамшид, проследявайки погледа й. — Донесени лично от маридите като дан.

— Дан?

— Ако вярваш на легендите. Някога Девабад е бил техен.

— Наистина ли? — попита Нахри, изненадана. Макар че вероятно не би трябвало да се учудва. Мъгливият Девабад, заобиколен от обвитите в мъгла планини и бездънното магическо езеро, определено изглеждаше по-подходящ за водни създания, отколкото за такива, създадени от огън. — Какво е станало с тях?

— Никой не знае — отвърна Джамшид. — Говори се, че са се съюзили с най-ранните ти предци; помогнали на Анахид да построи града. — Той сви рамене. — Но като се има предвид проклятието, което направили на езерото, преди да изчезнат, най-вероятно са се скарали.

Наближиха Великия храм и Джамшид замълча. Невъзможно деликатни колони поддържаха сенник от дялан камък, който засенчваше големия павилион пред входа.

Джамшид посочи огромното шеду, нарисувано върху сенника, с крила, разперени над залязващото слънце.

— Гербът на семейството ти, разбира се.

Нахри се засмя.

— Не за първи път водиш тази обиколка, нали?

Джамшид се усмихна широко.

— Ако щеш, вярвай, но наистина е за първи път. Само че бях послушник тук. Прекарах голяма част от младостта си, подготвяйки се да встъпя в духовнически сан.

— Обичайно ли е за духовниците в нашата религия да яздят слонове и да стрелят с лък, за да разпръскват размирици.

— Не ме биваше особено като духовник — призна си Джамшид. — Всъщност исках да бъда като него. — Той кимна към Дара. — Подозирам, че повечето момчета деви искат, но аз стигнах по-далеч, като помолих царя да постъпя в Царската стража, когато бях момче. — Той поклати глава. — Късмет имам, че баща ми не ме удави в езерото.

Това хвърли известна светлина върху по-ранната му защита на Кахтаните.

— Харесва ли ти да си част от Царската стража? — попита Нахри, мъчейки се да си спомни малкото, което знаеше за него. — Ти си телохранител на принца, нали?

— На емира — поправи я Джамшид. — Не мога да си представя принц Ализейд някога да се нуждае от телохранител. Всеки, който вдигне ръка срещу него, докато той носи онзи негов зулфикар, го чака бърза смърт.

Нахри нямаше как да не се съгласи — не беше забравила бързината, с която Али се беше разправил със змията в библиотеката.

— Какъв е емирът?

Лицето на Джамшид грейна.

— Мунтадир е добър мъж. Много щедър, много открит… мъж, който кани непознати у дома си и ги напива с най-хубавото си вино. — Той поклати глава, гласът му беше пропит с топлота. — Него бих искал да доведа на тази обиколка. Той открай време харесва културата на девите и подпомага много от нашите творци. Мисля, че би му харесало да види Великия храм.

Нахри се намръщи.

— Не може ли да го разгледа? Той е емирът, мислех, че може да прави каквото си поиска.

Джамшид поклати глава.

— Единствено девите имат право да стъпват върху земята на Великия храм. Така е от векове.

Нахри хвърли поглед назад. Дара все още стоеше до паланкина с Нисрийн и Каве, но гледаше към тях с Джамшид. Върху лицето му имаше нещо странно, почти потиснато.

Нахри отново се обърна към Джамшид. Беше свалил обувките си и тя понечи да стори същото.

— О, не — побърза да каже той. — Ти не се събувай. Повечето ограничения тук не важат за Нахидите. — Когато пристъпиха в сенките на храма, пъхна ръце в един тлеещ мангал и размаза пепел по ръцете си. Свали шапката си и прокара покрита с пепел длан по тъмната си коса. — Това също не важи. Според мен се смята, че винаги си ритуално чиста.

На Нахри й се прииска да се изсмее. Определено не се чувстваше „ритуално чиста“. Все пак го последва в храма, оглеждайки се одобрително наоколо. Отвътре мястото беше огромно и доста тъмно, подът и стените бяха покрити с обикновен мрамор. Масивен огнен олтар от фино полирано сребро доминираше помещението. Пламъците в него танцуваха весело и изпълваха храма с топлото ухание на горящ кедър.

Около дузина души, мъже и жени, чакаха пред олтара. Бяха облечени в дълги алени роби, пристегнати в кръста със светлосин шнур. Също като Джамшид, главите им не бяха покрити, с изключение на един възрастен мъж, чиято заострена светлосиня шапка бе висока на половината от ръста му.

Нахри ги погледна неспокойно, стомахът й пърхаше от нерви. И така се чувстваше като пълен провал в лечебницата, където само Нисрийн можеше да види грешките й. Да бъде тук, в храма на предците си, посрещната като лидер, бе истински плашещо.

Джамшид посочи десетките ниши в стените на храма, изработени от богато гравиран мрамор, и входовете им, обградени от пищно изтъкани завеси.

— Пазим тези светилища за най-видните фигури от историята ни. Най-вече за Нахидите и афшини, макар че от време на време сред тях успява да се промъкне и някой от нас, с не толкова благородна кръв.

Нахри кимна към първата ниша, покрай която минаха. Вътре имаше внушителна каменна статуя, изобразяваща мускулест мъж, възседнал летящо шеду.

— Кой е това?

— Зал е-Нахид, най-малкият внук на Анахид. — Джамшид посочи ревящото шеду. — Именно той ги опитомил. Зал изкачил най-високите върхове на Бами Дуня, планинските земи на перитата. Там открил предводителите на глутницата на шедутата и се борил с тях, докато не ги подчинил. Те го отнесли в Девабад на гърбовете си и останали тук в продължение на поколения.

Очите на Нахри се разшириха.

— Преборил се с магически летящ лъв и го подчинил на волята си?

— Няколко от тях.

Нахри погледна към следващото светилище. В него беше изобразена жена с доспехи, стиснала копие в едната си ръка. Каменното й лице беше свирепо… ала онова, което удиви Нахри, бе фактът, че то бе пъхнато под собствената й подмишница.

— Иртемиз е-Нахид — обясни Джамшид. — Една от храбрите ти предшественички. Удържала нападение на Кахтаните над храма преди около шестстотин години. — Той посочи следи от изгорено по-високо на стената, които Нахри не беше забелязала досега. — Опитали се да го изгорят с колкото се може повече деви, натъпкани вътре. Иртемиз използвала уменията си, за да угаси пламъците, след което забила копието си в окото на кахтанския принц, предвождащ нападението.

Нахри се олюля.

— В окото?

Джамшид сви рамене; изобщо не изглеждаше впечатлен от тази кървава информация.

— Имаме сложна история с джиновете. В крайна сметка тя си платила за това. Отсекли главата й и хвърлили тялото й в езерото. — Капитанът поклати печално глава и долепи длани. — Дано намери покой в сянката на Създателя.

Нахри преглътна. Май й стигаше толкова семейна история за днес. Отдръпна се от светилищата, но въпреки усилията си да не им обръща внимание, едно от тях привлече погледа й. Обрамчено с гирлянди от рози и ухаещо на свеж тамян, то съдържаше фигурата на стрелец, възседнал кон. Беше се изправил, висок и горд, в стремената и гледаше назад, обтегнал тетивата на лъка си, за да се прицели в преследвачите си.

Нахри се намръщи.

— Това да не би да…

— Съм аз? — Нахри подскочи при гласа на Дара, появил се зад нея като призрак. — Така изглежда. — Наведе се над рамото й, за да разгледа по-добре светилището, при което димният мирис на косата му погъделичка ноздрите й. — Това да не са пясъчни бълхи, под копитата на коня ми? — Той се изкикоти, разглеждайки с грейнали от развеселеност очи рояка насекоми около копитата на коня му. — Много находчиво. Бих искал да мога да се запозная с онзи, който е дръзнал да пъхне това вътре.

Джамшид изучаваше замечтано статуята.

— Ще ми се да можех да яздя и да стрелям така. В града няма място, където да се упражнявам.

— Защо не каза по-рано? — рече Дара. — Ще те заведа в равнините край Гозан. Когато бях млад, непрекъснато тренирахме там.

Джамшид поклати глава.

— Баща ми не обича да минавам през завесата.

— Глупости. — Дара го потупа по гърба. — Аз ще го убедя. — Той вдигна очи към духовниците. — Хайде, достатъчно дълго ги накарахме да чакат.

Свещениците се бяха навели в ниски поклони, докато Нахри стигне при тях… а може би просто стойката им беше такава. До един бяха възрастни, не се виждаше нито един черен косъм.

Дара долепи длани.

— Представям ви Бану Нахри е-Нахид. — Той обърна грейнало лице към нея. — Висшето духовенство на Девабад, господарке.

Мъжът с високата заострена шапка пристъпи напред. Имаше добри очи, скрити под най-дългите, най-рошавите сиви вежди, които Нахри беше виждала някога; ивица от въглен пресичаше челото му.

— Нека огньовете горят ярко за вас, Бану Нахри — поздрави я той топло. — Името ми е Картир е-Бенушур. Добре дошла в храма! Моля се това да е само първото от много посещения.

Нахри се прокашля.

— И аз се моля за същото — отвърна неловко, чувствайки се все по-неудобно с всяка изминала секунда.

Никога не се беше разбирала особено с духовниците. Животът й на измамница не предразполагаше към добри отношения с тях.

Тъй като не знаеше какво друго да каже, тя кимна към масивния огнен олтар.

— Това олтарът на Анахид ли е?

— Да. — Картир отстъпи назад. — Бихте ли искали да го разгледате?

— Аз… добре — съгласи се Нахри, надявайки се отчаяно, че няма да очакват от нея да извърши някой ритуал; всичко, свързано с вярата им, на което Нисрийн се беше опитала да я научи, се беше изпарило от главата й.

Дара я последва по петите и Нахри трябваше да потисне порива да посегне към ръката му. Добре би й се отразило някой да й вдъхне мъничко увереност.

Отблизо олтарът на Анахид бе дори още по-впечатляващ. Само основата му беше достатъчно голяма, та половин дузина души да могат спокойно да се изкъпят в нея. Стъклени маслени лампи с формата на лодки плаваха вътре, поклащайки се върху блещукащата вода. Сребърната сфера се извисяваше високо над главите им, същинска клада от тамян гореше зад искрящия метал. Горещината опари лицето й.

— Дадох обета си именно тук — тихо каза Дара и докосна знака върху слепоочието си. — Получих знака и лъка си и се заклех да защитавам семейството ти на всяка цена. — Смесица от удивление и носталгия премина по лицето му. — Не мислех, че някога ще го видя отново. Със сигурност не съм предполагал, че докато това стане, самият аз ще имам свое светилище.

— Бану Маниже и Бага Рустам също имат светилища. — Картир посочи към другата част на храма. — Ако по-късно поискате да поднесете почитанията си, на драго сърце ще ви ги покажа.

Дара се усмихна с надежда.

— Може би един ден и ти ще имаш светилище, Нахри.

Стомахът на Нахри се сви.

— Да. Може би дори ще има статуя, на която главата ми все още ще си е върху тялото.

Думите излязоха много по-саркастично — и по-силно, — отколкото Нахри беше възнамерявала, и тя видя как неколцина духовници настръхнаха. Лицето на Дара посърна.

Картир застана между тях.

— Бану Нахида, искате ли да дойдете с мен за миг? В светилището, което ми се ще да ви покажа… Сама — уточни, когато Дара се обърна, за да го последва.

Нахри повдигна рамене, чувствайки, че няма кой знае какъв избор.

— Да вървим.

Жрецът я поведе към една врата от кован месинг зад олтара. Нахри го последва, подскачайки, когато вратата се хлопна зад тях.

Картир погледна назад.

— Моите извинения. Подозирам, че на мен и моите другари не са ни останали кой знае колко действащи уши и шумът не ни пречи.

— Няма нищо — отвърна Нахри тихо.

Духовникът, който се оказа много по-пъргав, отколкото си бе помислила в началото, я поведе през криволичещ лабиринт от тъмни коридори и тесни стълби, докато не се озоваха пред друга простичка месингова врата. Той я отвори, давайки й знак да влезе.

Мъничко неспокойна, Нахри пристъпи през прага и се озова в кръгла стаичка, по-малка от дрешника й. Застина, сепната от усещане за тържественост, толкова наситено, че почти можеше да го почувства върху раменете си. Върху откритите стъклени полици, които минаваха по заоблените стени, имаше малки кадифени възглавнички.

Нахри се приближи и очите й се разшириха. Върху всяка от възглавничките почиваше по един малък предмет, предимно пръстени, но също така лампи, гривни и няколко огърлици от скъпоценни камъни.

И върху всеки един от тях имаше по един смарагд.

— Робски вместилища — прошепна тя потресено.

Картир кимна, присъединявайки се към нея до най-близкия рафт.

— Действително. Всички, които успяхме да открием след смъртта на Маниже и Рустам.

Свещенослужителят замълча. В мрачната тишина на стаята Нахри би могла да се закълне, че чува тихите звуци на дишане. Погледът й се спря върху най-близкото вместилище, върху пръстен толкова подобен на този на Дара, че с мъка откъсна очи от него.

Някога и той е бил такъв — осъзна тя, — душата му била пленена в продължение на векове. Потънал в сън, докато поредният жесток господар не го събуди, за да изпълнява заповедите му. Пое си дълбоко дъх, опитвайки се да се овладее.

— Защо са тук? — попита. — Искам да кажа, без някой Нахид, който да развали проклятието…

Картир сви рамене.

— Не знаехме какво да правим с тях, така че решихме да ги донесем тук, където да почиват близо до пламъците на първия олтар на Анахид.

Той посочи купа от кован месинг, поставена върху простичко столче в средата на стаята. Металът беше помътнял и обгорен, но сред кедровите съчки, пръснати в сърцето му, гореше ярък пламък.

Нахри се намръщи.

— Но аз мислех, че олтарът в храма…

— Онзи олтар дойде после — обясни Картир. — След като градът й беше завършен, след като ифритите бяха победени, а останалите племена — подчинени. След три века на изпитания, войни и труд.

Той вдигна прастарата месингова купа. Беше съвсем простичка, груба и без украса, достатъчно малка, за да се побере в шепите му.

— Това тук… ето какво са използвали Анахид и следовниците й, когато били освободени от Сулейман. Когато били преобразени и пуснати в тази чужда земя на мариди, без дори да знаят същинските размери на своите умения, нито как да се грижат за себе си и да се защитават. — Той положи внимателно купата в ръцете й и срещна погледа й, очите му бяха настойчиви. — Величието отнема време, Бану Нахида. Нерядко най-могъщите неща имат най-скромното начало.

Нахри примига, очите й бяха внезапно овлажнели. Извърна смутено поглед и Картир взе купата, връщайки я безмълвно на мястото й, преди да се отправи към вратата.

Когато излязоха в коридора, посочи тесен, огрян от слънцето свод в другия му край.

— Оттам се разкрива прекрасен изглед към градината. Защо не си отдъхнете за малко? Аз ще видя дали не мога да се отърва от онази тълпа.

В гърдите на Нахри се надигна благодарност.

— Благодаря ти — успя да отвърне най-сетне.

— Не е нужно да ми благодарите. — Картир долепи длани. — Искрено се надявам отново да ни посетите. Моля ви, знайте, че от каквото и да имате нужда, ние сме на ваше разположение.

И като се поклони отново, той си тръгна.

Нахри мина под свода и се озова в малък павилион. Високо на третото ниво на зикурата, той бе просто малко кътче, скрито зад каменна стена и параван от саксии с финикови палми. Картир вероятно беше прав за изгледа, но Нахри нямаше никакво желание отново да види тълпата. Рухна в един от ниските тръстикови столове и се опита да се овладее.

— Наар — прошепна, отпускайки дясната си ръка в скута, и загледа как в шепата й лумна пламъче.

Напоследък често го измагьосваше, вкопчвайки се в това напомняне, че все пак е способна да научи нещо в Девабад.

— Може ли да се присъединя към теб? — попита мек глас.

Нахри затвори шепа, угасявайки пламъка, и се обърна. Дара стоеше на прага с непривично смутен вид.

Тя махна към другия стол.

— Заповядай.

Той се настани насреща й и се приведе напред, подпрял ръце върху коленете си.

— Съжалявам. Наистина мислех, че е добра идея.

— Сигурна съм, че е така.

Нахри въздъхна и свали воала си, смъквайки тежката диадема, която придържаше чадора на мястото му. Не пропусна да забележи начина, по който погледът на Дара се плъзна по лицето й, нито я беше грижа. Нека се поизмъчи малко… тя със сигурност достатъчно се беше измъчвала заради него.

Дара наведе очи.

— Спечелила си си поклонник в лицето на Картир… как само ми се накара току-що.

— Напълно заслужено.

— Несъмнено.

Нахри го погледна. Изглеждаше нервен, потриваше длани в коленете си.

Тя се намръщи.

— Добре ли си?

Дара застина.

— Добре съм. — Видя го да преглъща. — Е, какво мислиш за Джамшид?

Въпросът му я обърка.

— Аз… много е мил. — В крайна сметка това беше истината. — Ако баща му поне малко прилича на него, нищо чудно, че се е издигнал толкова високо в двора на Гасан. Струва ми се много дипломатичен.

— И двамата са. — Дара се поколеба. — Семейство Прамух се радват на уважение и имат дълга история на преданост към твоето семейство. Малко се изненадах да ги видя да служат на Кахтаните, а Джамшид като че ли изпитва печално искрена привързаност към Мунтадир, но е свестен мъж. Умен, с добро сърце. Надарен воин.

Нахри присви очи. Дара не го биваше особено в изкусното коварство и сега говореше за Джамшид с твърде много престорено безразличие.

— Какво се опитваш да не кажеш. Дара?

Той се изчерви.

— Само това, че двамата чудесно си подхождате.

— Подхождаме си?

— Да. — Нахри чу как нещо го задави. — Той… той би бил добра възможност измежду девите, ако Гасан продължи да настоява с идиотския си план да те омъжи за сина си. Близки сте на години, семейството му е лоялно както на твоето семейство, така и към това на Кахтаните…

Нахри се изпъна, възмутена до ярост.

— И Джамшид е-Прамух е първото име, което ти хрумва, когато си помислиш за подходящ за мен съпруг измежду девите.

Дара прояви благоприличието да придобие засрамен вид.

— Нахри…

— Не — прекъсна го тя, повишавайки ядосано глас. — Как смееш? Смяташ, че можеш да ме представиш като някаква премъдра Бану Нахида, а в следващия момент да се опиташ да ме подмамиш в брак с друг мъж? След онова, което се случи онази нощ в пещерата?

Дара поклати глава, бледа розовина плъзна по бузите му.

— То изобщо не биваше да се случва. Ти си жена под моя защита. Нямах право да те докосвам по този начин.

— Доколкото си спомням, беше взаимно. — Ала още докато го изричаше, Нахри си спомни, че тя го беше целунала първа, два пъти, и при този спомен стомахът й се върза на възел от несигурност. — Аз… нима сгреших? — В гласа й се надигна унижение. — Нима не изпитваше същото?

— Не! — Дара падна на колене пред нея, стопявайки разстоянието между тях. — Моля те, недей да мислиш това. — Посегна към ръката й, задържайки я, когато тя опита да се отскубне. — Само защото не биваше да го правя, не означава… — Той преглътна. — Не означава, че не исках да го направя, Нахри.

— Тогава какъв е проблемът? Ти не си женен, аз не съм омъжена. И двамата сме деви…

— Аз не съм жив — прекъсна я Дара и като пусна ръката й, се изправи с въздишка. — Нахри, не знам кой е освободил душата ми от робство. Не знам как. Но знам как умрях: удавих се, досущ както ти видя. Досега тялото ми отдавна е просто прах на дъното на един древен кладенец.

Яростен отказ да го приеме се надигна в гърдите на Нахри, глупав и безполезен.

— Не ме е грижа. За мен няма значение.

Дара поклати глава.

— За мен обаче има. — Гласът му стана умолителен. — Нахри, знаеш какво говорят хората тук. Мислят, че си чистокръвна, дъщеря на една от най-великите лечителки в историята.

— Е, и?

Видя извинението в очите му, преди да отговори.

— Ще трябва да си родиш деца. Заслужаваш да имаш деца. Цяла тумба Нахидчета, които ще могат да ти пребъркат джобовете със същата лекота, с която и да те излекуват. А аз… — Гласът му се прекърши. — Нахри… в тялото ми не тече кръв. Не дишам. Не мога да си представя, че някога бих могъл да ти дам деца. Би било безотговорно и себично от моя страна дори да опитам. Оцеляването на рода ти е прекалено важно.

Нахри примига, хваната напълно неподготвена от логиката му. Оцеляването на рода й? Ето за какво ставаше въпрос?

Разбира се. Ето за какво е всичко тук. Уменията, които някога й бяха осигурявали покрив над главата, се бяха превърнали в нейно проклятие, тази връзка с отдавна загинали роднини, които никога не бе познавала, почерняше живота й. Бяха я отвлекли и преследвали през половината земно кълбо, защото беше Нахида. Сега на практика беше пленница в двореца заради това — Нисрийн контролираше дните й, царят планираше бъдещето й, а ето че мъжът, когото тя…

Когото какво? Когото обичаш? Нима си такава глупачка?

Нахри стана рязко, толкова ядосана на себе си, колкото и на Дара. Повече нямаше да показва слабост пред този мъж.

— Е, щом това е единственото, което има значение, не виждам защо Мунтадир да не свърши работа — заяви тя, а в гласа й се прокраднаха свирепи нотки. — Кахтаните ми се струват достатъчно плодовити, а зестрата вероятно ще ме направи най-богатата жена в Девабад.

Все едно го зашлеви. Дара потръпна, а тя се обърна рязко.

— Връщам се в двореца.

— Нахри… Нахри, почакай. — Озова се между нея и изхода за миг; беше забравила колко бързо може да се движи. — Моля те. Не си тръгвай така. Нека ти обясня…

— По дяволите с твоите обяснения — сопна се тя. — Винаги това казваш. Нали затова сме тук днес, забрави ли? Обеща да ми разкажеш за миналото си, не да ме изложиш на показ пред цял куп духовници и да се опиташ да ме убедиш да взема друг мъж за съпруг. — Нахри мина покрай него. — Просто ме остави на мира.

Дара я стисна за китката.

— Искаш да знаеш за миналото ми? — изсъска с опасно нисък глас. Пръстите му опариха кожата й и той я пусна, дръпвайки се рязко назад. — Добре, Нахри, ето я моята история: бях прокуден от Девабад, когато бях съвсем малко по-голям от твоя Али, изгнаник от дома си, задето следвах заповедите на твоето семейство. Ето защо оцелях във войната. Ето защо не бях в Девабад, за да спася моето семейство, което бе изклано, когато джиновете нахлули през портите.

Очите му лумнаха.

— Прекарах по-голямата част от живота си, краткия си живот уверявам те, борейки се със същото семейство, към което ти нямаш търпение да се присъединиш, хората, които искаха да изличат цялото ни племе. А после ифритите ме намериха. — Той протегна ръка и робският пръстен проблесна на слънцето. — Никога не съм имал нещо такова… нещо като теб. — Гласът му се прекърши. — Мислиш ли, че ми е лесно? Мислиш ли, че ми е приятно да си представям живота ти с друг?

Забързаното му признание, ужасът зад думите му притъпиха гнева й, неприкритото нещастие върху лицето му я трогна, въпреки собствената й болка. И все пак… това не извиняваше постъпките му.

— Ти… можеше да ми кажеш всичко това. Дара. — Гласът й потрепери леко, докато изричаше името му. — Бихме могли да се опитаме да оправим нещата заедно, вместо да планираш живота ми с чужди хора!

Дара поклати глава. Очите му все още бяха засенчени от тъга, но гласът му беше твърд:

— Няма нищо за оправяне, Нахри. Аз съм това, което съм. Заключение, до което, подозирам, много скоро би стигнала и сама. Исках да имаш и друга възможност пред себе си, когато това стане. — В изражението му се прокрадна нещо горчиво. — Не се тревожи. Сигурен съм, че семейство Прамух ще ти даде достатъчно голяма зестра.

Думите бяха нейни, но я нараниха дълбоко, насочени срещу нея.

— Това мислиш за мен, нали? Независимо от чувствата ти, аз си оставам отгледана от мръснокръвни крадла. Мошеничка, търсеща да направи голям удар. — Нахри повдигна ръба на чадора си, ръцете й трепереха от гняв и още нещо, което не искаше да си признае. Проклета да бе, ако заплачеше пред него. — Какво значение има, че може би съм правила тези неща, за да оцелея… и че може би бих се борила за теб също толкова яростно. — Тя се изпъна и Дара наведе очи пред свирепия й поглед. — Не искам да планираш бъдещето ми тук, Дара. Не искам никой да го прави.

С тези думи тя тръгна и този път той не понечи да я спре.

23. Али

— Невероятно — каза Нахри, докато вдигаше телескопа по-високо, насочвайки го към огромната луна. — Виждам как сянката я настига. А повърхността й е цялата нашарена… Чудя се какво ли би могло да предизвика нещо такова?

Али сви рамене. Той, Нахри, Мунтадир и Зейнаб гледаха звездите от едно място за наблюдение върху стената на двореца с изглед към езерото. Е, Али и Нахри гледаха звездите. Брат му и сестра му все още не бяха дори докоснали телескопа; излегнати върху меките дивани, те се наслаждаваха на вниманието на прислужниците и платата с храна, изпратени от кухнята.

Али хвърли поглед назад и видя как Мунтадир пъхна чаша вино в ръката на една кискаща се прислужница, докато Зейнаб разглеждаше току-що боядисаните си с хена ръце.

— Навярно бихме могли да попитаме сестра ми — каза той сухо. — Сигурен съм, че много внимаваше, докато ученият ни обясняваше.

Нахри се засмя. Али не я беше чувал да го прави от дни и звукът сгря сърцето му.

— Да разбирам, че брат ти и сестра ти не споделят ентусиазма ти към човешката наука?

— Биха го споделяли, ако човешката наука се състоеше от това да се излежаваш като разглезен… — Али спря, спомняйки си каква беше целта на това да се сприятели с Нахри, и побърза да даде на заден ход: — Макар че Мунтадир със сигурност си е заслужил малко почивка; току-що се прибра от преследването на ифритите.

— Вероятно. — Нахри не звучеше особено впечатлена и Али хвърли подразнен поглед към гърба на Мунтадир, преди да последва Нахри до парапета. Тя отново поднесе телескопа към окото си. — Какво е да имаш братя и сестри?

Въпросът й го изненада.

— Аз съм най-малкият, така че не знам какво е да нямаш.

— Ала вие всички изглеждате толкова различни. Понякога сигурно е голямо предизвикателство.

— Предполагам. — Брат му се беше завърнал в Девабад едва тази сутрин и Али не можеше да отрече облекчението, което бе изпитал, когато го видя. — Бих дал живота си за тях — каза меко. — Без да се замисля. — Нахри го погледна и той се усмихна. — От това караниците стават по-интересни.

Нахри не отвърна на усмивката му; тъмните й очи изглеждаха разтревожени.

Али се намръщи.

— Да не казах нещо неправилно?

— Не. — Тя въздъхна. — Имах дълга седмица… всъщност няколко дълги седмици. — Погледът й беше прикован в далечните звезди. — Сигурно е хубаво да имаш семейство.

Тихата скръб в гласа й го жегна дълбоко и той не беше сигурен дали тъгата й, или заповедта на баща му го подтикна да изрече следващите думи:

— Ти… ти също би могла — изпелтечи. — Да имаш семейство. Тук. С нас.

Нахри застина. Когато го погледна, изражението й беше преднамерено празно.

— Простете ми, господари… — Едно шафитско момиче с широко отворени очи надникна от края на стълбите. — Изпратиха ме да взема Бану Нахида.

— Какво има, Дунор? — попита Нахри момичето, без обаче да сваля от Али очи, в които имаше нещо неразгадаемо.

Прислужницата долепи длани и се поклони.

— Простете, господарке, не знам. Но Нисрийн каза, че е много спешно.

— Естествено, че е — измърмори Нахри, а в гласа й се промъкна нотка на страх. — Благодаря ти за вечерта, принц Ализейд.

Тя му подаде телескопа.

— Нахри…

Тя му се усмихна насила.

— Понякога говоря, без да мисля. — Сложи ръка на сърцето си. — Мир на теб.

След това отправи един отсечен селям към брат му и сестра му и последва Дунор по стълбите.

В мига, в който Нахри не можеше да ги чуе, Зейнаб отметна глава с драматична въздишка.

— Означава ли краят на този интелектуален семеен фарс, че аз също мога да си тръгна?

Али се засегна.

— Какво не е наред с вас двамата? Не само бяхте груби с гостенката ни, но и отхвърлихте възможността да съзерцавате най-прекрасните творения на Всевишния, възможност, с която малцина на този свят са благословени…

— О, я се успокой. — Зейнаб потрепери. — Тук горе е студено.

— Студено? Ние сме джинове! Ти буквално си създадена от огън.

— Всичко е наред, Зейнаб — намеси се Мунтадир. — Върви. Аз ще му правя компания.

— Оценявам саможертвата ти. — Зейнаб го докосна с обич по бузата. — Гледай да не се забъркаш в твърде големи неприятности, докато празнуваш завръщането си тази вечер. Ако утре закъснееш прекалено много за заседанието на двора, абба ще заповяда да те удавят във вино.

Мунтадир докосна сърцето си с пресилен жест.

— Благодаря за предупреждението.

Зейнаб си тръгна, а Мунтадир стана и се приближи до Али край парапета, клатейки глава.

— Карате се като малки деца.

— Тя е разглезена и суетна.

— Да, а ти си изпълнен с морално превъзходство и нетърпим. — Мунтадир сви рамене. — Предостатъчно пъти съм го чувал и от двама ви. — Той се облегна на стената. — Забрави обаче за това. Какво става тук? — Той махна с ръка над телескопа.

— Нали ти казах… — Али се заигра с лещата на телескопа, мъчейки се да фокусира образа. — Намираш мястото на някоя звезда и после…

— О, за бога, Зейди, не говоря за телескопа. Говоря за тази нова Бану Нахида. Защо си шепнете като приятелки от детинство?

Али вдигна очи, изненадан от въпроса.

— Абба не ти ли каза?

— Каза ми, че я шпионираш и се опитваш да я привлечеш на наша страна. — Али се намръщи, подразнен от дързостта на думите му, и Мунтадир го изгледа проницателно. — Само че аз те познавам, Зейди. Харесваш това момиче.

— И какво, ако е така? — Действително му беше приятно да прекарва време с Нахри, то беше по-силно от него. Тя беше също толкова интелектуално любопитна, колкото и той, а животът й в света на човеците я правеше невероятно интересна събеседница. — Първоначалните ми подозрения за нея се оказаха погрешни.

Брат му въздъхна подразнено.

— Да не си се сменил с някой превъплъщенец, докато ме нямаше?

— Какво искаш да кажеш?

Мунтадир седна върху широкия каменен парапет, който ги отделяше от далечното езеро.

— Сприятелил си се с една дева и си признаваш, че си сгрешил за нещо? — Мунтадир потропа с крак по стойката на телескопа. — Я ми го подай. Искам да се уверя, че светът не се е преобърнал с главата надолу.

— Недей. — Али побърза да се отдръпне с деликатния инструмент. — А аз не съм толкова лош, колкото ме изкарваш.

— Не, но се доверяваш твърде лесно, Зейди. Открай време си такъв. — Брат му го изгледа многозначително. — Особено на онези, които приличат на човеци.

Али върна телескопа на стойката му и насочи цялото си внимание към брат си.

— Да разбирам, че абба ти е предал целия ни разговор?

— Каза, че си е помислил, че ще се хвърлиш от стената.

— Би било лъжа да твърдя, че не ми мина през ума. — Али потрепери, спомняйки си конфронтацията с баща си. — Абба ми каза какво си направил — рече тихо. — Че си ме защитил. Че именно ти си го убедил да ми даде още един шанс… — Гласът му заглъхна. Знаеше, че бе на път да направи нещо безразсъдно, ако Мунтадир не го беше спрял. — Благодаря ти, ахи. Наистина. Ако мога да ти се отплатя по някакъв начин…

Мунтадир махна с ръка.

— Не е нужно да ми благодариш, Зейди. — Той издаде пренебрежителен звук. — Знаех, че не си част от „Танзим”. Просто имаш повече пари, отколкото здрав разум, когато става дума за шафитите. Нека да отгатна, онзи фанатик ти е пробутал някаква злочеста история за гладни сираци?

Али направи физиономия, жегнат от следа от старата лоялност към Анас.

— Нещо такова.

Мунтадир се разсмя.

— Спомняш ли си, когато даде пръстена от дядо ти на онази бабичка, която се навърташе около портите на двореца. — Той поклати глава, усмихвайки се на брат си с привързаност. — Едва ми стигаше до рамото. Бях сигурен, че майка ти ще те хвърли в езерото.

— Мисля, че все още имам белези от боя, който тя ми дръпна.

Лицето на Мунтадир стана сериозно, за миг сивите му очи станаха непроницаеми.

— Късмет имаш, че си любимецът.

— Чий любимец? На майка ми? — Али поклати глава. — Как ли пък не. Последното, което ми каза, бе, че говоря езика й като някой дивак, и дори това беше преди години.

— Не на майка ти. На абба.

— На абба? — Али се разсмя. — Май си попрекалил с виното, ако мислиш така. Ти си неговият емир, първородният му син. Аз съм просто глупавият му по-малък син, на когото няма доверие.

Мунтадир поклати глава.

— Нищо подобно… е, добре де, ти си и това, но освен това си благочестивият зулфикарин, какъвто би трябвало да бъде един гезирски син, непокварен от насладите на Девабад. — Мунтадир се усмихна, но този път усмивката не стигна до очите му. — В името на Всемогъщия, ако аз бях дал пари на „Танзим”, все още щяха да събират тлеещите парченца от тялото ми от килима.

В гласа на Мунтадир имаше остра нотка, от която Али се почувства неудобно. И макар да знаеше, че брат му не е прав, реши да смени темата.

— Започвах да се боя, че афшинът ще те изпрати обратно в Девабад именно в това състояние.

Лицето на Мунтадир придоби кисело изражение.

— Ще имам нужда от още вино, ако ще говорим за Дараявахуш.

Той скочи от ръба на стената и се отправи към павилиона.

— Толкова ли е зле?

Мунтадир се върна с плато храна и пълен бокал с тъмно вино, които остави, преди отново да седне върху стената.

— О, господи, да. Почти не яде, почти не пие, просто гледа, сякаш изчаква най-подходящия момент, за да нанесе удар. Беше, сякаш деля палатка с пепелянка. Кълна се във Всевишния, толкова време прекара, взирайки се в мен, че вероятно знае точния брой на космите в брадата ми. А и постоянните натяквания колко по-хубаво било всичко по негово време. — Той направи физиономия и заговори със силен дивастийски акцент: — Ако Нахидите все още бяха на власт, Големият базар щеше да е по-чист; ако Нахидите все още бяха на власт, виното щеше да е по-сладко, танцьорките — по-дръзки, а светът направо щеше да се взриви от щастие. — Той отново заговори с нормалния си глас: — Покрай това и всичките огнепоклоннически глупости за малко да откача.

Али се намръщи.

— Какви огнепоклоннически глупости?

— Взех няколко войници от девите, като си мислех, че Дараявахуш ще се чувства по-комфортно сред собствените си хора. — Мунтадир отпи глътка вино. — Непрекъснато ги поощряваше да се грижат за онези техни проклети олтари. Докато се приберем, те до един носеха знаци от пепел и почти не говореха с останалите от нас.

По гърба на Али пробяга студена тръпка. Религиозните възраждания сред огнепоклонниците в Девабад рядко завършваха добре. Той се покатери на стената до брат си.

— Не че можех да ги виня — продължи Мунтадир. — Само да го беше видял с лък в ръката, Зейди. Беше ужасяващ. Изобщо не се съмнявам, че ако малката му Бану Нахида не беше в Девабад, щеше да ни избие до крак в съня ни без никакво усилие.

— Дал си му оръжие? — попита Али строго.

Мунтадир сви рамене.

— Хората ми искаха да знаят дали легендите за афшина са верни. Непрекъснато ме молеха.

Али не вярваше на ушите си.

— Трябваше просто да им откажеш. Ти командваше, Мунтадир. Ти щеше да бъдеш отговорен, ако нещо…

— Опитвах се да спечеля приятелството им — прекъсна го брат му. — Ти не би разбрал; обучавал си се с тях в Цитаделата и по начина, по който говореха за теб и проклетия ти зулфикар, знаех, че вече го имаш.

В гласа на брат му се долавяше горчивина, но Али не отстъпи:

— Не се предполага да бъдете приятели. От теб се очаква да водиш.

— И къде беше всичкият този здрав разум, когато реши да се биеш насаме с Бича на Ки-зи? Или мислиш, че Джамшид не ми е разказал за тази идиотска постъпка?

Али нямаше как да се защити.

— Беше глупаво — призна си. Прехапа устни, спомняйки си агресивния си сблъсък с афшина. — Диру… докато те нямаше… Дараявахуш стори ли ти се странен, по какъвто и да било начин?

— Чу ли изобщо нещо от това, което ти казах току-що?

— Нямах това предвид. Просто докато се биехме… ами… никога не съм виждал някой да владее магия по такъв начин.

Мунтадир сви рамене.

— Той е освободен роб. Те не запазват ли част от силата, която са притежавали, докато са работели за ифритите?

Али се намръщи.

— Но как изобщо е освободен? Реликвата му все още е у нас. А и четох за робите… така и не открих нищо за това перита да са в състояние да развалят ифритско проклятие. Те не се бъркат в делата ни.

Мунтадир строши един орех и извади ядката.

— Сигурен съм, че абба е наредил да проучат всичко това.

— Предполагам. — Али придърпа платото и си взе шепа шамфъстъци. Отвори един и хвърли бледата черупка в черната вода под тях. — Абба съобщи ли ти другата добра новина?

Мунтадир отпи нова глътка вино и Али видя гневното потрепване на ръцете му.

— Няма да се оженя за онова човешколико момиче.

— Държиш се така, сякаш имаш избор.

— Няма да го бъде.

Али отвори друг шамфъстък.

— Дай й шанс, Диру. Тя е удивително умна. Да беше видял само колко бързо се научи да чете и пише; невероятно е. Безкрайно по-умна е от теб, това е сигурно — добави и побърза да се наведе, когато Мунтадир го замери с един орех. — Може да ти помага с икономическата ти политика, когато станеш цар.

— Да, точно за каквото си мечтае един мъж у съпругата си — подхвърли Мунтадир сухо.

Али го изгледа с нетрепващ поглед.

— Има много по-важни качества за една царица от чистокръвния външен вид. Тя е очарователна. Има хубаво чувство за хумор…

— Може би ти трябва да се ожениш за нея.

Беше удар под кръста.

— Знаеш, че не мога да се оженя — тихо каза Али. На вторите синове на Кахтаните, особено такива, в чиито вени течеше аяанлийска кръв, не беше разрешено да имат законни наследници. Никой цар не искаше твърде много нетърпеливи млади мъже с право да наследят престола. — Освен това коя друга би могъл да искаш? Не може да вярваш, че абба ще ти позволи да се ожениш за онази агниваншийска танцьорка?

Мунтадир издаде пренебрежителен звук.

— Не ставай абсурден.

— Кой тогава?

Мунтадир сви колене и остави празния си бокал.

— Буквално всяка друга, Зейди. Никога не съм срещал някой, който да всява повече ужас от Маниже… и го казвам, след като току-що прекарах два месеца с Бича на Ки-зи. — Той потрепери. — Прости ми неохотата да скоча в леглото с момичето, което според абба е нейна дъщеря.

Али извъртя очи.

— Това е нелепо. Нахри изобщо не прилича на Маниже.

Мунтадир не изглеждаше убеден.

— Все още не. Но дори и така, има друг, много по-сериозен проблем.

— И той е?

— Това, че Дараявахуш ще ме набучи като игленик със стрелите си през първата ми брачна нощ.

Али нямаше какво да отговори на това. Не можеше да отрече неприкритата емоция върху лицето на Нахри, когато за първи път бе видяла афшина в лечебницата, нито свирепо закрилническия начин, по който той говореше за нея.

Веждите на Мунтадир подскочиха.

— Никакъв отговор този път, а? — Али отвори уста, за да възрази, но брат му го изпревари. — Няма нищо, Зейди. Ти току-що си върна благоразположението на абба. Изпълнявай нарежданията му, наслаждавай се на това твое невероятно странно приятелство. Аз сам ще се сблъскам с него. — Той скочи от парапета. — Ала сега, ако нямаш нищо против да насоча вниманието си към по-приятни въпроси… имам среща у Ханзада. — Той намести яката на робата си и се усмихна сатанински на Али. — Искаш ли да дойдеш?

— У Ханзада? — Али направи отвратена физиономия. — Не.

Мунтадир се засмя.

— Все нещо ще те изкуши един ден — извика през рамо, докато се отправяше към стълбите. — Все някой.

Брат му си отиде и погледът на Али падна върху телескопа.

От тях няма да излезе добра двойка, помисли си за първи път, спомняйки си любопитството, с което Нахри беше изучавала звездите. Мунтадир беше прав: Али наистина харесваше умната Бану Нахида, намираше постоянните й въпроси и проницателните й отговори за странно приятно предизвикателство. Подозираше обаче, че с Мунтадир няма да е така. Е, да, брат му харесваше жените; харесваше ги усмихнати и обсипани с бижута, меки и сладки, и сговорчиви. Мунтадир никога не би прекарал часове наред в библиотеката заедно с Нахри, спорейки за етиката на това да се пазариш и пълзейки по рафтове, пълни с прокълнати свитъци. Не можеше да си представи и Нахри, доволна да се излежава с часове върху някой диван и да слуша как поети оплакват изгубената си любов и обсъждат качеството на виното.

Освен това няма да й бъде верен. То се разбираше от само себе си. Истината бе, че малцина царе бяха; повечето имаха по няколко жени и наложници, макар че баща му беше нещо като изключение, оженвайки се за Хатсет, след като първата му жена, майката на Мунтадир, бе починала. Така или иначе, Али просто приемаше, че реалността беше такава и това бе начин за осигуряване на съюзничества.

Не искаше обаче да си представи Нахри да бъде подложена на нещо такова.

Не е твоя работа да поставяш нищо от това под съмнение, скара се сам на себе си и поднесе телескопа към очите си. Нито сега и определено не и след като двамата се оженеха. Защото Али не вземаше несъгласието на Мунтадир на сериозно; никой не можеше да се противопостави задълго на желанията на баща му.

Не беше сигурен колко дълго остана на покрива, потънал в мисли, докато съзерцаваше звездите. Подобно усамотение бе рядък лукс в двореца и черното кадифе на небето и блещукането на далечни слънца го мамеха да остане по-дълго. Най-сетне пусна телескопа в скута си и зарея поглед към тъмното езеро.

Полузаспал и потънал в мисли, на Али му бяха нужни няколко минути, докато осъзнае, че един прислужник шафит се беше появил и раздигаше захвърлените бокали и полуизядените плата с храна.

— Приключихте ли с тези, принце?

Али вдигна поглед. Шафитът сочеше платото с ядки и бокала на Мунтадир.

— Да, благодаря.

Наведе се, за да свали лещата на телескопа, ругаейки под носа си, когато се одраска на острия ръб на стъклото. Беше обещал на учените, че лично ще се погрижи за ценния инструмент.

Нещо се стовари в тила му.

Али се олюля, а платото с ядки издрънча на земята. Замаян, той опита да се обърне; видя прислужника шафит, блясъка на тъмно острие…

А после ужасяващо неправилното, раздиращо усещане от остър удар в корема му.

Последва миг на студ, на непознатост, нещо кораво и ново там, където не бе имало нищо. Съска не, сякаш острието обгаряше рана.

Връхлетян от заслепяваща вълна на болка, Али отвори уста, за да извика. Прислужникът напъха един парцал между зъбите му, заглушавайки звука, а после го блъсна в каменната стена.

Само че не беше никакъв прислужник. Очите му придобиха меден цвят, в черната му коса се появи червено. Хано.

— Не ме ли разпозна, крокодиле? — изплю се превъплъщенецът.

Лявата ръка на Али бе извита зад гърба му. Опита се да оттласне Хано от себе си със свободната си ръка и в отговор шафитът завъртя острието. Али изкрещя в парцала и ръката му се отпусна безсилно. Гореща кръв потече по туниката му, правейки плата черен.

— Боли, а? — попита Хано ехидно. — Желязно острие. Страшно скъпо. Най-голямата ирония е, че е купено с последните от твоите пари.

Заби ножа още по-дълбоко, спирайки едва когато опря в камъка зад Али.

Черни петна избиха пред очите на Али. Имаше чувството, че стомахът му е пълен с лед, който бавно угасяваше огъня в него. Трябваше да извади острието от тялото си. Опита се да изрита другия мъж в стомаха с коляно, но Хано го избегна с лекота.

— „Дай му време”, казва ми Рашид. Сякаш ние всички сме чистокръвни, които разполагат с векове, за да размишляват над това кое е правилно и кое е грешно. — Хано натисна ножа с цялата тежест на тялото си и Али нададе нов писък, заглушен от парцала. — Анас умря за теб.

Али опита да се вкопчи в ризата на Хано. Превъплъщенецът издърпа ножа и го заби по-високо, опасно близо до дробовете му.

Хано сякаш прочете мислите му.

— Знам как се убиват чистокръвни, Ализейд. Няма да те оставя полумъртъв и да рискувам да те занесат при онази огнепоклонница от Нахидите, която хората говорят, че чукаш в библиотеката. — Той се приведе към него, очите му бяха пълни с омраза. — Знам как… но ще го направим бавно.

Изпълни заплахата си, натискайки острието по-нависоко така демонстративно и агонизиращо бавно, че Али бе готов да се закълне, че може да почувства разкъсването на всеки нерв.

— Имах дъщеря — започна Хано, а в очите му се прокрадна скръб. — Някъде на твоите години. Е, всъщност, не… тя така и не доживя да стане на твоите години. Искаш ли да знаеш защо, Ализейд? — Той завъртя острието и Али си пое рязко дъх. — Искаш ли да знаеш какво сториха чистокръвни като теб с нея, когато беше още дете?

Али не можеше да намери думите, за да се извини. Да умолява. Парцалът падна от устата му, но това нямаше значение. Единственото, изтръгнало се от него, бе нисък вик, когато Хано за пореден път завъртя ножа.

— Не? — попита превъплъщенецът. — Няма нищо. Това е история, по-подходяща за ушите на царя. Възнамерявам да го изчакам. Искам да видя лицето му, когато зърне тези стени, оплискани с кръвта ти. Искам да се чуди колко ли пъти си крещял да дойде да те спаси. — Гласът му се прекърши. — Искам твоят баща да знае какво е.

В краката на Али се образуваше локвичка от кръв. Хано го държеше здраво, смазвайки лявата му ръка. Нещо щипеше дланта му.

Стъклото от лещата на телескопа.

— Емир-джан. — Откъм стълбите долетя познат глас. — Мунтадир, тук ли си още? Търсех те…

Джамшид е-Прамух се появи на стълбището, синя бутилка с вино се полюшваше от ръката му. При вида на кървавата сцена пред него той се вкамени.

Хано издърпа меча с ръмжене.

Али стовари чело в неговото.

Отне му и последната капчица сила, която успя да събере, достатъчно, та да замае и неговата глава и да изтръгне глух пукот от черепа на Хано. Превъплъщенецът се олюля. Али не се поколеба. Замахна с всички сили със стъклената леща и му преряза врата.

Тъмночервена кръв рукна от гърлото на Хано и той политна назад. Изглеждаше объркан и мъничко уплашен. Сега определено не приличаше на убиец; приличаше на прекършен, скърбящ баща, покрит с кръв. Кръв, която никога не бе била достатъчно черна за Девабад.

Ала все още стискаше ножа. Замахна към Али.

Джамшид беше по-бърз. Вдигна винената бутилка и я строши в главата му.

Хано рухна на земята, а Джамшид улови Али, докато падаше.

— Ализейд, господи! Добре… — Погледна с ужас окървавените си ръце и отпусна Али да седне. — Ще отида да доведа помощ!

— Не — изграчи Али и усети кръв в устата си. Сграбчи Джамшид за яката, преди да бе успял да се изправи. — Отърви се от него.

Заповедта излезе като ръмжене и Джамшид настръхна.

— Какво?

Али се бореше за въздух. Болката в корема отслабваше. Беше почти сигурен, че всеки миг ще припадне… или умре, възможност, която вероятно би трябвало да го притесни повече. Само че беше съсредоточен само върху едно — върху шафитския убиец, който лежеше в краката му, стиснал в ръката си острие, мокро от кахтанска кръв. Баща му щеше да избие всеки, в чиито вени течеше смесена кръв, ако видеше това.

— Отърви се от него — прошепна с усилие. — Това е заповед.

Видя как Джамшид преглътна, местейки черните си очи между Хано и стената.

— Да, принце.

Али се облегна на каменната стена, ледена в сравнение с кръвта, напоила дрехите му. Джамшид изтегли Хано до парапета; миг по-късно се разнесе далечен плисък. Мрак се прокрадваше в крайчеца на зрението му, но някакво блещукане на земята привлече вниманието му. Телескопът.

— Н-Нахри — каза завалено, когато Джамшид се върна. — Само… Нахри…

А после земята се надигна, за да го посрещне.

24. Нахри

Спешно.

Думата отекваше в главата на Нахри, връзвайки вътрешностите й на възли, докато тя бързаше обратно към лечебницата. Не беше готова за нищо спешно; всъщност изкушаваше се да забави крачка. По-добре някой да умре, докато чака, отколкото да бъде убит от нейната некомпетентност.

Нахри бутна вратата на лечебницата.

— Добре, Нисрийн, какво…

Тя затвори рязко уста.

Гасан ал Кахтани седеше до леглото на един от пациентите й, гезирски свещенослужител, който наближаваше четвъртия си век и бавно се превръщаше във въглен. Според Нисрийн това било сравнително често срещано заболяване сред възрастните, фатално, ако бъдеше оставено без лечение. Нахри бе изтъкнала, че да бъдеш на повече от триста години е състояние, което бе нормално да се окаже фатално, но въпреки това се залови да го лекува, като го настани близо до парна баня и му даде доза рядка кал, на която беше направила заклинание под напътствието на Нисрийн. Той беше в лечебницата от няколко дни и изглеждаше добре, когато беше излязла: потънал в сън, горенето беше ограничено до стъпалата му.

Ледена тръпка полази по гърба й, докато гледаше привързаността, с която царят държеше ръката на шейха. Нисрийн стоеше зад тях, а в тъмните й очи се четеше предупреждение.

— Ваше величество — изпелтечи Нахри. Побърза да долепи длани, а после, решила, че не може да навреди, се поклони. — Простете ми… нямах представа, че сте тук.

Царят се усмихна и стана.

— Не е нужно да се извиняваш, Бану Нахида. Чух, че шейхът не е добре, и наминах, за да предложа молитвите си.

Той отново се обърна към възрастния мъж и го докосна по рамото, добавяйки нещо на гезирски. Пациентът изхъхри в отговор и Гасан се засмя.

След това се приближи до Нахри, която си заповяда да не извърне очи.

— Хареса ли ти вечерта с децата ми? — попита я.

— И то много. — Тръпки полазиха по кожата й, би могла да се закълне, че усеща могъщество да струи от кожата му. — Сигурна съм — не можа да се сдържи да не добави, — че Ализейд ще ви докладва най-подробно много скоро.

В сивите очи на царя, развеселен от дързостта й, проблеснаха искрици.

— Действително, Бану Нахида. — Той махна към стареца. — Моля те, направи каквото можеш за него. Ще съм по-спокоен, като знам, че учителят ми е в ръцете на дъщерята на Бану Маниже.

Нахри отново се поклони, изчаквайки да чуе как вратата се затваря зад гърба му, преди да отиде забързано при шейха. Молеше се вече да не е казала или направила нещо грубо пред него, но знаеше, че е малко вероятно — лечебницата я поставяше в лошо настроение.

Насили се да се усмихне.

— Как се чувствате?

— Много по-добре — изхъхри той. — Слава на Бога, краката вече не ме болят.

— Има нещо, което трябва да видиш — тихо каза Нисрийн и повдигна одеялото, скривайки гледката от очите на стареца, така че Нахри да прегледа краката му.

Тях ги нямаше.

Не само че ги нямаше — бяха станали на пепел, — но инфекцията се беше качила нагоре и бе стигнала до мършавите му бедра. Тлееща черна ивица пълзеше към левия му хълбок и Нахри преглътна, мъчейки се да скрие ужаса си.

— Аз… радвам се да чуя, че се чувствате по-добре — каза толкова бодро, колкото успя. — Нека само… да се посъветвам с помощничката си.

Тя издърпа Нисрийн там, където старецът не можеше да ги чуе.

— Какво стана? — изсъска. — Нали каза, че сме го излекували!

— Нищо такова не съм казала — поправи я Нисрийн с възмутен вид. — За неговото състояние няма лек, особено на тези години. То може само да бъде овладяно.

— На това овладяно ли му казваш? От заклинанието като че ли още повече се е влошил! — Нахри потрепери. — Не чу ли току-що царя да се възторгва от това в какви добри ръце се намирал?

Нисрийн я поведе към лавиците с лекове.

— Вярвай ми, Бану Нахида, цар Гасан знае точно колко е сериозно положението. Състоянието на шейх Ауда е добре познато на хората ни. — Тя въздъхна. — Изгарянето напредва бързо. Изпратих да доведат жена му. Дотогава просто ще се грижим да му бъде възможно най-удобно.

Нахри я зяпна.

— Какво искаш да кажеш? Все трябва да има още нещо, което бихме могли да опитаме.

— Той умира, Бану Нахида. Няма да преживее нощта.

— Но…

— Не можеш да помогнеш на всички. — Нисрийн сложи меко ръка на лакътя й. — А той е стар. Имал е добър, дълъг живот.

Може и да беше така, ала Нахри не можеше да не си спомни с каква топлота беше говорил Гасан за другия мъж.

— Защо ли се учудвам, че следващият ми провал ще е не кой да е, а приятел на царя.

— Това ли те притеснява? — Състраданието се изпари от лицето на помощницата й. — Не можеш ли поне веднъж да поставиш нуждите на пациента си над своите? И все още не си се провалила. Ние дори не сме започнали.

— Нали току-що каза, че нищо не можем да направим!

— Ще се опитаме да го опазим жив, докато жена му дойде. — Нисрийн се приближи до лавиците с лекове. — Когато инфекцията стигне до дробовете му ще се задуши. Има процедура, която ще му спечели малко време, но изисква голяма прецизност и ти трябва да я направиш.

На Нахри това изобщо не й хареса. Не беше опитвала друга сложна процедура, откакто едва не бе удушила жената със саламандъра.

Тя последва Нисрийн. На трептящата светлина на факлите и огъня, накладен в огнището, аптекарският й шкаф сякаш беше жив. Най-различни съставки потръпваха и трепереха зад матовите стъклени врати и Нахри стори същото, когато ги видя. Липсваше й аптеката на Якуб, пълна с познати — и мъртви — субстанции. Джинджифил при проблеми с храносмилането, градински чай при нощно изпотяване, все неща, които знаеше как да използва. Не отровни газове, живи кобри и цял феникс, разтворен в мед.

Нисрийн извади тънка сребърна пинсета от престилката си и отвори малък шкаф. Внимателно взе блещукаща медна тръбичка с дължината на длан и дебелината на пура. Задържа я настрани с протегната ръка, дръпвайки я, когато Нахри посегна да я вземе.

— Не я докосвай с голи ръце — предупреди я. — Изработена е от гезирци, от същия материал, от който и техните зулфикари. За подобна рана няма изцеление.

Нахри прибра ръката си.

— Нито дори за една Нахида?

Нисрийн я изгледа мрачно.

— Как според теб хората на твоя принц са отнели Девабад от предците ти?

— Какво тогава се предполага да правя с него?

— Ще го пъхнеш в дробовете му, а после и в гърлото, за да облекчиш част от напрежението, докато способността му да диша изгаря.

— Искаш да го пронижа с някакво магическо гезирско оръжие, което унищожава плътта на Нахидите?

Нима Нисрийн изведнъж се беше сдобила с чувство за хумор?

— Не — заяви равно помощницата й. — Искам да го пъхнеш в дробовете му, а после и в гърлото, за да облекчиш част от напрежението, докато способността му да диша изгаря. Жена му живее в другия край на града. Боя се, че ще отнеме известно време да се свържем с нея.

— Е, ако е рекъл Господ, тя ще се движи по-бързо от него. Защото няма да правя каквото и да било с тази смъртоносна тръбичка.

— О, да, ще направиш — скара й се Нисрийн. — Няма да лишиш един мъж от възможността да се сбогува с любимата си просто защото се страхуваш. Ти си Бану Нахида; това е твое задължение. — Тя мина покрай нея. — Подготви се. Аз ще го приготвя за процедурата.

— Нисрийн…

Ала нейната помощница вече отиваше към леглото на болния мъж. Нахри се изми набързо, а ръцете й трепереха, докато гледаше как Нисрийн поднася димяща чаша чай към устните на шейха. Той простена и тя докосна хладна кърпа към челото му.

Тя би трябвало да бъде Бану Нахида. Тази мисъл не за първи път минаваше през ума на Нахри. Нисрийн се грижеше за пациентите им така, сякаш бяха членове на семейството й. Беше дружелюбна и сърдечна, уверена в уменията си. И въпреки че често мърмореше по адрес на гезирците, нямаше и следа от предубеждение, докато се грижеше за стареца. Нахри гледаше, мъчейки се да потисне завистта, надигнала се в гърдите й. Какво ли не би дала, та отново да се почувства компетентна.

Нисрийн вдигна очи.

— Готови сме за теб, Бану Нахри. — Тя погледна към духовника. — Ще боли. Сигурен ли си, че не искаш малко вино?

Той поклати глава.

— Н-не — отвърна с усилие, гласът му трепереше. Погледна към вратата; очевидно бе, че движението му причинява болка. — Мислиш ли, че жена ми…

Задави го раздираща, димяща кашлица.

Нисрийн стисна ръката му.

— Ще ти дадем всичкото време, което можем.

Нахри задъвка вътрешната страна на бузата си, изненадана от собственото си емоционално състояние. Свикнала бе да търси слабост в страха, лековерие в тъгата. Нямаше представа как да води неангажиращ разговор с някой, който умираше. Въпреки това се приближи, заповядвайки си да се усмихне — уверено, както се надяваше.

Очите на шейха се обърнаха към нея. Устните му потръпнаха, сякаш се опитваше да отвърне на усмивката й, а после ахна и изпусна ръката на Нисрийн.

Помощницата на Нахри скочи на крака за секунда. Разгърна робата му и откри почернелите гърди с тлееща кожа. Остра септична миризма изпълни въздуха, докато Нисрийн прокарваше прецизни пръсти по гръдната му кост и леко наляво.

Изобщо не изглеждаше смутена от гледката.

— Донеси ми подноса тук и ми дай скалпел.

Нахри се подчини и Нисрийн заби скалпела в гърдите на мъжа, без да обръща внимание на изохкването му, когато изряза парче от горящата кожа. Защипа плътта, за да я задържи отворена, и даде знак на Нахри да се приближи.

— Ела.

Нахри се наведе над леглото. Под запенената черна кръв се виждаше развълнувана искряща златна тъкан. Тя трепкаше леко, все по-бавно, докато придобиваше пепелив цвят.

— Господи — удиви се Нахри. — Това дробовете му ли са?

Нисрийн кимна.

— Красиво, нали? — Тя взе пинсетата, в която беше медната тръбичка, и я подаде на Нахри. — Насочи я внимателно и я вкарай бавно, не повече от един-два милиметра.

Моментното удивление на Нахри се изпари. Тя премести поглед между тръбичката и топящите се дробове на мъжа. Преглътна, усетила изведнъж, че и на нея й е трудно да диша.

— Бану Нахида — подкани я Нисрийн настойчиво.

Нахри взе пинсетата и задържа тръбичката над деликатната тъкан.

— Аз… не мога — прошепна тя. — Ще го нараня.

Кожата му лумна изведнъж и дробовете му се превърнаха в пепелива прах, докато горящите въглени плъзнаха към врата му. Нисрийн бързо отмести дългата му брада настрани и го оголи.

— Гърлото тогава, това е единственият му шанс. — Когато Нахри се поколеба, тя я изгледа яростно. — Нахри!

Нахри се раздвижи, доближавайки бързо тръбичката до мястото, което Нисрийн й сочеше. Влезе съвсем лесно, като горещ нож в масло. Нахри почувства моментно облекчение.

А после тръбичката потъна дълбоко.

— Не, недей!

Нисрийн посегна към пинсетата, докато Нахри се мъчеше да издърпа тръбичката. Откъм гърлото на шейха се разнесе ужасяващ засмукващ звук. Кръв закипя и преля по ръцете й, тялото му се загърчи в конвулсия.

Нахри изпадна в паника. Притисна ръце в гърлото му, заповядвайки отчаяно на кръвта да спре. Ужасените очи на мъжа се впиха в нейните.

— Нисрийн, какво да правя? — изкрещя.

Нова, по-мощна конвулсия разтърси стареца.

А после той издъхна.

Нахри го разбра мигновено; немощните удари на сърцето му спряха, будната искрица в сивите му очи угасна. Гърдите му хлътнаха и въздухът най-сетне излезе със свирене през тръбичката.

Нахри не помръдна, неспособна да извърне поглед от измъченото лице на мъжа. Една сълза се процеди от редките му мигли.

Нисрийн затвори очи.

— Отиде си, Бану Нахида — меко каза тя. — Ти се опита.

Опитах се. Направила бе последните му мигове същински ад. Тялото му беше същинска развалина, долната му половина — станала на пепел, гърлото му — разкъсано и окървавено.

Направи разтреперана крачка назад и погледът й попадна върху опърлените й дрехи. Дланите и китките й бяха покрити с кръв и пепел. Без да каже нито дума, отиде до мивката и яростно затърка ръцете си. Усещаше очите на Нисрийн върху гърба си.

— Трябва да го почистим, преди жена му да е пристигнала — каза помощницата й. — Да се опитаме да…

— Да направим да не изглежда така, сякаш съм го убила? — прекъсна я Нахри, без да се обръща.

Кожата на ръцете й смъдеше, докато ги триеше.

— Не си го убила, Бану Нахри. — Нисрийн се присъедини към нея до мивката. — Той умираше. Беше просто въпрос на време.

Понечи да сложи ръка върху рамото на Нахри, но тя се дръпна рязко.

— Не ме докосвай. — Усети, че започва да губи контрол. — Ти си виновна. Казах ти, че не мога да използвам този инструмент. Откакто дойдох тук, ти повтарям, че не съм готова да лекувам пациенти. Ала теб не те е грижа. Просто продължи да ме притискаш!

Нахри видя как нещо в лицето на по-възрастната жена се прекърши.

— Нима мислиш, че искам да го правя? — Гласът на Нисрийн прозвуча странно отчаяно. — Нима мислиш, че бих те притискала, ако имах друг избор?

Нахри се сепна.

— Какво искаш да кажеш?

Нисрийн рухна в близкия стол и отпусна глава в ръцете си.

— Царят не беше тук само за да се види със стар приятел. Беше тук, за да преброи празните легла и да ме попита защо не лекуваш повече пациенти. Има списък — двайсет листа и продължава да расте — с чакащи да ги приемеш. И това са само благородниците, Създателят знае още колцина в града се нуждаят от уменията ти. Ако зависеше от Кахтаните, всяко легло щеше да е пълно.

— В такъв случай трябва да бъдат по-търпеливи! — заяви Нахри. — Девабад е издържал двайсет години без лечител, несъмнено могат да почакат още мъничко. — Тя се облегна на мивката. — Господи, дори човешките лекари се обучават в продължение на години, а те си имат работа с настинки, не с проклятия. Трябва ми повече време, за да се обуча както трябва.

От Нисрийн се откъсна сух, невесел смях.

— Никога няма да се обучиш както трябва. Гасан може и да иска лечебницата да е пълна, но ще бъде доволен, ако уменията ти никога не стигнат по-далече от най-основното. Вероятно най-много би се радвал, ако половината от пациентите ти умрат. — Когато Нахри се намръщи, помощницата й се изпъна и я погледна учудено. — Нима не разбираш какво става тук?

— Очевидно — не.

— Искат да бъдеш слаба, Нахри. Ти си дъщерята на Бану Маниже. Появи се в Девабад заедно с Дараявахуш е-Афшин в деня, в който тълпа шафити се опитаха да нахлуят в Квартала на девите. Замалко да убиеш една жена от раздразнение… не забеляза ли, че след онзи ден стражите ти бяха удвоени? Нима мислиш, че Кахтаните искат да те оставят да се обучиш? — Нисрийн я изгледа невярващо. — Би трябвало да се радваш, че не си принудена да носиш окови, когато посещаваш принца им.

— Аз… Но те ми дадоха лечебницата. Помилваха Дара.

— Царят нямаше друг избор, освен да помилва Дараявахуш… Хората ни го боготворят. Ако дори косъм беше паднал от главата му заради Кахтаните, половината град щеше да се вдигне на бунт. А що се отнася до лечебницата… тя е символична, също като теб. Царят иска лечителка от рода на Нахидите така, както един овчар иска куче — от време на време да бъде полезно, но изцяло зависимо.

Нахри настръхна от гняв.

— Не съм ничие куче.

— Нима? — Нисрийн скръсти ръце на гърдите си; китките й все още бяха изцапани с пепел и кръв. — Тогава защо правиш точно каквото те искат?

— Какво искаш да кажеш?

Нисрийн дойде малко по-близо.

— Липсата ти на успех в лечебницата не може да бъде скрита, дете. Напълно пренебрегна девите, които дойдоха да те видят във Великия храм… а после избяга, без да кажеш нито дума. Не се грижиш за огнения си олтар, ядеш месо, където могат да те видят, прекарваш всичкото си свободно време с онзи кахтански фанатик… — Лицето на Нисрийн потъмня. — Нахри, племето ни не обича нелоялността; твърде много сме страдали от ръцете на враговете ни. Девите, заподозрени в колаборационизъм… животът за тях не е никак лесен.

— Колаборационизъм? — повтори Нахри невярващо. — Да бъда в добри отношения с онези, които са на власт, не е колаборационизъм, Нисрийн, а проява на здрав разум. А ако това, че ям шишчета, тревожи някакви си клюкарстващи огнепоклонници…

Нисрийн ахна.

— Какво каза?

Твърде късно Нахри си спомни, че девите не обичат да ги наричат така.

— О, хайде де, Нисрийн, то е просто дума. Знаеш, че не…

— Не е просто дума! — Яростни червени петна разцъфнаха върху бледите бузи на Нисрийн. — Тази обида от векове се използва, за да демонизира племето ни. Това процеждат хората, когато смъкват воала от лицето на жените ни и пребиват мъжете ни. В това ни обвиняват властите всеки път, когато поискат да тършуват в домовете ни или да си присвоят собствеността ни. Това, че ти — от всички хора — го използва…

Помощницата й се изправи. Влезе по-навътре в лечебницата, сложила ръце зад главата си, и погледна яростно към Нахри.

— Искаш ли изобщо да постигнеш напредък? Колко пъти съм ти казвала колко е важно намерението в лечението? Колко голямо значение има вярата в магията? — Тя разпери ръце в жест към лечебницата наоколо. — Вярваш ли в нещо от това, Бану Нахри? Грижа ли те е изобщо за хората ни? За културата ни?

Нахри наведе поглед, засрамена червенина изби по бузите й. Не. Неприятно й беше колко бързо се появи отговорът в ума й, но това беше истината.

Нисрийн явно долови неудобството й.

— Така си и мислех. — Взе смачканото одеяло, захвърлено в долната част на леглото на шейха, и безмълвно покри тялото му с него. Пръстите й се задържаха върху челото му, а когато вдигна глава, по лицето й се четеше неприкрито отчаяние. — Как може да бъдеш нашата Бану Нахида, когато изобщо не те е грижа за начина на живот, създаден от предците ти?

— Значи, да си търкам главата с пепел и да хабя половината си ден, грижейки се за някакъв огнен олтар, ще ме направи по-добра лечителка? — Нахри се оттласна от мивката с гримаса. Нима Нисрийн мислеше, че и така не се чувства ужасно заради шейха? — Ръката ми се хлъзна, Нисрийн. Изплъзна ми се, защото би трябвало да упражнявам тази процедура поне сто пъти, преди изобщо да припаря до този мъж!

Знаеше, че би трябвало да спре, ала беше разтърсена и подразнена, беше й дошло до гуша от невъзможните очаквания, които бяха стоварили върху плещите й от мига, в който беше дошла в Девабад, и тя продължи:

— Искаш да знаеш какво мисля за вярата на девите? Мисля, че е измама. Цял куп ненужно сложни ритуали, създадени, за да почитат онези, които са ги измислили. — Смачка сърдито престилката си на топка. — Нищо чудно, че джиновете са спечелили войната. Девите вероятно са били толкова заети с това да пълнят маслени лампи и да се кланят на орда смеещи се Нахиди, че дори не са забелязали, че Кахтаните са нахлули в града, докато…

— Достатъчно! — сопна се Нисрийн. Нахри никога не я беше виждала толкова ядосана. — Нахидите спасиха цялата ни раса от човешко робство. Единствено те бяха достатъчно смели, за да се опълчат на ифритите. Построиха този град, този магически град, който няма равен на света, за да управляват империя, която се простира на цели континенти. — Тя дойде по-близо, очите й горяха. — А когато обичните ти Кахтани пристигнаха, когато улиците почерняха от кръвта на девите, а въздухът натежа от писъците на умиращи деца и обезчестени жени… това племе от огнепоклонници оцеля. Преживяхме всичко това. — Устата й се разкриви от отвращение. — И заслужаваме нещо по-добро от теб.

Нахри стисна зъби. Думите на Нисрийн бяха улучили право в целта, но тя отказваше да го признае.

Вместо това хвърли престилката си в краката на по-възрастната жена.

— Успех в намирането на моя заместничка.

После — избягвайки гледката на мъжа, когото беше убила току-що — се обърна и изхвърча навън.

Нисрийн я последва.

— Съпругата му идва. Не можеш просто да си тръгнеш, Нахри! — извика, докато Нахри отваряше рязко вратата на спалнята си. — Върни се и…

Нахри затръшна вратата в лицето й.

В стаята беше тъмно — както обикновено, беше оставила олтара да угасне — ала Нахри не я беше грижа. Отиде до леглото си със залитане, хвърли се по лице върху дебелата завивка и за първи път, откакто беше пристигнала в Девабад, вероятно за първи път от цяло десетилетие насам, захлипа.

* * *

Не знаеше колко време беше минало. Не спеше. Нисрийн почука на вратата й поне половин дузина пъти, умолявайки я меко да излезе. Нахри не й обърна внимание. Свита на кълбо в леглото, тя се взираше с празен поглед в огромния пейзаж, нарисуван на стената.

Зариаспа, казал й бе някой веднъж, излязъл изпод ръката на чичо й, макар роднинската дума да й се струваше фалшива както винаги. Това не бяха нейните хора. Този град, тази вяра, уж нейното племе… те й бяха чужди и странни. Неочаквано я обзе желание да унищожи картината, да преобърне огнения олтар, да се отърве от всяко напомняне за това задължение, което не беше искала. Единственият дев, за когото я беше грижа, я беше отхвърлил; тя не искаше да има нищо общо с останалите.

Като по даден знак, отново се разнесе почукване — по-тихо потропване на по-рядко използваната врата за прислугата. Нахри го пренебрегна в продължение на няколко секунди, вбесявайки се все повече, когато то не спря — постоянно като капеща тръба. Най-сетне отметна одеялото, скочи на крака и отиде до вратата, отваряйки я рязко.

— Какво има този път, Нисрийн? — сопна се.

Само че не Нисрийн стоеше на прага й. А Джамшид е-Прамух и изглеждаше ужасен.

Влезе в стаята с препъване, без да изчака покана, превит под тежестта на огромния чувал, преметнат през рамото му.

— Толкова съжалявам, Бану Нахида, ала нямах друг избор. Той настоя да го донеса право при теб.

Джамшид пусна чувала върху леглото й и щракна с пръсти. Между тях лумнаха пламъци и огряха стаята.

Това, което беше пуснал върху леглото й, изобщо не беше чувал.

А Ализейд ал Кахтани.

Нахри се озова до Али за миг. Принцът беше в безсъзнание и облян в кръв, бледа пепел покриваше кожата му.

— Какво стана? — ахна тя.

— Пронизаха го. — Джамшид протегна дълъг нож, чието острие беше потъмняло от кръв. — Открих това. Мислиш ли, че ще можеш да го излекуваш?

Заля я прилив на страх.

— Отнеси го в лечебницата. Аз ще доведа Нисрийн.

Джамшид й препречи пътя.

— Той каза само ти.

Нахри не можеше да повярва на ушите си.

— Не ме е грижа какво е казал! Аз нямам почти никаква подготовка; няма да лекувам сина на царя сама в спалнята си!

— Мисля, че трябва да опиташ. Той много настояваше, а, Бану Нахида… — Джамшид хвърли поглед към изгубилия съзнание принц и понижи глас. — Когато един Кахтани дава заповед в Девабад… се подчиняваш.

Бяха минали на дивастийски, без Нахри да забележи, и от мрачните думи на родния й език по вените й премина ледена тръпка.

Взе окървавения нож и го доближи до лицето си. Желязо, но не усети нищо, което да загатва за отрова. Докосна острието. От него не изскочиха искри, не лумна в пламъци, никакъв признак за зла магия.

— Имаш ли представа дали е прокълнато?

Джамшид поклати глава.

— Съмнявам се. Мъжът, който го нападна, беше шафит.

Шафит? Нахри сдържа любопитството си, насочила цялото си внимание към Али. Ако е обикновена рана, не би трябвало да има значение, че е джин. Лекувала си подобни наранявания в миналото.

Тя коленичи до Али.

— Помогни ми да го съблека. Трябва да го прегледам.

Туниката на Али беше в такова окаяно състояние, че не беше никак трудно да я разкъса съвсем. Видя три неравни рани, една от които като че ли стигаше до гърба му. Притисна длани до най-голямата от тях и затвори очи. Помисли си за това как беше спасила Дара и се опита да стори същото, заповядвайки на Али да се изцели, представяйки си кожата му зараснала и гладка.

Приготви се да посрещне виденията, но такива не последваха. Вместо това долови мирис на солена вода, солен вкус изпълни устата й. Намеренията й обаче явно бяха ясни; раната потръпна под пръстите й и Али потрепери, простенвайки тихо.

— В името на Създателя… — прошепна Джамшид. — Това е невероятно.

— Задръж го неподвижен. Не съм свършила.

Нахри вдигна ръце. Раната бе започнала да се затваря, ала плътта му все още беше бледа и изглеждаше почти пореста. Тя докосна леко кожата му, при което на повърхността изби запенена черна кръв, сякаш беше натиснала подгизнала гъба. Затвори очи и опита отново, но резултатът беше същият.

Макар в стаята да беше хладно, по кожата й изби пот, толкова, че пръстите й станаха хлъзгави. Тя ги избърса в ризата си и премина на другите рани. Соленият вкус се усили. Али не беше отворил очи, ала ритъмът на сърцето му се стабилизира под пръстите й. Той си пое накъсано въздух, а Нахри се облегна на пети, за да огледа наполовина свършената си работа.

Нещо не беше наред. Може би е желязото? Докато пътуваха насам, Дара й беше казал, че то може да навреди на чистокръвните.

Бих могла да зашия раните. Беше шила с Нисрийн на няколко пъти, използвайки сребърен конец, подсилен с някаква магия. Предполагаше се, че притежава възстановителни качества и си струваше да опита. Али не изглеждаше така, сякаш ще издъхне, ако Нахри отделеше няколко минути, за да донесе някои неща от лечебницата. Ала това все пак беше само предположение. Напълно бе възможно вътрешните му органи да са унищожени и да изтичат в тялото му.

Али измърмори нещо на гезирски и сивите му очи бавно се отвориха, разширени и объркани, докато обхождаха бавно непознатата стая. Опита се да седне и изохка от болка.

— Недей да се движиш — предупреди го тя. — Ранен си.

— Аз… — изхъхри Али, а после погледът му падна върху ножа. Лицето му посърна, съкрушена сянка потъмни очите му. — О.

— Али. — Нахри го докосна по бузата. — Ще отида да взема някои неща от лечебницата, става ли? Остани тук с Джамшид.

Стражът не изглеждаше особено доволен, но кимна и Нахри излезе от стаята.

В лечебницата беше тихо; пациентите, които не беше убила, спяха, а Нисрийн я нямаше. Нахри сложи съд с вода да заври върху нажежените въглени в огнището и отиде да вземе сребърния конец и няколко игли, като много внимаваше да не поглежда към празното легло на шейха.

Когато водата кипна, тя добави лъжица смола, малко мед и сол, следвайки една от рецептите, които Нисрийн й беше показала. След моментно колебание счука на прах предварително подготвена чашка на опиумен мак. Щеше да й е по-лесно да зашие Али, ако беше спокоен.

През ума й се гонеха най-различни догадки. Защо Али би искал да прикрие едно покушение върху живота му? Недоумяваше защо царят не беше в лечебницата, за да се увери лично, че синът му получава най-доброто лечение, докато Царската стража обръща града с главата надолу, разбивайки врати и задържайки шафити, в търсене на заговорници.

Може би именно затова иска да потули нещата. Очевидно бе, че шафитите са слабост на Али. Не че Нахри се оплакваше. Едва няколко часа по-рано се боеше, че Гасан ще я накаже, задето, без да иска, беше убила шейха. Сега най-малкият му — и любим според слуховете, които се носеха — син се криеше в спалнята й, а животът му беше в ръцете й.

Крепейки отварата и нещата, които беше взела, Нахри пъхна кана с вода под мишница и се отправи към стаята си. Когато открехна вратата, Али лежеше в същата поза, в която го беше оставила, а Джамшид крачеше напред-назад с вид, сякаш горчиво съжалява за нишката от събития, довели го до този момент.

При появата й вдигна глава и бързо се приближи, за да вземе подноса от ръцете й. Нахри кимна към ниската масичка пред огнището.

— Ще отида да доведа брат му — каза той тихо на дивастийски, след като го остави.

Нахри погледна към Али. Обляният в кръв принц като че ли беше в шок, треперещите му ръце опипваха безцелно съсипаните чаршафи.

— Сигурен ли си, че е добра идея?

— По-добре от това двама деви да бъдат заловени, докато се мъчат да потулят покушение над живота му.

Отличен довод.

— Не се бави.

Джамшид излезе, а Нахри се върна до леглото.

— Али? Али! — Той се сепна и тя посегна към него. — Ела по-близо до огъня. Нуждая се от светлина.

Али кимна, но не помръдна.

— Хайде — каза Нахри меко, издърпвайки го на крака.

Той изсъска тихо от болка, притиснал едната си ръка до корема.

Нахри му помогна да се отпусне на дивана и пъхна димящата чаша в ръцете му.

— Изпий това.

Придърпа масичката и остави конеца и иглите, след което отиде в хамама си, за да донесе купчина хавлии. Когато се върна, Али беше оставил чашата с отвара и пресушаваше каната с вода. Остави я да тропне на масата с празен звук.

Нахри повдигна вежда.

— Жаден?

Той кимна.

— Извинявай. Видях я и… — Изглеждаше замаян, дали от опиума, или от раната, Нахри не беше сигурна. — Не можах да се спра.

— В тялото ти вероятно не са останали никакви течности. — Нахри седна и се залови да вдене иглата. Али все още притискаше длан до тялото си. — Вдигни си ръката — каза тя и посегна да го направи, когато той не се подчини. — Трябва да…

Гласът й заглъхна. Кръвта, с която беше оплискана дясната му ръка, не беше черна.

Беше тъмноалената кръв на шафит… и имаше страшно много от нея.

Дъхът й секна.

— Предполагам, че нападателят ти не се е измъкнал.

Али се взря в ръката си.

— Не — отвърна тихо. — Не се измъкна. — Вдигна поглед. — Накарах Джамшид да го хвърли в езерото… — Гласът му беше странно далечен, сякаш се дивеше на нещо любопитно, което нямаше нищо общо с него, ала сивите му очи бяха забулени от тъга. — Аз… дори не съм сигурен дали беше мъртъв.

Пръстите на Нахри, които стискаха иглата, потрепериха. Когато един Кахтани дава заповед в Девабад, се подчиняваш.

— Допий си чая, Али. Ще се почувстваш по-добре и ще ме улесниш.

Изобщо не реагира, когато тя се залови да зашие раните му. Движенията й бяха точни; тук нямаше място за грешка.

В продължение на няколко минути работи мълчаливо, изчаквайки опиума да подейства, преди най-сетне да попита:

— Защо?

Али остави чашата… или поне се опита. Тя се търкулна от ръцете му.

— Какво защо?

— Защо се мъчиш да скриеш факта, че някой се е опитал да те убие?

Той поклати глава.

— Не мога да ти кажа.

— О, хайде де. Не можеш да очакваш да оправя последиците, без да знам какво е станало. Любопитството ще ме убие. Ще трябва да си измисля някаква пикантна история, с която да се развличам. — Нахри нарочно говореше лековато, като от време на време вдигаше очи от работата си, за да прецени реакцията му. Той изглеждаше изтощен. — Моля те, кажи ми, че е било заради жена. Ще ти го натяквам до…

— Не беше жена.

— Тогава какво?

Али преглътна.

— Джамшид отиде да доведе Мунтадир, нали? — Когато Нахри кимна, той затрепери. — Ще ме убие. Той… — Изведнъж допря ръка до главата си; изглеждаше така, сякаш всеки миг ще припадне. — Извинявай… имаш ли още вода? Аз… чувствам се адски странно.

Нахри напълни каната от тесния резервоар, вграден в стената. Понечи да му налее чаша, но Али поклати глава.

— Каната.

Пресуши я толкова бързо, колкото и първата, и въздъхна от удоволствие. Нахри го погледна подозрително, преди отново да се залови с шевовете.

— Внимавай — посъветва го. — Не мисля, че съм виждала някой да изпива толкова много вода за толкова кратко време.

Той не отговори, но все по-замаяните му очи отново обходиха спалнята й.

— Лечебницата е много по-малка, отколкото си я спомням — отбеляза, звучейки объркано. Нахри скри усмивката си. — Как успяваш да побереш пациентите си тук?

— Чувам, че баща ти иска да лекувам повече болни.

Али махна пренебрежително.

— Просто иска парите им. Само че ние не се нуждаем от тях. Имаме толкова много. Твърде много. Хазната ни се пръска по шевовете. — Отново махна с ръце, загледан в тях. — Не си усещам пръстите.

Изобщо не звучеше притеснен от това откритие.

— Все още са си тук.

Царят печели пари от пациентите ми? Не би трябвало да се учудва, ала въпреки това усети как в гърдите й се надига гняв. Пръскаща се по шевовете хазна, моля ви се.

Преди да успее да зададе какъвто и да било въпрос, вниманието й беше привлечено от влага, избила под пръстите й, и тя погледна разтревожено надолу, очаквайки да види кръв. Само че течността беше бистра и когато я разтри между пръстите си, Нахри осъзна какво беше.

Вода. Процеждаше се през отворите на полузарасналите рани на Али и между шевовете й, отмивайки кръвта и заглаждайки кожата му. Изцелявайки го.

Какво, в името на Всевишния… Нахри хвърли озадачен поглед към каната, чудейки се дали в нея не бе имало нещо, за което не знаеше.

Странно. Въпреки това продължи да шие раните му, слушайки все по-безсмислените му бръщолевения и уверявайки го от време на време, че е напълно нормално стаята да изглежда синя, а въздухът да има вкус на оцет. Опиумът беше подобрил настроението му и колкото и да беше странно, тя също започна да се отпуска, забелязвайки подобрението с всеки нов шев.

Ако само можеше да се справяш толкова добре и с магическите заболявания. Спомни си начина, по който уплашените очи на стареца се бяха впили в нейните, докато си поемаше дъх за последен път. Не беше нещо, което щеше да забрави някога.

— Днес убих първия си пациент — сподели тихичко. Не беше сигурна защо го прави, но се почувства по-добре, когато го изрече на глас, а Али не беше в състояние да запомни каквото и да било. — Един възрастен мъж от твоето племе. Допуснах грешка и го убих.

Принцът отпусна ръка и се взря в нея с искрящи очи, но не каза нищо. Нахри продължи:

— Винаги съм искала това… е, нещо такова. Мечтаех си да стана лекар в човешкия свят. Спестявах всяка монета, която можех, надявайки се един ден да събера достатъчно, за да подкупя някоя академия да ме приеме. — Лицето й посърна. — А сега се оказва, че съм ужасна в лекуването. Всеки път, когато ми се стори, че усвоявам нещо, ми стоварват още дузина нови неща без предупреждение.

Али присви очи и се вгледа изпитателно в нея.

— Не си ужасна — заяви. — Ти си ми приятелка.

Искреността в гласа му още повече усили чувството й на вина. Той не ми е приятел — заявила бе на Дара. — А мишена. О, да… мишена, която се беше превърнала в най-близкото подобие на съюзник, което имаше, освен Дара.

Тази мисъл я смути. Не искам да се забъркаш в някоя политическа вражда, ако Ализейд ал Кахтани свърши с копринена примка около шията, предупредил я беше Дара. Нахри потрепери; можеше да си представи какво би си помислил нейният афшин за тази среднощна среща.

Побърза да довърши последния шев.

— Изглеждаш ужасно. Нека да изчистя кръвта.

Докато навлажни една кърпа, Али беше заспал на дивана. Тя свали остатъка от окървавената му туника и я хвърли в огъня, заедно със съсипаните си чаршафи. Ножа обаче избърса и прибра. Никога не можеш да си сигурен кога нещо подобно ще ти влезе в работа. Почисти Али, доколкото можа, а после — след като се възхити за миг на шевовете си — го зави с тънко одеяло.

След това седна срещу него. Почти й се искаше Нисрийн да беше тук. Не само че от гледката на „кахтанския фанатик”, заспал в стаята й, другата жена като нищо щеше да получи удар, но и Нахри с огромно удоволствие щеше да хвърли злостните й коментари в лицето й, изтъквайки колко успешно го беше излекувала.

Вратата за прислугата се отвори рязко. Нахри подскочи и посегна към ножа си.

Беше обаче просто Мунтадир.

— Брат ми — извика с пламнали от тревога сиви очи. — Къде… — Погледът му попадна върху Али и той се втурна към него. Отпусна се на земята и го докосна по бузата. — Ще се оправи ли?

— Така мисля — отвърна Нахри. — Дадох му нещо, за да заспи. Добре ще е да пази шевовете.

Мунтадир повдигна одеялото и ахна.

— Господи… — Остана взрян в раните на брат си в продължение на още един дълъг миг, преди да пусне одеялото. — Ще го убия — каза с разтреперан шепот, гласът му беше натежал от емоция. — Ще…

— Емир-джан. — Джамшид, който се беше присъединил към тях, го докосна по рамото. — Първо поговори с него. Може би е имал основателна причина.

— Причина? Погледни го. Защо би скрил нещо такова? — Мунтадир въздъхна подразнено и отново погледна към Нахри. — Може ли да го преместим?

Нахри кимна.

— Само че внимавайте. По-късно ще намина да видя как е. Искам да си почива през следващите няколко дни, поне докато раните му не заздравеят.

— О, ще си почива, изобщо не се съмнявай. — Мунтадир разтърка слепоочията си. — Злополука по време на тренировка. — Нахри повдигна вежди и той обясни: — Това се е случило, разбрахте ли? — попита, местейки поглед между нея и Джамшид, Джамшид беше скептичен.

— Никой няма да повярва, че аз съм причинил това на брат ти. Виж, обратното…

— Никой друг няма да види раните му — отвърна Мунтадир. — Срамувал се е от поражението и е отишъл тайно при Бану Нахида, надявайки се, че приятелството им ще му спечели малко дискретност… което е вярно, нали така?

Нахри усети, че това не е най-добрият момент да се пазари, така че кимна.

— Разбира се.

— Добре. — Погледът на Мунтадир се задържа върху нея в продължение на още един миг, в дълбините му се четяха противоречащи си чувства. — Благодаря ти, Бану Нахри — тихо каза той. — Тази нощ ти му спаси живота… Това е нещо, което няма да забравя.

Нахри задържа вратата, докато двамата мъже излизаха, носейки потъналия в сън Али между себе си. Нахри усещаше равномерните удари на сърцето му, спомняше си мига, в който беше ахнал, а раната се беше затворила под пръстите й.

Това също не беше нещо, което щеше да забрави някога.

Затвори вратата, събра си инструментите и се запъти към лечебницата, за да ги върне на мястото им — не можеше да рискува Нисрийн да заподозре нещо. Беше тихо, мъгливият въздух беше застинал. Скоро щеше да съмне, осъзна тя, ранната утринна светлина се процеждаше през стъкления таван и падаше на прашни лъчи върху стените на аптеката и масите. Върху празното легло на шейха.

Нахри спря, поглъщайки всичко с поглед. Мътните рафтове с потръпващи съставки, които майка й сигурно бе познавала като петте си пръста. Широката, почти празна половина от стаята, която по онова време трябва да е била пълна с пациенти, оплакващи се от болежките си, и помощници, провиращи се между тях, за да подготвят инструменти и отвари.

Отново си помисли за Али, за удовлетворението, което беше изпитала, докато го гледаше как спи, умиротворението, което я беше изпълнило, когато най-сетне бе направила нещо както трябва, след като в продължение на месеци се беше проваляла. Любимият син на царя на джиновете… и тя го бе върнала от прага на смъртта. В това имаше сила.

И бе време Нахри да я вземе.

* * *

Успя на третия ден.

Лечебницата изглеждаше така, сякаш бе обърната с главата надолу от обезумяла маймуна. Обелени банани се търкаляха навсякъде (беше захвърлила няколко в пристъп на безсилно раздразнение) заедно с разпилените останки от влажни животински мехури. Въздухът беше натежал от миризмата на презрели плодове и Нахри бе почти сигурна, че никога повече няма да вкуси банан. За щастие, беше сама. Нисрийн все така я нямаше, а Дунор — след като беше донесла поисканите пикочни мехури и банани — беше избягала, вероятно убедена, че Нахри напълно си е изгубила ума.

Нахри беше издърпала една маса в най-слънчевата част на павилиона пред лечебницата с изглед към градината. Обедната горещина беше смазваща; по това време всички в Девабад си почиваха, скрити в затъмнени спални и под сенчести дървета.

Не и Нахри. С едната си ръка подпираше внимателно мехура върху масата. Както дузините преди него, беше го напълнила с вода и бе сложила предпазливо бананова обелка отгоре му.

В другата си ръка държеше пинсетата и смъртоносната медна тръбичка.

Присви очи, сбърчила чело, и поднесе тръбичката към банановата обелка. Ръката й не трепваше — беше научила по трудния начин, че чаят я държи будна, но освен това кара пръстите й да треперят. Допря тръбичката до обелката и натисна съвсем леко. Затаи дъх, но мехурът не се пукна. Вдигна тръбичката.

В банановата обелка имаше съвършена дупчица. Мехурът отдолу беше непокътнат.

Нахри изпусна дъха си. Сълзи опариха очите й. Не тържествувай — скастри се сама. — Може да е било просто късмет.

Едва когато повтори експеримента още дузина пъти, до един — успешно, си позволи да се отпусне. Погледна към масата. Останала й бе една-единствена обелка.

Тя се поколеба. А после я сложи върху лявата си ръка.

Сърцето й биеше толкова силно, че го чуваше в ушите си. Знаеше обаче, че ако не е достатъчно уверена, за да го направи, никога няма да е в състояние да стори онова, което планираше. Допря тръбичката до обелката и натисна.

Когато я вдигна, през тясната правилна дупчица видя здравата си плът.

Мога да го направя. Просто трябваше да се съсредоточи, да се обучава, без на плещите й да тежат още сто други притеснения и отговорности, пациенти, за които не беше подготвена да се грижи, интриги, които можеха да съсипят репутацията й.

Величието отнема време, казал й бе Картир. И беше прав.

Нахри имаше нужда от време. Знаеше откъде да си го набави. И подозираше, че знае цената.

Пое си накъсано дъх и отпусна ръка, докосвайки камата, окачена на кръста й. Камата на Дара. Все още не му я беше върнала… всъщност дори не го беше виждала след катастрофалната им среща във Великия храм.

Извади камата от ножницата и прокара пръсти по дръжката, притискайки длан там, където той би я стиснал. В продължение на един дълъг миг се взира в нея, молейки се да се появи някакъв друг начин.

А после я остави върху масата.

— Съжалявам — прошепна и се надигна.

Гърлото й беше свито, но тя не си позволи да заплаче.

Не биваше да изглежда уязвима пред Гасан ал Кахтани.

25. Али

Али се гмурна под развълнуваната повърхност на канала и като направи салто, заплува в обратната посока. Шевовете му защипаха в знак на протест, но той не обърна внимание на болката. Само още няколко дължини.

Плъзгаше се в мътната вода с отработена лекота. Майка му го беше научила да плува; това бе единствената традиция на аяанлийците, която бе настояла синът й да усвои. Беше се опълчила на царя, за да го направи, появявайки се неочаквано в Цитаделата един ден, когато Али беше на седем години, плашеща и непозната в царски воал. Беше го завлякла обратно в палата, докато той риташе и пищеше, умолявайки я да не го удави. След като се озоваха в харема, го бутна в най-дълбоката част на канала, без да каже и дума. Едва когато Али излезе на повърхността, размахал ръце и крака, борещ се за въздух през сълзите си, тя най-сетне бе изрекла името му. А после го беше научила да рита и да се гмурка, да потопи лицето си във водата и да диша с крайчеца на устата си.

Години по-късно Али все още си спомняше всяка минута от грижливото й обучение… и цената, която беше платила за своето неподчинение: никога вече не им позволиха да бъдат заедно насаме. Той обаче продължи да плува. Харесваше му, дори ако повечето джинове — особено съплеменниците на баща му — гледаха на плуването с абсолютно отвращение. Имаше дори духовници, които проповядваха, че насладата на аяанлийците от водата е перверзия, останка от древен речен култ, чиито последователи били лудували с маридите по всевъзможни греховни начини. Али смяташе тези долни истории за клюки; аяанлийците бяха заможно племе, чиито родни земи бяха сигурни и доста изолирани, и открай време бяха обект на завист.

Довърши поредната дължина и се остави на течението. Въздухът беше застинал и тежък, жуженето на насекоми и чуруликането на птички бяха единствените звуци, които нарушаваха тишината в градината. Цареше покой.

Идеалният момент да бъда нападнат от друг убиец на „Танзим”. Опита се да пропъди тази мрачна мисъл от ума си, но не беше лесно. Бяха минали четири дни, откакто Хано се беше опитал да го убие, четири дни, които той беше прекарал затворен в покоите си. Сутринта след нападението Али се беше събудил с най-ужасното главоболие в живота си и освирепял брат, настояващ за отговори. Раздиран от болка и от вина, все още замаян, Али му ги беше дал, късчета истина за отношенията си с „Танзим”, изплъзнали се като вода между пръстите му. Оказало се бе, че по-ранната му надежда е оправдана: баща му и брат му бяха знаели единствено за парите.

Мунтадир определено не се беше зарадвал да научи останалото.

В лицето на нарастващия гняв на брат си, Али тъкмо се беше опитвал да обясни защо беше прикрил смъртта на Хано, когато Нахри се беше появила, за да види как е. Мунтадир безцеремонно го беше нарекъл предател на гезирски и беше изхвърчал навън. Оттогава не се беше появявал.

Може би трябва да отида да говоря с него. — Али се изкатери от канала, капещ по декоративните плочки по ръба му, и посегна към ризата си. — Да се опитам да обясня…

Спря, зърнал корема си. Раната я нямаше.

Поразен, той прокара ръка там, където час по-рано имаше полузараснала рана, покрита с шевове. Сега от нея беше останал само неравен белег. Раната на гърдите му все още имаше шевове, но и тя изглеждаше много по-добре. Посегна към третата, онази под ребрата му, и потръпна. Хано беше забил острието дълбоко в тялото му на това място и то все още го болеше.

Може би водата в канала имаше целителни способности? Ако беше така, Али за пръв път чуваше. Щеше да се наложи да попита Нахри. Тя идваше почти всеки ден, за да провери как е; изобщо не изглеждаше смутена, че едва преди няколко дни го бяха тръснали в спалнята й, облян в кръв. Единственият намек затова че му беше спасила живота, бе жизнерадостното й претършуване на малката му библиотека. Беше си присвоила няколко книги, мастилница от слонова кост и една златна гривна като „заплащане”.

Али поклати глава. Беше странна, това беше сигурно. Не че той се оплакваше. Нахри като нищо бе единственият приятел, който му беше останал.

— Мир на теб, Али.

Гласът на сестра му го стресна и той побърза да навлече ризата си.

— И на теб, Зейнаб.

Тя се приближи по пътеката и се присъедини към него върху мокрите камъни.

— Да не би да те хванах да плуваш? — Тя се престори на потресена. — А аз си мислех, че не проявяваш никакъв интерес към аяанлийците и нашата… как я наричаше… култура на интриги и излишества?

— Бяха просто няколко дължини — смотолеви той. Не беше в настроение да се кара със Зейнаб. Седна и потопи крака в канала. — Какво искаш?

Сестра му се настани до него и прокара пръсти във водата.

— Като за начало, да се уверя, че все още си жив. Никой не те е виждал в двора от близо седмица. И да те предупредя. Не знам какво си мислиш, че правиш с онова нахидско момиче, Али. Изобщо не те бива в политиката, да не говорим пък…

— За какво говориш?

Зейнаб извъртя сиво-златните си очи.

— Брачните преговори, идиот такъв.

Али усети, че изведнъж му се завива свят.

— Какви брачни преговори?

Сестра му се дръпна с изненадан вид.

— Между Мунтадир и Нахри. — Тя присви очи. — Да не искаш да ми кажеш, че не си й помогнал? В името на Всевишния, тя връчи на абба списък с проценти и цифри, които изглеждаха като взети от някой доклад от Хазната. Той ти е бесен… мисли, че ти си го написал.

Бог да им е помощ… Али знаеше, че Нахри е достатъчно умна, за да измисли нещо такова съвсем сама, ала подозираше, че е единственият Кахтани, който има точна преценка за способностите на Бану Нахида. Той потърка чело.

— Кога се е случило всичко това?

— Вчера следобед. Появила се в кабинета на абба, непоканена и непридружена от никого, за да заяви, че слуховете са й омръзнали, и искала да знае как стоят нещата. — Зейнаб скръсти ръце. — Настояла да получава равен дял от заплащането на пациентите, издръжка за нейния афшин, платен период на обучение в Зариаспа… и господи, зестрата…

Устата на Али пресъхна.

— Наистина ли е поискала всичко това? Вчера? Сигурна ли си?

Зейнаб кимна.

— Освен това отказва да позволи на Мунтадир да си вземе втора съпруга. Настоява да бъде вписано в самия договор, за да уважи факта, че девите не го допускат. Повече време за обучение, никакви пациенти в продължение най-малко на година, неограничен достъп до старите записки на Маниже… — Зейнаб отмяташе на пръстите си. — Сигурна съм, че забравям нещо. Казват, че са се пазарили до след полунощ. — Тя поклати глава, изглеждайки едновременно впечатлена и възмутена. — Не знам за кого се мисли това момиче.

За последната Нахида на света. И то Нахида, която притежаваше компрометираща информация за най-младия Кахтани. Али опита да овладее гласа си.

— Как реагира абба?

— Искаше му се да си провери джобовете, след като тя си тръгна, но иначе е във възторг. — Зейнаб направи физиономия. — Казва, че амбицията й му напомня за Маниже.

Разбира се, че щеше да му напомня.

— А Мунтадир?

— Ти как мислиш? Не иска да се ожени за някаква интригантстваща, рядкокръва Нахида. Дойде право при мен, за да ме попита какво е да си дете на различни племена, да не можеш да говориш гезирски…

Али се изненада. Не си беше давал сметка, че подобни притеснения са част от причините Мунтадир да не иска да се ожени за Нахри.

— Ти какво му каза?

Сестра му го измери с нетрепващ поглед.

— Истината, Али. Ти може и да се преструваш, че това не те притеснява, но си има причина толкова малко джинове да се женят извън племето си. Аз така и не успях да овладея гезирския като теб и това напълно ме изолира от хората на абба. Тези на амма не са много по-добри. Дори когато аяанлийците ми правят комплименти, долавям в гласа им шока от това, че една пясъчна бълха може да бъде толкова изтънчена.

Али се сепна.

— Не знаех това.

— И защо да го знаеш? — Тя наведе поглед. — Не е, като да си попитал някога. Сигурна съм, че и бездруго намираш машинациите в харема лекомислени и достойни за презрение.

— Зейнаб…

Болката в гласа й го поряза дълбоко. Въпреки антагонизма, който често характеризираше отношенията им, сестра му беше дошла, за да го предупреди. Брат му го беше прикривал отново и отново. А какво бе направил той? Отписал бе Зейнаб като глезла и бе помогнал на баща си да улови Мунтадир в капана на годеж с жена, която той не искаше.

Али се изправи, докато слънцето се скриваше зад високите стени на двореца, потапяйки градината в сянка.

— Трябва да го намеря.

— Късмет. — Зейнаб извади крака от водата. — По обяд вече пиеше и спомена как щял да се утеши с половината от благородничките в града.

— Знам къде да го намеря. — Али й помогна да се изправи. Тя се обърна, за да си върви, но той я докосна по китката. — Да пием чай утре?

Зейнаб примига изненадано.

— Несъмнено имаш по-важни неща за правене от това да пиеш чай с разглезената си сестра.

Али се усмихна.

— Ни най-малко.

* * *

Докато Али стигне в салона на Ханзада, вече беше тъмно. На улицата се разливаше музика, неколцина войници крачеха напред-назад отвън. Той им кимна и се стегна, докато изкачваше стълбите, отвеждащи в градината на покрива. Чу мъж да пръхти; откъм един от тъмните коридори долетя ниският вик на удоволствие на някаква жена.

Когато стигна до вратата, един прислужник му препречи пътя.

— Мир вам, шейх… принце! — поправи се мъжът, изчервявайки се смутено. — Простете ми, но господарката…

Али го избута настрани и прекрачи прага, сбърчвайки нос, когато вдиша напоения с парфюм въздух. Покривът беше претъпкан с поне две дузини благородници и техните свити. Бързоноги прислужници се провираха между тях, разнасяйки вино и пълнейки наргилетата. Музиканти свиреха, а две момичета танцуваха, измагьосвайки грейнали цветя с ръцете си. Мунтадир се беше излегнал върху един мек диван с Ханзада до себе си.

Като че ли изобщо не забеляза появата на брат си, но Ханзада скочи на крака. Али вдигна ръце, готов да се впусне в извинение, което замръзна върху устните му, когато видя най-новата добавка към другарите по пиене на Мунтадир. Ръката му се отпусна върху дръжката на зулфикара.

Дараявахуш се ухили широко.

— Мир на теб, малки Зейди.

Афшинът седеше заедно с Джамшид и един дев, когото Али не познаваше. Изглеждаше така, сякаш си прекарват добре, бокалите им бяха пълни, красива прислужница с кана вино седеше между тях на пейката, застлана с меки възглавници.

Погледът на Али се плъзна от афшина към Джамшид. Това беше ситуация, с която изобщо не беше подготвен да се справи. Дължеше живота си на дева, и то няколкократно, задето беше прекъснал Хано и се бе отървал от тялото, задето го беше отнесъл при Нахри. Не можеше да го отрече… но господи, как само му се искаше Джамшид да беше всеки друг, но не и син на Каве. Една дума, един-едничък намек и великият везир щеше да е по следите му само за миг.

Ханзада изникна пред него, размахала пръст в лицето му.

— Нима прислужникът ми ви пусна? Казах му…

Мунтадир най-сетне се обади.

— Остави го да влезе, Ханзада — извика с уморен глас.

Ханзада се намръщи.

— Добре. Но никакви оръжия. — Тя издърпа зулфикара му. — И така достатъчно плашиш момичетата ми.

Али загледа безпомощно как подават зулфикара му на един минаващ наблизо прислужник. Дараявахуш се разсмя и Али се обърна рязко към него, но Ханзада го улови за ръката и го задърпа напред с изненадваща сила за толкова деликатна на вид жена.

— Недей да създаваш неприятности — предупреди го, след като го бутна в един стол до Мунтадир, и се отдалечи. Али подозираше, че прислужника на вратата го чака сериозно каране.

Мунтадир не го поздрави, зареял празен поглед към танцьорките.

Али се прокашля.

— Мир на теб, ахи.

— Ализейд — отвърна брат му хладно и отпи от медния си бокал. — Какво води такъв свят мъж в подобно свърталище на греха?

Обещаващо начало. Али въздъхна.

— Искам да се извиня, Диру. Да поговоря с теб за…

Откъм групичката деви насреща им изригна силен смях. Афшинът като че ли разказваше някаква шега на дивастийски с оживено лице, размахващ ръце, за да подчертае думите си. Джамшид се разсмя, а третият мъж прекатури бокала си. Али се намръщи.

— Какво? — попита Мунтадир. — Какво гледаш?

— Аз… нищо — смотолеви Али, изненадан от враждебността в гласа на брат си. — Нямах представа, че Джамшид и Дараявахуш са толкова близки.

— Не са — сопна се Мунтадир. — Той просто е учтив с госта на баща си. — Очите му припламнаха; в дълбините им имаше нещо тъмно и несигурно. — Гледай да не ти хрумнат някакви идеи, Ализейд. Изражението ти изобщо не ми харесва.

— Какво изражение? За какво говориш?

— Знаеш за какво говоря. Накара да хвърлят нападателя ти в езерото и рискува живота си, за да потулиш каквото и да се е случило там на стената. То спира дотук. Джамшид няма да каже на никого. Помолих го да не го прави… и за разлика от някои от тук присъстващите той не ме лъже.

Али беше ужасен.

— Мислиш, че планирам да го нараня? — Понижи глас, забелязал любопитния поглед на минаващия наблизо прислужник. Може и да говореха на гезирски, но една кавга изглеждаше еднакво на всички езици. — Господи, Диру, наистина ли мислиш, че бих убил мъжа, който ми спаси живота? Вярваш ли, че съм способен на подобно нещо?

— Не знам на какво си способен, Зейди. — Мунтадир пресуши бокала си. — От месеци насам си повтарям, че всичко това е някаква грешка. Че си просто мекушав глупак, който си хвърля парите, без да задава въпроси.

Сърцето на Али прескочи един удар, а Мунтадир повика виночерпеца, умълчавайки се само докато му напълнят чашата. Отпи глътка и продължи:

— Ала ти не си глупак, Зейди… ти си един от най-умните хора, които познавам. Не просто си им давал пари, но и си ги научил как да го скрият от Хазната. И те бива да прикриваш следите си много повече, отколкото бих могъл да си представя. Твоят шейх беше размазан пред очите ти и бога ми… ти дори не трепна. Запазил си достатъчно присъствие на духа, за да се отървеш от тяло, докато самият ти си издъхвал. — Мунтадир потрепери. — Това е смразяващо, Зейди. Студенина, която не съм предполагал, че имаш в себе си. — Поклати глава, а в гласа му се промъкна нотка на съжаление. — Мъча се да не им обръщам внимание. На нещата, които хората приказват. Открай време се опитвам да не им обръщам внимание.

Али усети, че му се повдига. Дълбоко в сърцето си заподозря — и се уплаши — накъде отива този разговор. Преглътна буцата, заседнала изведнъж в гърлото му.

— Какви неща?

— Знаеш какви. — Сивите очи на брат му сиви досущ като неговите, бяха замъглени от емоция, смесица от вина и страх, и подозрение. — Онези, които хората говорят за принцове в нашата ситуация.

Страхът в сърцето на Али се разля. А после — с бързина, която порази и него самия — се превърна в гняв. В озлобление, което до този миг дори не си беше давал сметка, че е държал плътно затворено в място, където не смееше да погледне.

— Мунтадир, аз съм студен, защото прекарах целия си живот в Цитаделата, подготвяйки се да ти служа, спейки на пода, докато ти спеше с куртизанки в копринени постели. Защото бях изтръгнат от прегръдките на майка ми, когато бях на пет години, така че да се науча да убивам по твоя заповед и да се хвърлям в битките, които ти никога няма да си принуден да видиш. — Али си пое дълбоко дъх, овладявайки емоциите, които бушуваха в гърдите му. — Допуснах грешка, Диру. Това е всичко. Опитвах се да помогна на шафитите, не да започна някаква…

Мунтадир го прекъсна.

— Ти и братовчедът на майка ти сте единствените, за които се знае, че подпомагат финансово „Танзим”. Те трупат оръжия с неизвестна цел, неизвестен гезирски войник с достъп до Цитаделата е откраднал тренировъчни зулфикари за тях. Все още не си арестувал никого, макар че, както изглежда, познаваш лидерите им. — Мунтадир отново пресуши бокала си и се обърна към Али. — Кажи ми, ахи. Какво би си помислил ти на мое място?

В гласа на Мунтадир имаше нотка на страх — истински страх — и на Али му се повдигна от това. Ако бяха сами, щеше да се хвърли в краката на брат си. Изкушаваше се да го направи и сега, а свидетелите да вървят по дяволите.

Вместо това сграбчи ръката му.

— Никога, Диру. Никога. Бих забил нож в собственото си сърце, преди да го вдигна срещу теб… кълна се в Бог… Ахи… — умоляваше той. Мунтадир изсумтя презрително. — Моля те. Кажи ми как да оправя това. Ще сторя каквото поискаш. Ще отида при абба. Ще му разкажа всичко…

— Кажеш ли на абба, си мъртъв — прекъсна го Мунтадир. — Забрави за нападателя си. Ако абба научи, че си бил в таверната, когато двамата деви бяха убити, че всички тези месеци си оставил нещата така, без да арестуваш предателя в Царската стража… ще те хвърли на каркадана.

— Е, и? — Али дори не си направи труда да скрие горчилката в гласа си. — Ако смяташ, че кроя планове да предам всички ви, защо сам не му кажеш?

Мунтадир го изгледа остро.

— Нима мислиш, че искам смъртта ти да тежи на моята съвест? Ти все още си моят малък брат.

Али начаса отстъпи.

— Нека поговоря с Нахри — предложи, спомняйки си защо всъщност беше дошъл. — Навярно бих могъл да я убедя да намали част от исканията си.

Мунтадир се изсмя — пиянски, подигравателен звук.

— Смятам, че ти и моята заговорничеща годеница приключихте с приказките… това е нещо, на което възнамерявам да сложа край.

Музиката спря. Девите изръкопляскаха, а Дараявахуш каза нещо, което накара танцьорките да се разкикотят.

Мунтадир впи поглед в афшина, като котка в мишка. Прокашля се и Али видя нещо много опасно — и много глупаво — да се разлива по лицето му.

— Знаеш ли, мисля, че ще се оправя с едно от исканията й още сега. — Той повиши глас. — Джамшид! Дараявахуш! Елате. Пийнете малко вино с мен.

— Диру, не мисля, че това е добра…

Али млъкна рязко, когато двамата деви се приближиха.

— Емир Мунтадир. Принц Ализейд. — Дараявахуш кимна, допирайки длани в поздрава на племето си. — Нека огньовете греят ярко за двама ви в тази красива вечер.

Джамшид изглеждаше притеснен и Али предположи, недостатъчно пъти беше виждал Мунтадир пиян, за да знае кога нещата са на път да вземат невероятно лош обрат.

— Добра вечер, господари — каза той колебливо.

Мунтадир трябва да беше забелязал смущението му, защото щракна с пръсти и кимна към възглавницата на пода от лявата му страна.

— Бъди спокоен, приятелю.

Джамшид седна. Дараявахуш се ухили и на свой ред щракна с пръсти.

— Просто така? — попита, добавяйки нещо на дивастийски.

Джамшид се изчерви.

Само че, за разлика от Али, Мунтадир отлично владееше езика на девите.

— Уверявам те, че той не е дресирано куче — заяви хладно на джинистански, — а най-скъпият ми приятел. Моля те, афшине — добави, махвайки към мястото до Джамшид. — Заповядай, седни. — Отново даде знак на виночерпеца. — Вино за гостите ми. А за принц Ализейд нещо от онова, което давате на децата, които не могат да пият.

Али си заповяда да се усмихне, спомняйки си жлъчните коментари на Дараявахуш за съперничеството му с Мунтадир, докато двамата се биеха в тренировъчната стая. Едва ли би могло да има по-неподходящ момент, в който афшинът да долови дори следа от враждебност между двамата Кахтани.

Дараявахуш се обърна към него.

— Какво се е случило с теб?

Али настръхна.

— За какво говориш?

Афшинът кимна към корема му.

— Нараняване? Болест? Стойката ти е различна.

Али примигна, прекалено слисан, за да отговори.

Очите на Мунтадир припламнаха. Въпреки спора им, когато проговори, в гласа му имаше яростно закрилническа нотка:

— Доста отблизо следиш брат ми, а, афшине?

Дараявахуш сви рамене.

— Ти не си воин, емире, така че не очаквам да разбереш. Брат ти обаче е. При това много добър. — Той намигна на Али. — Изпъни се, момче, и дръж ръката си настрани от раната. Не би искал враговете ти да забележат подобна слабост.

Мунтадир отново го изпревари:

— Напълно се възстанови, уверявам те. Бану Нахри не се отделяше от леглото му. Тя е много привързана към него.

Афшинът настръхна от ярост и Али — който беше много привързан не само към Нахри, но и към главата си — побърза да се обади:

— Сигурен съм, че Бану Нахида е също толкова отдадена и на останалите си пациенти.

Мунтадир не му обърна внимание.

— Всъщност именно заради Бану Нахида искам да говоря с теб. — Той погледна към Джамшид. — В Зариаспа има свободно губернаторско място, нали? Струва ми се, че подочух баща ти да казва нещо за това.

Джамшид изглеждаше объркан, но отговори:

— Така мисля.

Мунтадир кимна.

— Много желан пост. Солидно заплащане в красива част на Девастана. Съвсем малко отговорности. — Той отпи глътка вино. — Смятам, че отлично ще ти пасне, Дараявахуш. Вчера, докато обсъждахме сватбата, Бану Нахри като че ли се тревожеше за бъдещето ти и…

— Какво?

Опасната усмивка на афшина се изпари.

— Бъдещето ти, афшине. Нахри иска да се увери, че ще бъдеш добре възнаграден за своята лоялност.

— Зариаспа не е Девабад — сопна се Дараявахуш. — И каква сватба? Тя все още не е навършила и четвърт век. По закон няма право да…

Мунтадир го прекъсна, махвайки с ръка.

— Вчера дойде при нас със свое собствено предложение. — Усмихна се с непривично зъл блясък в очите. — Предполагам, няма търпение.

Наблегна на думата, насищайки я с повече от намек за вулгарност, и Дараявахуш изпука кокалчетата си. Али инстинктивно посегна към зулфикара си, ала оръжието му го нямаше, взето от прислужниците на Ханзада.

За щастие, афшинът остана седнал. Движението му обаче привлече вниманието на Али и той се сепна. Нима робският му пръстен… грееше? Али присви очи. Така изглеждаше. Изумрудът сияеше със съвсем слаба светлина, като пламък, затворен в мръсна стъклена лампа.

Афшинът като че ли не забеляза.

— Аз следвам Бану Нахида във всичко. — Гласът му беше по-леден, отколкото Али бе вярвал, че е възможно. — Колкото и отвратително да е то. Така че, предполагам, трябва да ти поднеса поздравленията си.

Мунтадир отвори уста, за да отговори, но за щастие, Ханзада избра именно този момент, за да се приближи.

Настани се на ръба на дивана, на който седеше Мунтадир, и обви изящната си ръка около раменете му.

— Любими, с какви сериозни дела помрачавате тази красива вечер? — Тя го помилва по бузата. — Такива намусени физиономии имате всички. Липсата ви на внимание обижда момичетата ми.

— Прости ми, господарке — намеси се афшинът. — Обсъждахме сватбата на емира. Ти несъмнено ще присъстваш?

Лицето на Мунтадир пламна, но ако Дараявахуш се беше надявал да подкладе предизвикана от ревност кавга между любовници, беше подценил лоялността на куртизанката.

— Но разбира се — усмихна се тя сладко-сладко. — Ще танцувам със съпругата му. — Плъзна се в скута на Мунтадир, без да сваля остър поглед от лицето на Дараявахуш. — Навярно бих могла да й дам някои напътствия за това как най-добре да го задоволи.

Въздухът стана горещ. Али се напрегна, но афшинът не отговори. Вместо това си пое рязко дъх и вдигна ръце към главата си, сякаш връхлетян от неочаквана мигрена.

Ханзада се престори на загрижена.

— Добре ли си, афшине? Ако вечерта те преумори, имам стаи, където можеш да си отдъхнеш. Бих могла да ти намеря компания — добави със студена усмивка. — Типът ти е съвсем очевиден.

Беше отишла твърде далеч… И тя, и Мунтадир. Зелените очи на Дараявахуш припламнаха и той оголи зъби в почти животинска усмивка.

— Прости разсейването ми, господарке. Ала каква красива картинка само. Сигурно често си мечтаеш за това. И с каква любов са изпипани и най-малките подробности… чак до къщурката в Агниванша. Червен пясъчник, нали? — попита той и Ханзада пребледня. — На брега на Чамбал… люлка за двама, с изглед към реката.

Куртизанката се изпъна с ахване.

— Откъде… не е възможно да знаеш това!

Дараявахуш не сваляше очи от нея.

— В името на Създателя, колко много го искаш… толкова, че си готова да избягаш, да изоставиш това красиво място и целия му разкош. Бездруго не мислиш, че от него ще излезе добър цар… нима няма да е по-добре да избяга с теб и да остареете заедно, като четете поезия и пиете вино?

— За какво, в името на Всевишния, говориш? — сопна се Мунтадир, когато Ханзада скочи от скута му с очи, пълни със сълзи на срам.

Афшинът прикова поглед в емира.

— За желанията й, емир Мунтадир — отвърна спокойно. — Не че ти ги споделяш. О, не… — Замълча за миг и дойде малко по-близо, впил очи в лицето на Мунтадир. Доволна усмивка се разля по лицето му. — Ни най-малко, очевидно. — Той премести поглед между Джамшид и Мунтадир и се разсмя. — Е, това вече е интересно…

Мунтадир скочи на крака.

Али се озова между тях за миг.

Брат му може и да не се беше обучавал в Цитаделата, ала в един момент от живота му някой трябва да му беше показал как да удря. Юмрукът му се стовари в брадичката на Али и го събори на земята.

Той се приземи тежко, строшавайки с трясък масата, върху която бяха напитките им. Музикантите спряха с шумно издрънчаване, а една от танцьорките изпищя. Неколцина души скочиха на крака. Тълпата изглеждаше шокирана.

Двама войници се бяха разхождали край ръба на покрива и Али видя как един от тях посегна към зулфикара си, ала другарят му го сграбчи за ръката. Разбира се, осъзна той. За останалите на покрива несъмнено изглеждаше така, сякаш емирът на Девабад току-що нарочно беше забил пестник в лицето на по-малкия си брат. Но Али беше и бъдещият кайд, офицер от Царската стража… и беше ясно, че войниците не знаят кого да защитят. Ако Али беше който и да било друг, щяха да го издърпат настрани от техния емир, преди да успее да каже каквото и да било. Именно това би трябвало да направят… и Али можеше само да се моли Мунтадир да не си даде сметка за това нарушение на протокола. Не и след страховете, които току-що беше признал, че храни по отношение на Али.

Джамшид протегна ръка.

— Добре ли си, принце?

Али потисна едно ахване, когато остра болка проряза полузарасналата прободна рана.

— Добре съм — излъга, докато Джамшид му помагаше да се изправи.

Мунтадир го изгледа шокирано.

— Какво си мислеше, по дяволите?

Али си пое накъсано дъх.

— Че ако зашлевиш Бича на Ки-зи през лицето, след като нанесе публично оскърбление на неговата Бану Нахида, той ще те разкъса на парченца. — Али докосна челюстта си, която вече бе започнала да се подува. — Пестника си го биваше — призна.

Джамшид обходи множеството с поглед и докосна Мунтадир по китката.

— Отишъл си е, емире — предупреди тихо.

Прав му път. Али поклати глава.

— За какво всъщност говореше? За Ханзада… Никога не съм чувал някой бивш роб да е в състояние да чете желанията на друг джин. — Той хвърли поглед към куртизанката. — Онова, което каза… имаше ли някаква истина в него?

Очите на Ханзада хвърляха яростни искри. Само че, осъзна Али, тя не гледаше него.

А Мунтадир.

— Не знам — процеди. — Защо не попиташ брат си?

И без да каже нито дума повече, избухна в сълзи и побягна.

Мунтадир изруга.

— Ханзада, почакай!

Втурна се след нея, потъвайки във вътрешността на къщата.

Напълно объркан, Али се обърна към Джамшид за някакво обяснение, ала капитанът се взираше упорито в пода със странно пламнали бузи.

Оставяйки настрани романтичните бъркотии, в които брат му се беше оплел, Али разгледа възможностите пред себе си. Страшно се изкушаваше да събере войниците на долния етаж и да заповяда да открият и арестуват афшина. Но за какво? Пиянска свада заради жена? Спокойно би могъл да хвърли половината Девабад в затвора. Афшинът не беше ударил Мунтадир, дори не го беше обидил наистина.

Не ставай глупак. Взел решение, Али щракна с пръсти, за да привлече вниманието на Джамшид. Нямаше представа защо капитанът изглежда толкова нервен.

— Джамшид? Дараявахуш е отседнал у вас, нали?

Джамшид кимна, все така избягвайки очите му.

— Да, принце.

— Добре. — Али го потупа по рамото и другият мъж подскочи. — Върви си у дома. Ако не се прибере до сутринта, подай сигнал в Цитаделата. А ако се върне, кажи му, че ще го очакват в двора утре за обсъждане на това, което се случи тук тази вечер. — Замълча за миг и добави неохотно: — Кажи на баща ти. Знам, че той обича да е запознат с всичко, което засяга девите.

— Незабавно, принце.

Звучеше така, сякаш няма търпение да се махне.

— И, Джамшид… — Другият мъж най-сетне срещна погледа му. — Благодаря ти.

Джамшид просто кимна и побърза да се отдалечи. Али си пое дълбоко дъх, мъчейки се да не обръща внимание на болката, която го прерязваше. Дишдашата му беше залепнала, мокра, за корема му и когато я докосна, пръстите му бяха в кръв. Раната му явно се беше отворила.

Намести връхната си черна роба, за да скрие кръвта. Ако все още беше ден, щеше да потърси дискретно Нахри, но докато стигне в лечебницата, щеше да наближава полунощ и Бану Нахида отдавна щеше да е заспала.

Не мога да отида при нея. Извадил бе късмет, че не го бяха заловили в спалнята й първия път. Да опита втори път, би било прекалено рисковано… особено като се имаха предвид слуховете, които щяха да плъзнат за Кахтаните след тази вечер. Сам ще се превържа — реши — и ще изчакам в лечебницата. Поне по този начин, ако кървенето се усилеше, тя щеше да бъде само на една стая разстояние. Струваше му се разумен план.

Разбира се, същото важеше и за повече неща напоследък… точно преди да изригнат в лицето му.

26. Нахри

— Нахри. Нахри, събуди се.

— Ммм?

Нахри вдигна глава от отворената книга, над която беше заспала. Разтърка отпечатъка, който смачканата страница беше оставила върху бузата й, и примига сънливо в мрака.

Над леглото й стоеше мъж, тялото му бе очертано от лунната светлина.

Гореща ръка запуши устата й, преди да успее да изпищи. Мъжът отвори другата си шепа и лицето му беше огряно от танцуващи пламъци.

— Дара? — каза тя, гласът й беше приглушен от пръстите му. Той свали ръка и тя седна изненадано, при което одеялото се свлече в скута й. Трябва да беше след полунощ; спалнята й беше притъмняла и празна. — Какво правиш тук?

Той се отпусна върху леглото й.

— Коя част от „стой настрани от Кахтаните” не разбра? — Гняв клокочеше в гласа му. — Кажи ми, че не си се съгласила да се омъжиш за онази развратна пясъчна бълха.

А. Чудеше се кога Дара ще чуе за това.

— Все още на нищо не съм се съгласила. Появи се възможност и исках да…

— Възможност? — В очите на Дара проблесна болка. — Окото на Сулейман, Нахри, можеш ли поне веднъж да говориш като някой със сърце, а не като някой, който се опитва да пробута откраднати стоки на базара?

На Нахри й прекипя.

— Аз съм тази, която няма сърце? Помолих те да се ожениш за мен, а ти ми каза да си народя една сюрия нахидчета с най-богатия дев, когото успея да намеря, веднага щом…

Не довърши, забелязала сега, когато очите й бяха свикнали със сумрака, дрехите на Дара. Носеше тъмна роба за път, през рамото си беше преметнал сребърен лък и колчан със стрели, в колана му беше втъкнат дълъг нож.

Тя се прокашля, подозирайки, че никак няма да хареса отговора на следващия си въпрос.

— Защо си облечен така?

Той се изправи, а ленените завеси зад него се развяха леко на хладния нощен въздух.

— Защото ще те отведа далече от тук. Далече от Девабад и от това семейство пясъчни бълхи, далече от покварения им дом и тълпите шафити, които искат да пролеят кръвта на девите.

Нахри изпусна дъха си.

— Искаш да напуснем Девабад? Полудя ли? Рискувахме живота си, за да дойдем тук! Тук сме на най-сигурно място, от ифритите, от маридите…

— Не е единственото сигурно място.

Нахри се дръпна назад, когато по лицето му пробяга смътно виновно изражение. Познаваше това изражение.

— Какво? Какво криеш от мен този път?

— Не мога…

— Ако ми заявиш, че не можеш да ми кажеш, кълна се в името на майка си, ще те пронижа със собствения ти нож.

Дара издаде подразнен звук и закрачи около леглото й като разлютен лъв, сключил ръце зад гърба си, а около стъпалата му се вихреше дим.

— Имаме съюзници, Нахри. Както тук, така и извън града. В храма не казах нищо, за да не подклаждам напразно надеждите ти…

— Или да ме оставиш да имам глас в решаването на собствената си съдба — прекъсна го Нахри. — Както обикновено. — Адски подразнена, тя метна една възглавница към главата му, но той я избегна с лекота. — И съюзници? Какво означава това? Да не би да кроиш планове с някаква клика деви заговорници да ме отвлечеш? — Каза го саркастично, но когато Дара се изчерви и извърна поглед, тя ахна. — Я, чакай… да не би наистина да кроиш планове с някаква клика деви…

— Нямаме време да навлизаме в подробности — прекъсна я Дара. — Но ще ти обясня всичко по пътя.

— Няма да има никакъв „път” Никъде няма да ходя с теб! Дадох думата си на царя… и господи, Дара, чувал ли си как наказват предателите тук? Пускат някакъв огромен рогат звяр да те тъпче до смърт на арената!

— Това няма да се случи — увери я Дара. Настани се отново до нея и улови ръката й. — Не е нужно да го правиш, Нахри. Няма да им позволя…

— Нямам нужда да ме спасяваш! — Нахри изтръгна ръката си от неговата. — Дара, чуваш ли какво ти казвам? Аз започнах преговорите за брак. Аз отидох при царя. — Тя разпери ръце. — От какво изобщо ме спасяваш? От това да стана бъдещата царица на Девабад?

Лицето му придоби невярващо изражение.

— Ами цената, Нахри?

Нахри преглътна буцата, заседнала в гърлото й.

— Ти сам го каза: аз съм последната Нахида. Ще имам нужда от деца. — Насили се да свие рамене, но не можа да прикрие напълно горчилката в гласа си. — Защо тогава да не сключа най-стратегическия съюз.

— Най-стратегическия съюз — повтори Дара. — С мъж, който не те уважава? Семейство, което винаги ще те гледа с подозрение? Това ли искаш?

Не. Само че тя му беше признала чувствата си. И той ги беше отхвърлил.

И дълбоко в сърцето си знаеше, че беше започнала да иска повече в Девабад, освен само него.

Пое си дълбоко дъх, заповядвайки си да овладее гласа си.

— Дара… не е нужно това да бъде нещо лошо. Ще бъда в безопасност. Ще имам предостатъчно време и средства да се обучавам. — Нещо я задави. — След един век на престола като нищо отново ще седи една Нахида. — Вдигна към него очи, овлажнели въпреки усилията й да овладее сълзите си. — Не е ли това, което искаш?

Дара се взираше в нея. Нахри виждаше емоциите, които се бореха по лицето му, но преди да успее да й отговори, на вратата се почука.

— Нахри? — долетя приглушен глас.

Познат глас.

Дим се изви около яката на Дара.

— Извинявай — започна той убийствено тихо. — Точно за кой от братята се съгласи да се омъжиш?

Прекоси стаята с три крачки. Нахри се втурна след него, хвърляйки се пред вратата, преди да я беше изтръгнал от пантите.

„Не е каквото си мислиш — прошепна. — Ще се отърва от него.

Дара гледаше яростно, но се отдръпна в сенките. Нахри си пое дълбоко дъх, за да успокои препускащото си сърце, и отвори вратата.

Насреща й стоеше усмихнатото лице на Ализейд ал Кахтани.

— Мир на теб — поздрави я на арабски. — Извинявай, че… — Той примига, забелязал дрехите й за сън и непокритата й коса. Начаса извърна очи. — Аз… ъ…

— Няма нищо — побърза да каже Нахри. — Какво не е наред?

Беше притиснал ръка към тялото си, но сега разтвори черната си дреха, разкривайки окървавената дишдаша отдолу.

— Разкъсах си шевовете — обясни извинително. — Исках да изчакам в лечебницата до утре сутринта, но не мога да спра кървенето и… — Али се намръщи. — Да не би нещо да не е наред? — Вгледа се изпитателно в лицето й, захвърляйки за миг благоприличието. — Ти… ти трепериш.

— Добре съм — увери го Нахри, давайки си прекрасно сметка, че Дара ги гледа от другия край на стаята.

Мислите й препускаха. Искаше да каже на Али да бяга, да му се разкрещи, задето се беше осмелил да дойде до вратата й, непридружаван от никого, каквото и да било, за да го накара да си отиде в безопасност от тук… само че той действително изглеждаше така, сякаш има нужда от помощ.

— Сигурна ли си?

Али направи крачка към нея.

Нахри се насили да се усмихне.

— Да.

Прецени разстоянието между тях двамата и лечебницата. Дара нямаше да посмее да я последва, нали? Нямаше откъде да има представа колко пациенти почиват там, колко стражи чакат в коридора отвън.

Кимна към окървавената дишдаша на Али.

— Изглежда ужасно. — Тя прекрачи прага. — Нека да…

Дара прозря блъфа й.

Вратата бе изтръгната от ръката й. Дара посегна към китката й, ала слисаният Али я сграбчи пръв. Издърпа я в лечебницата, бутвайки я зад себе си, и тя се строполи тежко върху каменния под. Зулфикарът му лумна в пламъци.

За броени секунди лечебницата изригна в хаос. Порой стрели полетяха към дървената балюстрада, следвайки пътя на Али, докато неговият зулфикар подпали завесата, отделяща частта с леглата за пациенти. Човекът птица изпищя, пляскайки с оперените си ръце в леглото си от клечки. Нахри се изправи на крака, все още замаяна от падането.

Али и Дара се биеха.

Не, не се биеха. Биеха се двама пияници, скарали се на улицата. Али и Дара танцуваха, въртяха се един около друг в необуздано размазано петно от огън и метални остриета.

Али скочи върху бюрото й с изяществото на котка, използвайки височината си, за да нанесе удар на Дара отгоре, ала афшинът избегна острието му в последния момент. Плесна силно с ръце и бюрото лумна в пламъци, рухвайки под тежестта на Али, който се строполи върху горящата земя. Дара прицели ритник в главата му, но Али се претърколи настрани, замахвайки с оръжието си към задната част на краката му.

— Престанете! — изкрещя Нахри, докато Дара мяташе един от горящите крака на бюрото към главата на Али. — Престанете, и двамата!

Али се наведе, за да избегне хвърчащите парчета дърво, а после се хвърли към афшина, замахнал със зулфикара към гърлото му.

Нахри ахна, страховете й за двамата бяха разменили внезапно местата си.

— Не! Дара, пази се…

Предупреждението едва беше излязло от устата й и пръстенът на Дара лумна с изумрудена светлина. Зулфикарът на Али потрепери и помътня, медното острие се изви и загърни. А после, изсъсквайки сърдито, се стопи във формата на огнена змия. Али се сепна, изпускайки влечугото, когато то се дръпна назад, за да изщрака със зъби към него.

Дара не се поколеба. Сграбчи принца за гърлото и го блъсна в една от мраморните колони. Цялата стая се разтресе. Али го изрита и Дара отново го блъсна в колоната. Черна кръв потече по лицето му. Дара го стисна по-силно и Али изохка, дращейки китките му, докато афшинът го душеше.

Нахри се втурна през стаята.

— Пусни го! — Сграбчи ръката на Дара и се опита да го откопчи от Али, но то бе, като да се бори със статуя. — Моля те, Дара! — изкрещя, докато очите на Али потъмняваха. — Умолявам те!

Дара пусна принца и той се свлече на земята. Беше смазан, очите му бяха замъглени, по лицето му капеше кръв, дишдашата му беше подгизнала от нея. Като никога, Нахри дори не се поколеба. Отпусна се на колене, бутна тюрбана му и смъкна дишдашата му до кръста. Притисна длани до двете рани и затвори очи.

Изцели се, заповяда. Кръвта в миг се съсири, кожата се изглади под пръстите й. Дори не беше осъзнала колко мигновено, колко невероятно се бе случило, докато Али не простена и не се закашля, борейки се за въздух.

— Добре ли си? — попита го настойчиво.

Ясно усещаше Дара да се взира в тях от другия край на стаята.

Али успя да кимне, плюейки струя кръв.

— Той… нарани ли те?

В името на Всевишния, това ли си беше помислил, че прекъсва? Нахри стисна ръката му.

— Не — увери го. — Разбира се, че не. Добре съм.

— Нахри, трябва да вървим — предупреди я Дара ниско. — Сега.

Али премести поглед между тях и върху лицето му разцъфна изумление.

— Каниш се да избягаш с него? Но ти… нали каза на баща ми…

Откъм вратата към външния коридор долетя силно почукване.

— Бану Нахида? — разнесе се приглушен мъжки глас. — Всичко наред ли е?

Али се изпъна.

— Не! — извика. — Афш…

Нахри запуши устата му с ръка. Тропотът по вратата се усили.

— Принц Ализейд! — провикна се мъжът отвън. — Вие ли сте?

Дара изруга и се втурна към вратата. Сложи ръце върху дръжките и среброто в миг се разтопи — усука се като решетка по вратата и ги заключи вътре.

Нахри обаче се съмняваше, че ще задържи хората отвън твърде дълго. Той трябва да си върви, осъзна и нещо се прекърши в сърцето й.

И макар да знаеше, че Дара не може да вини никой друг, освен себе си, думите все пак я задавиха.

— Дара, трябва да вървиш. Бягай. Моля те! Ако останеш в Девабад, царят ще те убие.

— Знам.

Дара сграбчи зулфикара на Али, докато медната змия се опитваше да пропълзи покрай тях, и оръжието начаса прие предишната си форма в ръцете му. Отиде до бюрото й и обърна върху него един стъклен цилиндър, съдържащ част от инструментите й. Прерови ги и взе железен гвоздей. Той начаса се стопи в ръцете му.

Нахри застина. Даже тя знаеше, че не би трябвало да е способен на това.

Дара обаче дори не трепна, докато оформяше омекналия метал в тънко въже.

— Какво правиш? — попита, когато той се наведе и издърпа ръцете на Али от нейните.

Обви мекото желязо около китките на принца и то начаса се вкорави. Блъскането откъм коридора се усили, под вратата се процеди дим.

Дара й даде знак да се приближи.

— Ела.

— Вече ти казах: няма да напусна Девабад…

Дара опря зулфикара в гърлото на Али.

— Ще го направиш — заяви с тих, твърд глас.

Нахри се вледени. Срещна очите му, молейки се, че греши, молейки се мъжът, на когото вярваше повече, отколкото на всеки друг, да не я принуждава наистина да направи този избор.

Ала върху лицето му — красивото му лице — видя решителност. Мъничко съжаление, но най-вече решителност.

Али избра именно този възможно най-неподходящ момент, за да отвори уста.

— Върви по дяволите, ти, кръвожаден, убиващ деца…

Очите на Дара припламнаха и той притисна още по-силно зулфикара в гърлото му.

— Спри — каза Нахри. — Аз… — Тя преглътна. — Ще дойда. Не го наранявай.

Дара отмести острието от врата на принца. Изглеждаше облекчен.

— Благодаря ти. — Махна с глава към Али. — Пази го за миг.

Прекоси бързо стаята и отиде до стената зад бюрото й.

Нахри беше вцепенена. Приседна до Али, защото нямаше доверие на краката си да я задържат.

Али се взираше в нея с неприкрито недоумение.

— Не съм сигурен дали да ти благодаря, задето току-що ми спаси живота, или да те обвиня в предателство.

Нахри си пое рязко дъх.

— Ще ти кажа, когато и аз разбера.

Али се осмели да хвърли поглед към Дара и понижи глас.

— Няма да успеем да се измъкнем — предупреди я, а разтревожените му очи срещнаха нейните. — А ако баща ми реши, че си отговорна за това… Нахри, ти му даде думата си.

Прекъсна ги стържещ звук. Нахри вдигна поглед и видя Дара да разрушава упорито каменната стена покрай декоративните й бордюри, докато дим и ярки бели пламъци обгръщаха дланите му. Спря, когато дупката стана достатъчно голяма, за да пропълзи през нея.

— Да вървим.

Дара сграбчи Али за гърба на робата и го повлече, блъсвайки го да мине пръв през дупката.

Принцът падна тежко на колене и Нахри потръпна. Повече не можеше да убеждава себе си, че Али е просто мишена; беше се превърнал в приятел, не можеше да го отрече. Освен това беше хлапе в сравнение с Дара, с добро сърце и мил, каквито и недостатъци да си имаше.

— Дай ми робата си — каза рязко, когато Дара се обърна към нея.

Не беше имала време да се облече, а проклета да бе, ако оставеше да я помъкнат през Девабад с дрехите й за сън.

Дара се подчини.

— Нахри, аз… съжалявам — каза на дивастийски. Нахри знаеше, че думите му са искрени, но те не помогнаха. — Просто се опитвам да…

— Знам какво се опитваш да направиш — скастри го остро. — И нека ти кажа едно: никога няма да ти простя, ако с него се случи нещо… и никога няма да забравя какво стори тази вечер.

Не изчака отговор; нямаше нужда от такъв. Вместо това прекрачи през дупката. Погледна за последен път към лечебницата, а после стената се затвори зад нея.

* * *

Стори й се, че вървяха в продължение на часове.

Тунелът, по който Дара ги поведе, беше толкова тесен, че на места се промушваха едва-едва, ожулвайки раменете си в неравните каменни стени. Таванът ту се издигаше главозамайващо високо, ту се спускаше толкова ниско, че бяха принудени да пълзят.

Дара беше измагьосал малки огнени кълба, които танцуваха над главите им, докато вървяха през иначе непрогледно тъмния тунел. Никой не продумваше. Дара изглеждаше напълно съсредоточен върху магията, с чиято помощ поддържаше тунела отворен, докато дишането на Али ставаше все по-накъсано. Въпреки че беше изцелен, принцът не изглеждаше добре. Нахри чуваше учестените удари на сърцето му и го виждаше как се блъска в стените, които ги притискаха, като замаян пияница.

Най-сетне се препъна и рухна на земята, блъсвайки се тежко в краката на Дара. Афшинът изруга и се обърна.

Нахри побърза да застане между тях.

— Да не си го докоснал. — Помогна на Али да се изправи. Пот от пепел беше избила по кожата му и като че ли му беше трудно да се съсредоточи върху лицето й. — Добре ли си?

Али примига и се олюля лекичко.

— Просто имам малко затруднения с въздуха.

— С въздуха?

Нахри се намръщи. В тунела мъничко миришеше на застояло, но иначе тя нямаше проблеми с дишането.

— Защото мястото ти не е тук — подхвърли Дара мрачно. — Това не е твоят град, не е твоят дворец. Стените го знаят, дори ако вие, гезирски кучета, отказвате да го осъзнаете.

Нахри го изгледа яростно.

— Тогава да побързаме.

Продължиха и тунелът започна да се разширява и да става стръмен, докато най-сетне отстъпи място на дълга редица ронещи се стъпала. Нахри чу как пред нея Али пое голяма глътка от влажния въздух. Макар стъпалата да ставаха все по-хлъзгави от влагата, би могла да се закълне, че стъпките му изглеждат по-сигурни.

Дара спря.

— Напред е наводнено.

Пламъците над главите им станаха по-ярки. Стъпалата свършиха до езерце, пълно с неподвижна черна вода, която вонеше така отвратително, както изглеждаше. Нахри спря до ръба й и загледа как трепкащите светлини се отразяват в мазната повърхност.

— Страхуваш се от малко вода? — Али мина покрай Дара и нагази решително в тъмното езерце. Когато то му стигна до кръста, спря и се обърна. Абаносовочерната му роба се сливаше така съвършено с водата, че сякаш самата течност се разливаше по раменете му. — Тревожиш се маридите да не те заловят?

— Чувстваш се в свои води, а, малки крокодиле? — отвърна Дара подигравателно. — Сигурно ти напомня за зловонните блата на Та Нтри?

Али сви рамене.

— Пясъчна бълха, куче, крокодил… Да не би просто да изреждаш всички животни, които знаеш? Колко останаха? Надали са повече от пет-шест.

Очите на Дара припламнаха, а после той стори нещо, което Нахри не го беше виждала да прави никога.

Влезе във водата.

Вдигна ръце и водата се оттегли, разливайки се над скали, изчезвайки в пукнатини. Капките, които не успяха да се отдръпнат достатъчно бързо, изцвърчаха под краката му.

Нахри зяпна. Пръстенът му сияеше с яркозелена светлина — като слънчеви лъчи, огрели мокро листо. Мислите й се върнаха към онова, което беше сторил с шедуто, със зулфикара на Али, с железните окови.

И внезапно се зачуди точно колко тайни пазеше Дара от нея. Целувката им в пещерата й се струваше толкова далечна.

Афшинът блъсна видимо шокирания Али напред.

— Върви, джине, и си дръж езика. Бану Нахида ужасно ще се разстрои, ако го отрежа.

Нахри бързо настигна Али.

— Значи, сега самото му присъствие кара водата да се изпарява? — прошепна той, хвърляйки нервен поглед към гърба на Дара. — Какъв нов ужас е това?

Нямам представа.

— Може би е просто част от това да си роб — подхвърли тя немощно.

— Познавам и други освободени роби. Те не притежават подобна сила. Вероятно е направил като ифритите и много отдавна е продал душата си на демоните. — Али направи физиономия и сведе поглед към нея, понижавайки още повече глас. — Моля те, в името на Всевишния, кажи ми, че не възнамеряваш наистина да избягаш с него.

— Забрави ли зулфикара до гърлото ти?

— Ще се хвърля в езерото, преди да допусна това чудовище да използва живота ми, за да открадне твоя. — Той поклати глава. — Трябваше просто да ти дам онази книга в градината. Да ти разкажа за градовете, които е разрушил, за невинните, които е избил… тогава сама щеше да забиеш нож в гърба му.

Нахри потрепери.

— Никога не бих го сторила. — Знаеше, че Дара има кърваво минало, но несъмнено Али преувеличаваше. — Било е война — война, която твоите хора са започнали. Дара просто е защитавал племето ни.

— Това ли ти каза? — Али си пое рязко дъх. — Защитавал… Нахри, знаеш ли защо хората го наричат Бича?

Нещо много студено полази по гърба на Нахри, но тя го пропъди.

— Не. Но нека ти напомня, че ти си този, който преди няколко нощи дойде при мен, облян в кръвта на друг мъж — изтъкна тя. — Дара определено не е единственият, който пази тайни.

Али се закова рязко на място.

— Имаш право. — Обърна се към нея с решително изражение. — Беше кръвта на шафитски убиец. Аз го убих. Той беше член на политическа групировка, на име „Танзим”. Те се борят — понякога с насилие — за правата на шафитите и са смятани за престъпници и предатели. Аз бях основният им финансов благодетел. Баща ми откри и за наказание ми нареди да се сприятеля с теб и да те убедя да се омъжиш за брат ми. — Тъмните му вежди подскочиха, в корените на косата му имаше засъхнала кръв. — Ето. Сега знаеш.

Нахри примига, осмисляйки чутото. Знаела бе, че Али има свои собствени подбуди, също като нея… и все пак я жегна да го чуе изречено така направо.

— Интересът към страната ми, желанието да си подобриш арабския… да разбирам ли, че всичко е било преструвка?

— Не, не беше. Кълна се. Както и да започна приятелството ни, каквото и да изпитвах към семейството ти… — Али изглеждаше смутен. — Последните няколко месеца бяха мрачни. Времето ми с теб… то бе лъч светлина.

Нахри извърна очи, неспособна да понесе откровеността върху лицето му. Зърна окървавените му китки, все още оковани с желязо. Той ще преживее това — закле се на себе си. — Каквото и да става.

Дори ако това означаваше да избяга с Дара.

Отново поеха напред, от време на време Али хвърляше враждебен поглед към гърба на Дара.

— Навярно е твой ред.

— Какво искаш да кажеш?

— Доста те бива в насилването на ключалки и пазаренето по договори като за обикновена прислужница, не мислиш ли?

Нахри изрита земята, при което няколко камъчета се разхвърчаха.

— Не съм сигурна дали все още ще ме мислиш за лъч светлина, ако ти разкажа за миналото си.

— Нахри — повика я Дара, прекъсвайки тихия им разговор.

Пещерата беше свършила. Присъединиха се към Дара на скалиста тераса, под която имаше тесен песъчлив бряг, извиващ се покрай неподвижните води на една лагуна. В далечината Нахри зърна късче небе върху което грееха звезди. Лагуната излъчваше странна светлина, водата в нея имаше медно-син цвят и проблясваше, сякаш се намираше под тропическо небе.

Дара й помогна да слезе на брега и й подаде ножа си, докато издърпваше Али при тях.

— Ще имам нужда от кръвта ти — обясни извинително. — Съвсем мъничко върху острието.

Нахри прокара ножа по дланта си, извличайки само няколко капки, преди кожата й да зарасне. Дара си взе ножа и прошепна една молитва. Алената кръв лумна в пламъци, докато капеше от острието.

Лагуната забушува, мощен засмукващ звук се надигна от нея, докато водата се отдръпваше рязко и нещо металическо се издигна в средата. Пред очите на Нахри от повърхността на езерото изплува елегантна медна лодка, капчици вода се плъзгаха по искрящия й корпус. Не беше голяма, вероятно построена за не повече от дузина пътници. Като че ли нямаше платно, но изглеждаше бърза с тънката си, заострена кърма.

Нахри пристъпи напред, запленена от красотата й.

— Нима е била тук през цялото това време?

Дара кимна.

— Още отпреди градът да падне. Обсадата на Кахтаните била толкова жестока, че никой не могъл да избяга. — Той блъсна Али в плиткото. — Качвай се, пясъчна бълха.

Нахри понечи да го последва, но Дара я улови за китката.

— Ще го пусна да си върви — каза й тихо на дивастийски. — От другата страна на езерото ни очаква всичко необходимо. Килимче, храна, оръжия. Ще го оставя на брега невредим и двамата с теб ще отлетим от тук.

Думите му само още повече усилиха чувството й, че е предадена.

— Радвам се да науча, че ще бъдем добре запасени, когато ифритите ни убият.

Опита да се отскубне от него, но Дара я задържа.

— Ифритите няма да ни убият, Нахри — увери я. — Сега нещата са различни. Ще бъдеш в безопасност.

Нахри се намръщи.

— За какво говориш?

Някъде отдалече долетя вик, последван от заповед, която не можеше да бъде различена. Гласовете бяха далече, принадлежаха на мъже, които все още не можеха да видят, ала Нахри знаеше колко бързо бяха в състояние да се движат джиновете.

Дара пусна китката й.

— Ще ти кажа, когато се махнем от града. Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш. Трябваше да го сторя по-рано. — Докосна я по бузата. — Ще се справим с това.

Не съм толкова сигурна. Все пак му позволи да й помогне да се качи в лодката. Той взе медния прът, който лежеше в средата на палубата, заби го в пясъчния бряг и ето че потеглиха.

Лодката мина покрай входа на пещерата със съскане. Когато Нахри погледна назад, скалата изглеждаше гладка и недокосната. В далечината зърна доковете, гъмжащи от малки фигурки с искрящи факли и сияещи остриета.

Али се взираше във войниците, докато лодката се носеше през неподвижната вода към тъмните планини.

Нахри дойде по-близо до него.

— Онова, което ми каза за споразумението ти с баща ти… мислиш ли, че ще те накаже, ако си тръгна?

Али наведе поглед.

— Няма значение.

Нахри загледа как той докосва кокалчетата си едно по едно — молеше се, броеше, може би просто нервен жест. Изглеждаше нещастен.

Думите излязоха от устата й, без дори да се замисли.

— Ела с нас.

Али застина.

Глупаво, Нахри продължи, говорейки все така тихо:

— Защо не избягаш от онова, което предстои? Прекоси Гозан заедно с нас, а после отиди да видиш човешкия свят, от който си така запленен. Върви да се помолиш в Мека, да се обучаваш при учените в Тимбукту… — Тя преглътна, когато в гласа й се промъкна емоция. — Имам стар приятел в Кайро. Вероятно не би отказал един нов бизнес партньор.

Али не вдигаше поглед от ръцете си.

— Говориш сериозно, нали? — попита със странно глух глас. — Да.

Той затвори очите си за миг.

— О, Нахри… толкова съжалявам.

Когато се обърна, за да я погледне, от всяка бръчица на лицето му се излъчваше вина.

Нахри се дръпна назад.

— Не — прошепна тя. — Какво си…

Въздухът около тях лумна и думите заседнаха в гърлото й. Тя се вкопчи в ръба на лодката и затаи дъх в задушаващата прегръдка на завесата над езерото. Както и първия път, преминаването трая само миг, а после светът отново си дойде на мястото. Тъмните планини, осеяното със звезди небе…

Десетината бойни кораба, пълни с войници.

Почти се бяха блъснали в най-близкия — огромна дървена трирема, която стоеше тежко във водата. Малката медна лодка се плъзна покрай нея, строшавайки няколко гребла, но мъжете на борда бяха готови. Палубата беше пълна със стрелци с опънати тетиви, докато други войници хвърлиха вериги с покрити с шипове котви, за да уловят техния съд. Един от стрелците изпрати една-едничка пламнала стрела високо във въздуха. Сигнал.

Али се изправи тромаво на крака.

— Предците ми намериха медната лодка малко след революцията — обясни той. — Никой не можа да я извади, така че тя си остана във водата. А още преди векове се научихме как да скриваме неща от другата страна на завесата. — Той понижи глас. — Съжалявам, Нахри, наистина.

Нахри чу как Дара изръмжа. Беше в другия край на лодката, но извади лъка си за частица от секундата, прицелвайки се в гърлото на Али. Нахри не можеше да си представи какво си мисли. Врагът ги превъзхождаше многократно.

— Афшине! — Джамшид се появи до перилата на бойния кораб. — Не ставай глупак. Свали оръжието.

Дара не помръдна и войниците се пръснаха като ветрило, сякаш се готвеха да се прехвърлят на тяхната лодка. Нахри вдигна ръце.

— Зейди! — разнесе се вик откъм кораба и Мунтадир се показа измежду войниците. Видя брат си, окървавен и окован, със стрела, насочена към гърлото му. Омраза разкриви красивото му лице и той се хвърли напред. — Ти, кучи сине!

Джамшид го сграбчи.

— Мунтадир, недей!

Дара го изгледа изумено.

— Какво търсиш ти на борда на един военен кораб? Да не би баластът да са бъчви с вино?

Мунтадир изсъска гневно.

— Само почакай баща ми да пристигне. Ще видим колко храбро ще приказваш тогава.

Дара се изсмя.

— Почакай моя абба. Мотото на всеки гезирски герой.

Очите на Мунтадир лумнаха. Хвърли поглед назад, сякаш за да прецени колко далече бяха останалите кораби, а после направи яростен жест към стрелците.

— Защо се целите в него? Прицелете се в момичето и ще видите колко бързо великият Бич ще се предаде.

Усмивката върху лицето на Дара се изпари.

— Направи го и ще ви избия до крак.

Али начаса застана пред нея.

— Тя е точно толкова невинна, колкото съм и аз, Диру.

Нахри го видя да поглежда към останалите кораби, сякаш и той правеше същата сметка като брат си.

А и тогава Нахри разбра. Естествено, че чакаха Гасан. Дара беше напълно беззащитен пред печата на Сулейман. Ако успееха да го забавят, докато царят пристигне, той беше обречен.

Сам си е виновен. Знаеше, че е така. Ала мислите й се върнаха към пътуването им, към тъгата, която го преследваше неизменно, болката му, когато говореше за съдбата на семейството си, кървавите спомени от времето му като роб. Беше прекарал целия си живот, биейки се с Кахтаните заради племето си. Нима беше чудно, че отчаяно искаше да я спаси от онова, което за него бе най-страшната съдба на света.

И господи, мисълта за това как го оковават, как го завличат пред царя, как го екзекутират пред тълпа ликуващи джинове.

Не. Никога. Нахри се обърна, усетила внезапно горещина в гърдите си.

— Пусни го да си отиде — примоли се. — Моля те. Пусни го да си отиде и аз ще остана тук. Ще се омъжа за брат ти. Ще направя всичко, което семейството ти поиска.

Али се поколеба.

— Нахри…

— Моля те. — Сграбчи ръката му, опитвайки се да накара съпротивата в очите му да се стопи. Не можеше да допусне Дара да умре. Само при мисълта за това сърцето й се разби. — Умолявам те. Това е всичко, което искам — добави и в този миг то беше вярно, едничкото й желание на света. — Искам единствено той да живее.

Над лодката се спусна миг на странна тишина. Въздухът стана неприятно горещ, така, както когато се задава мусон.

От Дара се откъсна задавено ахване. Нахри се завъртя рязко тъкмо навреме, за да го види как се препъва. Лъкът се наведе в ръцете му, докато той трескаво се мъчеше да си поеме дъх.

Ужасена, тя се хвърли към него, но Али я улови в същия миг, в който пръстенът на Дара лумна неочаквано.

Той вдигна глава и Нахри потисна вика си. Макар че очите му бяха приковани в лицето й, в тях нямаше и следа от разпознаване. В лицето му нямаше нищо познато: изражението му беше по-диво, отколкото в Хиераполис, изражението на нещо преследвано и ранено.

Той се завъртя рязко към войниците. Изръмжа и лъкът му стана двойно по-голям. Колчанът също се преобрази, препълнен изведнъж с най-различни стрели, които сякаш се съревноваваха коя е най-жестока. Онази, която беше сложил в тетивата, завършваше с железен полумесец, тялото й беше покрито с шипове.

Нахри се вледени. Спомни си последните си думи. Намерението зад тях. Не би могла да е… нали?

— Дара, почакай! Недей!

— Застреляйте го! — изкрещя Мунтадир.

Али я блъсна на земята. Двамата паднаха тежко върху палубата, но над главите им не профуча нищо. Нахри вдигна очи.

Стрелите на войниците бяха замръзнали във въздуха.

Нахри подозираше, че цар Гасан ще пристигне твърде късно.

Дара щракна с пръсти и стрелите смениха рязко посоката си и полетяха обратно във въздуха, пронизвайки онези, които ги бяха изпратили. Неговите собствени бързо се присъединиха към тях, ръцете му се движеха между колчана и тетивата толкова светкавично, че Нахри не беше в състояние да ги следи с очи. Когато стрелците политнаха назад под това нападение, Дара грабна зулфикара на Али.

Яркият му поглед се впи в Мунтадир и в обезумелите му очи припламна разпознаване.

— Зейди ал Кахтани — заяви той и се изплю. — Предател. Дълго чаках, за да те накарам да си платиш за онова, което причини на хората ми.

Едва направил това безумно изказване. Дара се хвърли на бойния кораб. Дървените перила лумнаха в пламъци под допира му и той изчезна в черния пушек. До ушите на Нахри достигнаха писъци.

— Освободи ме. — Али сложи окованите си китки в скута й. — Моля те!

— Не знам как!

Обезглавеното тяло на един агниваншийски войник се приземи до тях с глух тътен и Нахри изпищя. Али се изправи тромаво на крака.

Тя го сграбчи за ръката.

— Полудя ли? Какво би могъл да направиш в това състояние? — посочи тя окованите му китки.

Той се отърси от нея.

— Брат ми е там!

— Али!

Ала принца вече го нямаше, потънал в същия черен дим, в който и Дара.

Нахри потрепери. Какво, в името на Всевишния, се бе случило с Дара току-що? Беше прекарала седмици с него… несъмнено и преди си беше пожелавала нещо на глас без… е, без каквото и да беше сторила преди малко.

Той ще избие всички на онзи кораб. Когато пристигнеше, Гасан щеше да открие синовете си убити и тогава щеше да ги преследва до края на земята, да ги обеси на майдана и племената им щяха да воюват в продължение на векове.

Не можеше да допусне това да се случи.

— Бог да ми е на помощ — прошепна Нахри, а после стори най-ненахрийското нещо, което би могла да си представи.

Хвърли се право в лапите на опасността.

Покатери се на кораба по строшените гребла и котвените вериги, като много внимаваше да не поглежда към прокълнатата вода, която проблясваше отдолу. Не беше забравила думите на Дара за това как правела джиновете на парченца.

Ала касапницата, която завари на борда на триремата, мигновено прогони смъртоносното езеро от мислите й. Огън бе обхванал дървената палуба и пълзеше към такелажа на черното платно. Редицата стрелци лежаха там, където бяха паднали, пронизани от десетки стрели. Един пищеше за майка си, притиснал ръце към зейналия си корем. Нахри се поколеба, ала знаеше, че няма нито миг за губене. Запроправя си път между телата, кашляйки и махайки с ръка, за да пропъди пушека от лицето си, когато се препъна в купчина окървавена мушама.

Чу писъци от другия край на кораба и зърна Али да тича натам. Пушекът се разсея за миг и тогава тя го видя.

Изведнъж разбра защо — дори след хиляда години — името на Дара все още всяваше ужас сред джиновете. Преметнал лъка си през рамо, със зулфикара на Али в едната си ръка и откраднат от някого ханджар в другата, той покосяваше войниците около Мунтадир. Движеше се не толкова като мъж, колкото като развилняло се божество на войната от отдавна отминалата епоха, в която беше роден. Дори тялото му сияеше, сякаш под кожата му гореше огън.

Като ифрит, осъзна Нахри с ужас. Изведнъж не беше сигурна кой или какво бе Дара наистина. Той заби зулфикара в гърлото на последния страж, който го делеше от Мунтадир и го издърпа, облян в кръв.

Не че емирът забелязваше нещо. Беше седнал върху плувналата в кръв палуба, взел в прегръдките си пронизаното от стрели тяло на един войник.

— Джамшид! — изкрещя той. — Не! Господи, не… погледни ме, моля те!

Дара вдигна зулфикара си. Нахри се закова на място и отвори уста, за да изкрещи.

Али се нахвърли върху афшина.

Нахри едва го забеляза, поразена от гледката на Дара, сеещ безжалостно смърт, ала ето че той се озова там и възползвайки се от ръста си, скочи на гърба на Дара и обви окованите си ръце около врата му като примка. Сви крака и Дара се олюля под неочаквания товар. Али изрита зулфикара от ръцете му.

— Мунтадир! — изкрещя, добавяйки нещо на гезирски, което Нахри не разбра.

Зулфикарът се приземи на метър-два от краката на емира, ала Мунтадир не вдигна очи; като че ли дори не чу вика на брат си. Нахри се втурна, прескачайки телата с цялата бързина, на която беше способна.

Подразнен звук се откъсна от Дара, докато се мъчеше да се отърси от принца. Али сви ръце, притискайки железните окови към гърлото му. Дара се бореше за въздух, но успя да го удари с лакът в стомаха и да го блъсне силно в мачтата зад тях.

Али не го пускаше.

— Ахи!

Мунтадир се сепна и вдигна очи. За частица от секундата се хвърли към зулфикара, в същия миг, в който Дара най-сетне успя да метне Али през глава. Свали лъка от гърба си.

Младият принц падна тежко върху мократа палуба и се пързулна до ръба на кораба, където се изправи с усилие на крака.

— Мунта…

Дара го прониза в гърлото.

27. Нахри

Нахри изпищя и се хвърли напред в мига, в който втора стрела се заби в гърдите на Али. Принцът залитна назад, петата му се удари в ръба на кораба и той изгуби равновесие.

— Али!

Мунтадир се втурна към брат си, ала не беше достатъчно бърз.

Али падна в езерото без почти никакъв плисък. Чу се силен засмукващ звук, като тежък камък, цопнал в неподвижно езеро, а после — тишина.

Нахри изтича до перилата, но Али беше изчезнал, единствената следа от него бяха вълничките, набраздили повърхността на тъмната вода. Мунтадир се свлече на колене с ридание.

С плувнали в сълзи очи, Нахри се обърна рязко към Дара.

— Спаси го! — изкрещя тя. — Искам да го върнеш обратно!

Дара се олюля, препъвайки се под заповедта й, но Али не се появи отново. Вместо това Дара примига и яркостта изчезна от очите му. Обърканият му поглед обходи окъпаната в кръв палуба. Лъкът се изплъзна от ръцете му, изглеждаше нестабилен на краката си.

— Нахри, аз…

Мунтадир скочи на крака и сграбчи зулфикара.

— Ще те убия!

Пламъци обгърнаха острието, докато той се нахвърляше върху афшина.

Дара отби нападението му с ханджара си с лекотата, с която би смачкал някоя мушица. Отклони следващия му удар, избегна нехайно третия и го удари с лакът в лицето. Мунтадир изкрещя, а от носа му рукна черна кръв. Не беше нужно Нахри да разбира каквото и да било от бой с мечове, за да види колко тромаво се движи той в сравнение със смъртоносната бързина на афшина. Остриетата им се сблъскаха отново и Дара го отблъсна.

После обаче отстъпи назад.

— Достатъчно, Ал Кахтани. Не е нужно баща ти да изгуби двама синове тази вечер.

Мунтадир не приличаше на някой, който иска милостта му… или е способен да мисли трезво.

— Върви в ада! — изхлипа, размахвайки необуздано зулфикара, докато по лицето му се стичаше кръв. Дара вдигна ръка, за да се защити. — Майната ти на теб и на чукащите сестрите си Нахиди. Надявам се до един да изгорите в пъкъла!

Нахри не можеше да го съди за скръбта му. Стоеше като вкаменена до перилата на кораба, а сърцето й се късаше, докато се взираше в неподвижната вода. Дали Али вече беше мъртъв? Или в този миг го разкъсваха на парченца, а писъците му бяха заглушени от черната вода?

От трюма се изсипаха още войници, някои от тях бяха вдигнали строшени гребла като тояги. Гледката я изтръгна от мъката й и тя се изправи с разтреперани крака.

— Дара…

Той погледна и вдигна рязко лявата си ръка. Корабът изпращя и стена от строшено дърво, два пъти по-висока от Нахри, се издигна и ги раздели от войниците.

Мунтадир отново замахна, но Дара беше готов. Заклещи ханджара в раздвоения връх на зулфикара и го изтръгна от ръцете на Мунтадир. Оръжието се търкулна по палубата, а Дара изрита емира в гърдите, запращайки го на земята.

— Подарявам ти живота — сопна се. — Вземи го, глупако.

С тези думи се обърна и се отправи към Нахри.

— Точно така… бягай, страхливецо! — извика Мунтадир подире му. — Това правиш най-добре, нали? Бягаш и оставяш останалите от племето ти да платят за твоите постъпки!

Дара забави крачка.

Нахри видя как удавените от скръб очи на Мунтадир обходиха палубата, спирайки се върху надупченото от стрели тяло на Джамшид и мястото, където брат му беше паднал. Изражение на неописуема болка, на злоба — раздираща и сляпа — се разля по лицето му.

Изправи се на крака.

— Али ми каза какво се е случило с близките ти, когато Девабад паднал. Какво се е случило, когато тохаристанците нахлули в Квартала на девите, търсейки теб, търсейки отмъщение, но открили единствено семейството ти. — Лицето на Мунтадир се разкриви от омраза. — Къде беше, афшине, докато те пищели за теб? Къде беше, докато изрязвали с нож имената на убитите в Ки-зи върху тялото на сестра ти? Тя била единствено дете, нали? А имената на тохаристанците са дълги — добави той свирепо. — Бас държа, че са могли да напишат само няколко, преди…

Дара изкрещя. Озова се до Мунтадир за частица от секундата, зашлевявайки го през лицето толкова силно, че един кървав зъб изхвърча от устата на емира. Ханджарът пушеше в другата му ръка и когато го вдигна, той се преобрази, острието помътня и се раздели на десетина кожени нишки, осеяни с желязо.

Камшик.

— Искаш да бъда Бич? — изкрещя Дара и замахна с камшика. Емирът изпищя и вдигна ръце, за да предпази лицето си. — Това ли иска мръсното ти племе? Отново да ме превърнете в чудовище?

Нахри зяпна от ужас. Знаеш ли защо хората го наричат Бича?, чу да я пита мъртвият принц.

Дара отново стовари камшика върху Мунтадир, откъсвайки парчета плът от ръцете му. Нахри искаше да побегне. Това не беше онзи Дара, когото познаваше, онзи, който я беше научил да язди кон и който бе спал до нея.

Само че не побягна. Вместо това, тласкана от безумен импулс, скочи на крака и сграбчи китката му, докато Дара отново замахваше с камшика. Той се обърна рязко с обезумяло от скръб лице.

Сърцето на Нахри се блъскаше в гърдите й.

— Спри, Дара. Достатъчно.

Той преглътна, ръката му трепереше под нейната.

— Не е достатъчно. Никога няма да бъде достатъчно. Те унищожават всичко. Убиха семейството ми, водачите ни. Изклаха племето ми. — Гласът му се прекърши. — И след всичко това, след като завладяха Девабад, след като ме превърнаха в чудовище, искат теб. — Последната дума го задави и той отново вдигна камшика. — Ще го бичувам, докато не се превърне в кървав прах.

Нахри стисна по-силно ръката му и застана между него и Мунтадир.

— Не са ме взели. Тук съм.

Раменете на Дара увиснаха и той наведе глава.

— Направиха го. Никога няма да ми простиш за момчето.

— Аз… — Нахри се поколеба, хвърляйки поглед към мястото, където Али беше паднал през перилата. Стомахът й се сви, но тя стисна твърдо устни. — Сега това няма значение — заяви, ненавиждайки думите, докато ги изричаше, и кимна към приближаващите кораби. — Можеш ли да се добереш до брега, преди да са стигнали?

— Няма да те оставя.

Нахри стисна ръката, която държеше камшика.

— Не те моля да го направиш. — Дара погледна надолу и ярките му очи срещнаха нейните. Нахри взе камшика от ръцете му. — Само че трябва да оставиш станалото зад гърба си. Нека бъде достатъчно.

Той си пое дълбоко дъх, Мунтадир простена и се сви на кълбо от болка. Омразата се завърна върху лицето на Дара.

— Не. — Нахри взе лицето му в шепи и го накара да я погледне в очите. — Ела с мен. Ще си тръгнем, ще пътуваме по света.

Очевидно бе, че е невъзможно да се върнат към онова, което имаха преди. Ала тя би казала всичко, за да го накара да спре.

Дара кимна, ярките му очи бяха влажни. Нахри хвърли камшика в езерото и улови ръката му. Тъкмо се канеше да го отведе от там, когато Мунтадир изпелтечи зад тях със странна смесица от надежда и уплаха в гласа:

— З-Зейди?

Нахри се обърна рязко. Ахна и Дара протегна закрилнически ръка пред нея, докато искрицата облекчение угасваше в гърдите й.

Защото онова, което се покатерваше на кораба, определено не беше Ализейд ал Кахтани.

* * *

Младият принц пристъпи в светлината на пламъците и се олюля като някой, който не беше свикнал с твърда почва под краката си. Примига — бавно, влечугово движение — и Нахри видя, че очите му бяха станали напълно черни, дори бялото им бе изчезнало под лъскава черна ципа. Лицето му беше сиво, посинелите му устни се движеха в безмълвен шепот.

Пристъпи напред и механично обходи кораба с поглед. Дрехите му бяха разкъсани на парченца и от цялото му тяло като от решето шуртеше вода, изливаше се от очите, ушите, устата му. Бълбукаше изпод кожата му и капеше от връхчетата на пръстите му. Направи още една отривиста стъпка към тях и на по-силната светлина Нахри видя, че тялото му беше покрито с какво ли не от езерото. Стрелите и железните окови ги нямаше; вместо това водорасли и пипала без тяло се обвиваха плътно около крайниците му. Черупки, блещукащи люспи и остри като бръснач зъби бяха забити в кожата му.

Мунтадир се изправи бавно. Кръвта се отцеди от лицето му.

— Господи. Ализейд…

Направи крачка към него.

— На твое място не бих го сторил, пясъчна бълха.

Дара също беше пребледнял. Бутна Нахри зад себе си и посегна към лъка си.

Чул гласа на афшина, Али застана нащрек. Подуши въздуха и се обърна към тях. В краката му се бе образувала локва. Шепнеше, откакто се беше покатерил на борда, но докато се приближаваше, Нахри изведнъж разбра думите, мърморени на език, който не приличаше на нищо, което беше чувала досега. Плавен език, който се лееше и пълзеше, и плуваше върху устните му.

Убий дева.

Само че, разбира се, не използва думата „дев”, а звук, който Нахри никога не би могла да повтори, сричките бяха пропити с омраза и абсолютно противопоставяне. Сякаш това нещо, този дев нямаше никакво право да съществува, да осквернява водите на света с пушек, пламъци и огнена смърт.

Изпод мократа си роба Али измъкна огромен ятаган. Със зеленото си, нашарено от ръжда острие той приличаше на нещо, което езерото беше погълнало преди векове. На светлината на пламъците Нахри зърна кървав символ, изрязан грубо върху лявата му буза.

— Бягай! — изкрещя Дара.

Простреля Али и стрелата се стопи при допира с тялото му. Грабна зулфикара и се нахвърли върху принца.

Символът върху бузата на Али лумна ярко. Взривна вълна премина през въздуха, разтърсвайки целия кораб. Нахри политна назад и се блъсна в купчина сандъци. Нащърбено парче дърво се заби дълбоко в рамото й. Пареше, когато седна, и усети как я залива вълна на слабост и прилошаване.

Силите й ги нямаше. И тогава осъзна какво беше издълбано върху бузата на Али.

Печатът на Сулейман.

Дара.

— Не!

Нахри се изправи на крака.

В средата на кораба Дара беше паднал на колене, така както бе направил, когато Гасан бе използвал печата, за да разкрие самоличността й. Вдигна очи и видя създанието, в което се беше превърнал Али, да се извисява над него, вдигнало ръждясалото оръжие над главата си. Дара понечи да се защити със зулфикара, но дори Нахри виждаше, че движенията му са забавени.

Али изрита острието толкова силно, че то полетя в езерото, а после отново вдигна ръждясалия ятаган. Понечи да го стовари върху врата на Дара и Нахри изпищя. Али се поколеба. Тя си пое дъх.

Той смени посоката, замахвайки надолу, и посече лявата китка на Дара, отсичайки ръката му.

Отделяйки пръстена.

Дара не издаде нито звук, докато падаше. Нахри би могла да се закълне, че го видя да поглежда покрай Али, за да я зърне за последен път, ала не можеше да бъде сигурна. Трудно й бе да види лицето му; беше станал замъглен като дим, а някаква жена пищеше в ухото й.

А после Дара стана неподвижен — твърде неподвижен — и се разпадна на прах пред очите й.

28. Али

Али знаеше, че умира, когато се вряза в гладката повърхност на езерото.

Ледената вода го засмука надолу, нахвърляйки се върху него като бясно животно, разкъса дрехите и раздра кожата му. Дращеше по устата и влизаше в носа му. Изпепеляваща горещина изригна в главата му.

Той изпищя във водата. Имаше нещо в нея, някакво чуждо присъствие, което тършуваше в ума му, пресяваше спомените му като отегчен ученик, прелистващ книга. Майка му, която му пее приспивна песен от Та Нтри, дръжката на зулфикар в ръцете му за пръв път, смехът на Нахри в библиотеката, Дараявахуш, вдигащ лъка си…

Всичко спря…

В ушите му се разнесе съскане. ТОЙ Е ТУК? поиска да узнае сякаш самото езеро. Разбушуваната вода се успокои и стрелите в гърлото и гърдите му се стопиха под мекия й натиск.

Облекчението бе временно. Преди дори да помисли да изплува на повърхността, нещо се обви около левия му глезен и го дръпна надолу.

Загърчи се, когато водорасли впримчиха тялото му и корените им се впиха в плътта му. Образите в ума му запрепускаха по-бързо, докато езерото поглъщаше спомените му за Дараявахуш: дуела им, начина, по който гледаше Нахри в лечебницата, огнената светлина, изпълнила пръстена му, когато се беше метнал на кораба.

В ума му отново отекнаха думи. КАЖИ МИ ИМЕТО СИ.

Дробовете му горяха. Две миди се мъчеха да се заровят в корема му, чифт зъбати челюсти се вкопчиха в рамото му. Моля те — умоляваше той. — Просто ме остави да умра.

Името ти, Алу-баба. Този път езерото изтананика думите с гласа на майка му, използвайки бебешкото му име, което не беше чувал от години. Дай ми името си или ще видиш какво ще се случи.

Образът на омразния афшин бе заменен от Девабад. Или това, което някога бе Девабад, а сега бяха горящи руини, заобиколени от изпарило се езеро и пълни с пепелта на жителите му. Баща му лежеше заклан върху мраморните стъпала на разрушения царски двор, а Мунтадир висеше от строшената решетка на един прозорец. Цитаделата рухна, погребвайки живи Уаджид и всички войници, с които беше израснал. Градът гореше; къщи лумваха в пламъци, деца пищяха.

Не! Али се загърчи в хватката на езерото, ала беше невъзможно да спре ужасните видения.

Скелетово тънки сиви създания с пъстроцветни крила се кланяха в подчинение. Реки и езера пресъхваха, градовете им бяха погълнати от огън и прах, докато земя, която Али разпозна като Ам Гезира, бе пометена от отровно море. Самотен дворец се издигаше от пепелта на Девабад, изтъкан от изгорено стъкло и стопен метал. Видя Нахри. Лицето й беше забулено с нахидско бяло, ала тъмните й очи се виждаха, пълни с отчаяние. Върху нея падна сянка с очертанията на мъж.

Дараявахуш. Ала с черни очи и белег, пресичащ младото му лице, без красивото изящество на роб. А после очите му отново станаха зелени и по-стари, познатата арогантна усмивка се завърна за миг. Кожата му грееше с огнена светлина, ръцете му се превърнаха във въглен. Сега очите му бяха златни и напълно неземни.

Гледай. Виденията започнаха да се повтарят, задържайки се върху образите на избитото му семейство. Мъртвите очи на Мунтадир се отвориха рязко. Кажи името си, ахи — умоляваше го брат му. — Моля те.

Умът на Али препускаше. Дробовете му бяха празни, водата беше гъста от кръвта му. Тялото му угасваше, мъглива чернота пъплеше към кървавите видения.

НЕ, изсъска езерото, отчаяно. ОЩЕ НЕ. Разтърси го силно и образите станаха по-жестоки. Майка му — измъчвана и хвърлена на гладните крокодили заедно с останалите аяанлийци пред очите на възторжена тълпа деви. Шафитите, събрани като добитък и подпалени живи на майдана. Писъците им изпълваха въздуха, от миризмата на горяща плът му се повдигна.

Мунтадир — съборен на колене и обезглавен пред жълтите очи на ликуваща тълпа ифрити. Група непознати войници измъкнаха Зейнаб от леглото и разкъсаха дрехите й…

Не! Господи, не. Спрете!

Спаси я — заповяда гласът на баща му. — Спаси всички нас. Железните окови отслабнаха, проядени от ръжда и се строшиха. Нещо металическо се притисна в дланта му. Дръжка на меч.

Две кървави ръце се обвиха около гърлото на сестра му. Ужасеният поглед на Зейнаб се впи в неговия. Братко, моля те!, изпищя тя.

Али се прекърши.

Ако не беше така сигурен в надвисналата си смърт или ако беше отгледан в пограничните земи, чиито обитатели бяха научени никога да не изричат истинското си име, да го пазят така, както пазят душата си, навярно би се поколебал, би прозрял какво означава в действителност това искане. Ала изтезаван с образите на семейството и града си, подложени на мъчения, Али не го беше грижа защо езерото иска онова, което несъмнено вече бе научило от спомените му.

— Ализейд! — изкрещя, думите бяха приглушени от водата. — Ализейд ал Кахтани!

Болката изчезна. Пръстите му се сключиха около дръжката на оръжието сякаш по собствена воля. Тялото му изведнъж му се стори далечно. Съвсем смътно си даде сметка, че го пускат, че го бутат през водата.

Убий дева.

Али изскочи на повърхността на водата, ала не ахна, за да си поеме въздух; не се нуждаеше от него. Покатери се по корпуса на кораба като рак и се изправи, вода струеше от дрехите, от устата, от очите му.

Убий дева. Чу дева да казва нещо. Въздухът беше различен, празен и сух. Примига и усети как нещо изгаря бузата му. Светът стана по-тих, по-сив.

Девът беше пред него. Част от ума му регистрира шока в зелените очи на другия мъж, докато той вдигаше оръжие, за да се защити. Ала движенията му бяха тромави. Али изби оръжието от ръката му и то политна в тъмното езеро. Войникът в него зърна своя шанс, видя оголения врат на другия мъж…

Пръстенът! Пръстенът! Али промени посоката на удара си, стоварвайки оръжието върху грейналия изумруд.

А после се олюля. Пръстенът се търкулна настрани, мечът падна от ръката му, вече просто ръждив артефакт, а не оръжие. Писъците на Нахри изпълниха въздуха.

— Убий дева — промълви Али и рухна, а мракът най-сетне го погълна.

* * *

Али сънуваше.

Беше в харема — градината на удоволствията на майчиното му племе; малко момченце с малката си сестричка, криещи се на любимото си място под върбата. Извитите й клони и гъстите й листа образуваха уютно скривалище до канала, закътано от очите на месещите се възрастни.

— Направи го отново! — примоли се той. — Моля те, Зейнаб!

Сестра му се надигна и седна с пакостлива усмивка. Между кръстосаните й слабички крака имаше купа, пълна с вода. Тя вдигна длан над нея.

— Какво ще ми дадеш?

Али трескаво запрехвърля през ума си малкото съкровища, които притежаваше, опитвайки се да реши с кое бе готов да се раздели. За разлика от Зейнаб той нямаше играчки; на момчетата, които обучаваха, за да станат воини, не се полагаха никакви дрънкулки и забавления.

— Мога да ти намеря котенце. Край Цитаделата е пълно с тях.

Очите на Зейнаб грейнаха.

— Съгласна.

Тя размърда пръсти, сбърчила съсредоточено личице. Водата потрепери, следвайки движенията на дланите й, а после бавно се надигна, когато Зейнаб завъртя дясната си ръка, извивайки се като течна панделка.

Али зяпна от удивление, а Зейнаб се изкиска и с едно движение развали фунията от вода.

— Покажи ми как — помоли той, посягайки към купата.

— Ти не можеш да го направиш — заяви Зейнаб важно-важно. — Ти си момче. И бебе. Нищо не можеш да направиш.

— Не съм бебе!

Чичо Уаджид дори му беше дал дръжката на едно копие, което да носи и с което да плаши змиите. Бебетата не можеха да правят подобни неща.

Завесата от листа се вдигна рязко, заменена от сърдитото лице на майка им. Хвърли един поглед към купата и в очите й припламна страх.

— Зейнаб! — Тя вдигна Зейнаб за ухото. — Колко пъти да ти повтарям? Никога не…

Али се дръпна назад, но майка му не му обърна внимание.

Както винаги. Изчака, докато прекосиха градината, хлиповете на Зейнаб вече отслабваха в далечината, преди да изпълзи обратно до купата. Загледа се в неподвижната вода, в тъмния профил на лицето си, обрамчен от бледите, огрени от слънцето листа.

Вдигна пръсти и заповяда на водата да се вдигне. Усмихна се, когато тя затанцува.

Знаеше, че не е бебе.

* * *

Сънят се отдръпна, отпратен обратно в царството на детските спомени, за да бъде забравен, когато остра болка го дръпна за лакътя. Нещо изръмжа дълбоко в ума му, дращейки с нокти, щракащо с челюсти, за да остане на мястото си. Дръпването дойде отново, последвано от изригване на горещина, и нещото в ума му го пусна.

— Това беше последното, царю — разнесе се женски глас.

Тънък чаршаф се спусна върху тялото му.

— Покрий и него — нареди един мъж. — Бих искал да му спестя тази гледка възможно най-дълго.

Абба, разпозна го Али, докато паметта му се завръщаше на късчета. Гласът на баща му бе достатъчен, за да го изтръгне от мъглата на болка и объркване, в която беше затънал.

А после още един глас.

— Абба, моля те. — Мунтадир. Брат му ридаеше, умоляваше. — Ще сторя всичко, което поискаш, ще се оженя за когото поискаш. Само разреши на онази Нахида да го излекува, позволи на Нисрийн да му помогне… Господи, сам ще превържа раните му! Джамшид ми спаси живота. Не би трябвало да страда заради…

— Синът на Каве ще бъде прегледан, когато моят син отвори очи. — Корави пръсти се сключиха около китката на Али. — Ще бъде излекуван, когато получа името на дева, който е оставил онези запаси на брега. — Гласът на Гасан стана по-студен. — Кажи му го. И се вземи в ръце, Мунтадир. Стига си ридал заради един мъж. Посрамваш се.

Али чу звука от стол, ритнат настрани, а после една врата се затръшна. Думите им не означаваха нищо за него, ала гласовете им… Господи, гласовете им.

Абба. Той опита отново.

— Абба… — успя най-сетне, мъчейки се да отвори очи.

Женско лице изплува пред очите му, преди баща му да успее да отговори. Нисрийн, спомни си Али, разпознал помощницата на Нахри.

— Отворете очи, принц Ализейд. Колкото се може по-широко.

Али се подчини и тя се наведе, за да погледне в очите му.

— Не виждам и следа от чернилката, царю.

Тя отстъпи назад.

— Аз… не разбирам… — започна Али. Лежеше по гръб и беше изтощен. Тялото му гореше; кожата му щипеше, а умът му беше… като отворена рана. Вдигна очи и разпозна покрива на лечебницата от калено стъкло. Небето беше сиво, дъждът рисуваше фигури върху прозрачните плочки. — Дворецът беше унищожен. Всички бяхте мъртви…

— Не съм мъртъв, Ализейд — увери го Гасан. — Опитай да се отпуснеш; ранен си.

Само че Али не можеше да се отпусне.

— Ами Зейнаб? — Писъците на сестра му все още отекваха в ушите му. — Тя… онези чудовища… — Опита се да седне и когато осъзна, че китките му са завързани за леглото, изпадна в паника. — Какво е това? Защо съм вързан?

— Бореше се с нас; забрави ли? — Али поклати глава и баща му кимна към Нисрийн. — Отвържи го.

— Царю, не съм сигурна…

— Не беше молба.

Нисрийн се подчини и баща му му помогна да седне, отмествайки ръцете му настрани, когато той се опита да дръпне белия чаршаф, увит около тялото му като пелена. — Остави го. А сестра ти е добре. Всички сме добре.

Али отново вдигна очи към дъжда, който барабанеше по стъкления покрив; гледката на водата беше странно привлекателна. Примига, заповядвайки си да извърне поглед.

— Не разбирам. Видях ви… всички ви… бяхте мъртви. Видях Девабад разрушен — настоя Али, но още докато изричаше думите, подробностите започнаха да му се губят, спомените се отдръпваха като отлив, докато нови, по-солидни, заемаха мястото им.

Битката му с афшина.

Той ме простреля. Простреля ме и аз паднах в езерото. Али докосна гърлото си, но не напипа рана. Побиха го тръпки. Не би трябвало да съм жив. Никой не оцеляваше в езерото, не и откакто маридите го бяха проклели преди хиляди години.

— Афшинът… — заекна. — Той… той се опитваше да избяга с Нахри. Заловихте ли го?

Видя как баща му се поколеба.

— В известен смисъл. — Гасан хвърли поглед към Нисрийн. — Изнеси това, за да бъде изгорено, и кажи на емира да се върне.

Нисрийн се надигна, в черните й очи не можеше да се прочете нищо. В ръцете си държеше дървена купа, пълна с нещо, което приличаше на окървавени останки от езерото, черупки и камъчета, оплетени кукички, малка разлагаща се рибка и няколко зъба. Гледката разтърси Али и очите му проследиха Нисрийн, която излезе, минавайки покрай две големи тръстикови кошници на пода. Мъртво сиво пипало с размерите на пепелянка делеше едната от тях с грубо накъсани водорасли. Зъбатата челюст на крокодилски череп надничаше от другата.

Али се изпъна. Зъби, потъващи в рамото ми, водорасли и пипала, вкопчени в крайниците ми. Погледна надолу, осъзнал внезапно колко грижливо беше увит чаршафът около тялото му. Посегна към единия му край и баща му опита да го спре.

— Недей, Ализейд.

Али го отметна и ахна.

Бяха го бичували.

Не, не беше бич, осъзна той, докато плъзваше поглед по окървавените си крайници. Белезите бяха прекалено различни един от друг, за да са оставени от камшик. Имаше резки, които стигаха до мускула, и драскотини, които едва бяха изкарали няколко капки кръв. Върху лявата му китка се беше врязал отпечатък от люспи, върху дясното му бедро минаваха неравни бразди. Ленти плът бяха обелени от ръцете му, като развити превръзки. Върху корема му имаше следи от ухапване.

— Какво се е случило с мен? — Разтрепери се, а когато никой не му отговори, гласът му се извиси от страх. — Какво стана?

Нисрийн замръзна на прага.

— Да повикам ли стражите, царю?

— Не — сопна се баща му. — Единствено сина ми. — Той улови ръцете на Али. — Ализейд, успокой се. Успокой се!

Нисрийн изчезна. По бузите на Али се стичаше вода, събираше се в шепите му, лепнеше по челото му. Той се взря с ужас в ръцете си, от които капеше вода.

— Какво е това? Да не би да се… потя?

Подобно нещо беше невъзможно: чистокръвните джинове не се потяха.

Вратата се отвори рязко и Мунтадир се втурна вътре.

— Зейди… слава на Бога — ахна, докато бързаше към леглото му. А после пребледня. — О… о.

Не само той беше шокиран. Али също зяпна. Брат му изглеждаше така, сякаш идваше от уличен побой. Челюстта му беше насинена, шевове затваряха дълбоки рани върху бузата и челото му, ръцете му бяха увити с кървави превръзки. Робата му висеше на ленти. Изглеждаше състарен с трийсет години; лицето му беше обтегнато, очите — подпухнали и почервенели от плач.

Али ахна.

— Какво е станало с теб?

— Бича реши да направи демонстрация на титлата си — отвърна Мунтадир жлъчно. — Докато ти не го превърна в купчина прах.

— Какво съм направил?

Царят изгледа Мунтадир сърдито.

— Все още не бях стигнал до тази част. — Отново се обърна към Али с необичайно меко изражение. — Спомняш ли си как се покатери на онзи кораб? Как уби Дараявахуш?

— Не!

Баща му и брат му се спогледаха мрачно.

— Какво си спомняш от езерото? — попита Гасан.

Болка. Неописуема болка. Не беше нужно обаче да го каже на разтревожения си баща.

— Аз… нещо ми говореше — спомни си той. — Показваше ми разни неща. Ужасни неща. Ти беше мъртъв, абба. Диру… отсякоха ти главата пред тълпа ифрити. — Примига, за да прогони сълзите, а Мунтадир пребледня. — Мъже обезчестяваха Зейнаб… улиците горяха… аз… мислех, че е истина. — Преглътна, опитвайки да се овладее. Пот се лееше от кожата му, напояваше чаршафите му. — Гласът… той… искаше нещо от мен. Името ми.

— Името ти? — повтори Гасан рязко. — Попитал те е за името ти? Даде ли му го?

— Така… така мисля — отвърна Али, мъчейки се да събере разпилените си спомени. — След това не помня нищо. — Баща му се вкамени и Али усети, че го обзема паника. — Защо?

— Никога не даваш името си, Ализейд. — Гасан очевидно се опитваше, и не успяваше, да овладее тревогата, надигнала се в гласа му. — Не и просто така, не и на някой, който не принадлежи към расата ни. Да дадеш името си, означава да дадеш контрол. Именно така ни поробват ифритите.

— Какво искаш да кажеш? — Али докосна раните си. — Мислиш, че ифритите са ми причинили това? — Той ахна. — Означавали…

— Не ифритите, Зейди — намеси се Мунтадир тихо. Али видя как брат му стрелка с поглед баща им, но Гасан не го спря. — Не те живеят в езерото.

Очите на Али се разшириха.

— Маридите? Това е лудост. Не са ги виждали от хиляди години!

— Говори по-тихо — изшътка баща му и погледна към по-големия си син. — Мунтадир, дай му малко вода.

Мунтадир му напълни чаша от керамичната кана на масата зад тях, пъхна я в ръката му и отстъпи предпазливо назад. Али я стисна и отпи притеснено една глътка.

Лицето на Гасан си остана мрачно.

— Виждали са ги, Ализейд. Самият Зейди ал Кахтани, когато превзел Девабад… в компанията на аяанлиеца, който ги командвал.

Али се вледени.

— Какво?

— Зейди видял маридите — повтори Гасан. — Когато синът му станал емир, той го предупредил за тях, предупреждение, което се предава през поколенията царе на Кахтаните.

— Никога не си навличаме гнева на аяанлийците — тихо каза Мунтадир.

Гасан кимна.

— Според Зейди именно съюзът на аяанлийците с маридите ни донесъл победата… но аяанлийците заплатили ужасна цена затова. Никога не можем да ги предадем.

Али беше потресен.

— Маридите са ни помогнали да отнемем Девабад от Нахидите? Но това… това е нелепо. Това е… мерзко. Това би означавало…

— Че сме предали расата си — довърши Гасан. — Поради което онова, което чу, не бива да излиза извън тези четири стени. — Той поклати глава. — Собственият ми баща не го вярваше, твърдеше, че е просто история, предавана през вековете, за да ни сплаши. — Лицето му посърна. — До днес смятах, че може би е прав.

Али присви очи.

— Какво се опитваш да кажеш?

Гасан улови ръката му.

— Ти падна в езерото, синко. Дал си името си на някакво създание в дълбините. Мисля, че то го е взело… взело е теб.

Али се надигна от подгизналите си чаршафи с цялото негодувание, на което беше способен.

— Мислиш, че съм оставил един марид… какво, да ме обладае? Това е невъзможно!

— Зейди… — Мунтадир пристъпи по-близо, лицето му имаше извинително изражение. — Видях те да се покатерваш обратно на кораба. Всички онези неща висяха по теб, очите ти бяха черни и ти шепнеше на някакъв странен език. А когато използва печата, господи, напълно надви Дараявахуш. Никога не съм виждал нещо такова.

Печата? Използвал бе печата на Сулейман? Не, това е лудост. Пълна лудост. Али беше образован мъж. Никога не бе чел нещо, което дори да загатва, че маридите могат да обладаят един джин. Как бе възможно нещо такова да бъде опазено в тайна? И означаваше ли това, че зад жестоките мълви, които се носеха за хората на майка му, се криеше истина?

Али поклати глава.

— Не. Имаме учени; те знаят истината за войната. Освен това джиновете не може да бъдат обладавани от мариди. Ако можеха, несъмнено все някой щеше да го е проучил. Щеше да е описано в някоя книга…

— О, дете… — Очите на баща му бяха пълни с печал. — Не всичко го има в книгите.

Али наведе поглед, мъчейки се да преглътне сълзите си, неспособен да понесе съжалението върху лицето на баща си. Грешат — опита се да настои пред самия себе си. — Грешат.

Ала как иначе би могъл да обясни празнотите в паметта си? Ужасяващите видения? Самия факт, че е жив? Бяха го простреляли в гърлото и в гърдите, паднал бе във вода, прокълната да разкъсва на парченца всеки джин, който се докосне до нея. А ето че беше тук.

Марид. Взираше се в ръцете си, от които капеше вода, и усещаше, че му се повдига. Дадох името си и оставих един воден демон да използва тялото ми като лъскаво ново оръжие, за да убие афшина. Стомахът му се бунтуваше.

С крайчеца на окото си видя как керамичната кана на масата зад брат му затрепери. Господи, можеше да я усети; чувстваше, че водата копнее да се освободи. Това осъзнаване го разтърси до мозъка на костите.

Баща му стисна ръката му.

— Погледни ме, Ализейд. Афшинът е мъртъв. Всичко свърши. Не е нужно никой да научава.

Само че не беше свършило. Никога нямаше да свърши: дори сега от челото му се лееше пот. Беше различен.

— Али, дете. — Чуваше тревогата в гласа на баща си. — Говори с мен, моля те…

Али си пое рязко дъх и каната зад Мунтадир се пръсна, запращайки глинени парченца по пода. Водата рукна и Мунтадир подскочи, посягайки към ханджара, който висеше на кръста му.

Али срещна очите му и той свали ръка от оръжието с леко засрамен вид.

— Абба… не бива да го виждат в това състояние — тихо каза той. — Трябва да се махне от Девабад. Та Нтри. Несъмнено аяанлийците ще знаят…

— Няма да го дам на хората на Хатсет — заяви Гасан упорито. — Мястото му е при нас.

— Той кара каните с вода да се пръскат на парченца и се дави в собствената си пот! — Мунтадир разпери ръце. — Той е втори в линията за престола. Ударите на две сърца го делят от това да контролира печата на Сулейман и да властва над царството. Напълно е възможно маридът все още да е в него и да чака отново да го покори. — Мунтадир срещна уплашените очи на брат си. — Зейди, съжалявам, наистина съжалявам… ала би било върховна безотговорност да ти позволим да останеш в Девабад. Въпросите, които състоянието ти ще предизвика… — Той поклати глава и отново погледна към баща им. — Ти си този, който ми изнесе онази лекция, когато ме направи емир. Този, който ми каза какво ще стане, ако девите дори заподозрат как сме спечелили войната.

— Никой нищо няма да научава — сопна се царят. — Никой на кораба не е бил достатъчно близо, за да види какво се е случило.

Мунтадир скръсти ръце.

— Никой? Да разбирам ли, че вече си се погрижил за предполагаемата ни Бану Нахида.

Али се олюля.

— Какво искаш да кажеш? Къде е Нахри?

— Добре е — увери го царят. — Все още не съм решил съдбата й. Ще имам нужда от показанията ти, ако реша да я екзекутирам.

— Да я екзекутираш? — ахна Али. — Защо, в името на Всевишния, би я екзекутирал? Онзи умопобъркан не й остави никакъв избор.

Баща му изглеждаше озадачен.

— Според Мунтадир именно тя наредила на афшина да се хвърли в атака. Опитвали се да избягат, когато ти си го убил.

Да избягат? Али потръпна. Заболя го, не можеше да го отрече. Въпреки това поклати глава.

— Не така започна. Заварих го да се опитва да я отвлече от лечебницата. Заяви й, че ще ме убие, ако не отиде с него.

Мунтадир изсумтя.

— Колко удобно. Кажи ми, Зейди… поне скриха ли смеха си, докато ти разиграваха малкото си представление, или просто решиха, че си прекалено глупав, за да се усетиш?

— Това е истината!

— Истината. — Брат му се намръщи, лицето му потъмня. — Как изобщо би я разпознал?

Гасан се намръщи.

— Какво си правил в лечебницата посред нощ, Ализейд?

— Няма значение защо е бил там, абба — заяви Мунтадир пренебрежително. — Казах ти, че ще я защити; толкова е заслепен от любов, че дори не го осъзнава. Вероятно наистина вярва, че тя е невинна.

— Не съм заслепен от любов — сопна се Али, обиден от това предположение. Дъждът барабанеше по-силно по покрива, като ехо на думкащото му сърце. — Знам какво видях. Какво чух. И тя е невинна. Ще го изкрещя по улиците, ако я изправиш пред съда!

— Давай! — извика Мунтадир в отговор. — Няма да е първият път, в който ни посрамваш по улиците!

Гасан се надигна на крака.

— За какво, в името на Всевишния, говорите вие двамата?

Али не бе в състояние да отговори. Усещаше, че започва да губи контрол. Дъждът барабанеше по стъклото над него, водата беше мъчително близо.

Мунтадир го изгледа яростно, предупреждението в сивите му очи бе така ясно, сякаш го беше изрекъл.

— Двайсет и един души са мъртви, Зейди. Неколцина от тях, защото се опитаха да ме защитят, останалите, защото дойдоха да спасят твоя живот. — Той примига, сълзи оросиха тъмните му ресници. — Най-добрият ми приятел вероятно ще се присъедини към тях. И проклет да съм, ако на онази лъжлива нахидска курва й се размине, защото, когато става дума за шафитите, думата ти не означава нищо.

Той остави предизвикателството да увисне във въздуха. Али си пое дълбоко дъх, опитвайки се да овладее чувствата, които бушуваха в него.

Над главите им се разнесе металически стон. Покапа вода.

Гасан вдигна очи и за първи път в живота си Али видя истински страх върху лицето на баща си.

Покривът рухна.

Водата нахлу през тавана, запращайки парчета медни тръби и късчета стъкло в лечебницата. Дъждът се изсипа вътре, обливайки кожата на Али и успокоявайки горящите му рани. С крайчеца на окото си видя как Мунтадир и баща му се скриха под единственото здраво местенце от покрива. Царят изглеждаше невредим. Разтърсен, но невредим.

За разлика от Мунтадир. Прясна черна кръв се стичаше по лицето му — парче стъкло трябва да го беше порязало по бузата.

— Ахи, съжалявам! — Али почувства как го залива вина и се смесва с объркването му. — Не исках да го направя, не исках да те нараня, кълна се!

Ала брат му не гледаше към него. Празният му поглед обходи съсипаната лечебница, шуртящия дъжд, рухналия таван. Ръката му се вдигна към окървавената му буза.

— Не… аз съжалявам, Зейди. — Той избърса кръвта от лицето си с края на тюрбана си. — Кажи на абба каквато истина поискаш. Оправи нещата както можеш. — Устните му се свиха в тънка ивица. — Повече няма да те защитавам.

29. Али

— Ассаламу алейкум уа рахматуллахи. — Али извърна глава към лявото си рамо и отново прошепна: — Ассаламу алейкум уа рахматуллахи.

Отпусна рамене и обърна длани нагоре, за да изрече молитвата си, но умът му се изпразни при вида на ръцете му. Въпреки че раните му зарастваха забележително бързо, белезите бяха упорити, избледнели до тънки тъмни линии, които толкова много приличаха на татуировката на мъртвия афшин, че стомахът му се свиваше.

Али чу вратата да се отваря зад него, но не й обърна внимание, съсредоточавайки се отново върху молитвите си. Когато приключи, се обърна.

— Абба?

Царят се беше отпуснал на килимчето зад него. Под очите му имаше сенки, главата му не беше покрита. На пръв поглед би могъл да бъде от простолюдието, уморен старец в простичка памучна дишдаша, седнал, за да си почине. Дори брадата му като че ли бе по-сива, отколкото преди няколко дни.

— М-мир на тебе — заекна Али. — Извинявай. Нямах представа…

— Не исках да те притеснявам.

Гасан потупа килимчето до себе си и Али отново се отпусна на пода. Баща му се взираше в михраба, малката резбована ниша в ъгъла, показваща посоката, в която Али, както и всеки друг правоверен джин, се навеждаше в молитва.

Очите на царя помътняха и той потърка брадата си.

— Не съм особено вярващ — заяви най-сетне. — Никога не съм бил. Честно казано, винаги съм смятал, че религията ни е била просто политически ход от страна на предците ни. Какъв по-добър начин да обединят племената и да опазят идеите на революцията от това да приемат новата човешка вяра на родината ни? — Гасан замълча за миг. — Разбира се, знам, че това е огромна ерес в очите на такива като теб, но помисли само… нима до голяма степен именно тя не сложи край на боготворенето на Нахидите? Нима не даде на властта ни лустрото на божествено одобрение? Хитър ход. Или поне така съм си мислел винаги.

Гасан продължаваше да се взира в михраба, ала умът му сякаш беше безкрайно далече.

— А после видях онзи кораб да избухва в пламъци с децата ми на борда, оставени на милостта на един безумец, когото аз пуснах в града ни. Слушах писъците, ужасен, че ще разпозная един от тях, ще го чуя да вика името ми… — Али чу как нещо го задави. — Ще излъжа, ако кажа, че челото ми не се опря в килимчето за молитва по-бързо, отколкото това на най-фанатичния шейх.

Али продължаваше да мълчи. Откъм отворения балкон чуваше птичките да пеят на яркото слънце. Светлината се процеждаше през решетките на прозорците, рисувайки сложни фигури върху шарките на килимчето. Взираше се в пода, а пот оросяваше челото му. Започваше да свиква с това усещане.

— Казвал ли съм ти някога защо те нарекох Ализейд? — Али поклати глава и баща му продължи: — Ти се роди малко след убийството на Маниже и Рустам. Мрачни времена за хората ни, вероятно най-ужасните от войната насам. В Девабад беше пълно с бежанци, бягащи от ифритите в граничните провинции, сред девите се зараждаше отцепническо движение, сахраянците вече се бяха разбунтували открито. Мнозина вярваха, че са настъпили последните дни на расата ни. Всички казваха, че е чудо, когато майка ти забременя отново след раждането на Зейнаб. За чистокръвните жени е късмет да имат дори едно дете, а две? И то толкова скоро едно след друго?

Гасан поклати глава и по лицето му пробяга нещо като усмивка.

— Казваха, че е благословия от Всевишния, знак за благоразположението Му към моята власт. — Усмивката му угасна. — А после ти се оказа момче. Втори син с могъща майка от богато племе. Когато отидох при Хатсет, тя ме умоляваше да не те убия.

Той отново поклати глава.

— Това, че ме смяташе за способен на нещо такова, докато аз броях пръстчетата ти и ти шепнех езана… тогава разбрах, че с нея сме непознати един за друг. Ден след раждането ти двама убийци от Ам Гезира се явиха в двора. Опитни мъже, най-добрите в онова, което правеха, предлагащи дискретни начини да разрешат проблема ми. Милостиви, бързи решения, които нямаше да породят никакво съмнение у аяанлийците. — Баща му стисна юмруци. — Поканих ги в кабинета си. Изслушах спокойните им разумни думи. А после ги убих със собствените си ръце.

Али се сепна, ала баща му като че ли не забеляза.

Взираше се през прозореца, потънал в спомени.

— Изпратих главите им обратно в Ам Гезира и когато настъпи денят, в който трябваше да получиш името си, те нарекох „Ализейд”, докато прикрепях реликвата ти към ухото ти. Името на най-великия ни герой, родоначалника на царуването ни, та всички да знаят, че си мой син. Дадох те на Уаджид, за да те отгледа като кайд, и през годините, докато те гледах да израстваш в стъпките на онзи, чието име носеше — благороден, но добър, страховит зулфикарин… Решението ми ме радваше. От време на време се улавях да се чудя… — Гасан замълча за миг, поклащайки леко глава и едва тогава, за първи път, откакто беше влязъл в стаята, се обърна и срещна погледа на Али. — Сега обаче се боя, че да дам на втория си син името на най-прословутия бунтовник в нашия свят не бе най-мъдрото решение.

Али наведе глава. Не бе в състояние да погледне баща си в очите. Беше си се представял изпълнен със справедливо възмущение, когато най-сетне се стигне до този разговор, ала сега му се повдигаше.

— Мунтадир ти е казал.

Гасан кимна.

— Онова, което знаеше. Много си внимавал да не му дадеш никакви имена, но не беше трудно да ги открия. Тази сутрин екзекутирах Рашид бен Салкх. Може би ще ти донесе малка утеха да научиш, че той не е взел никакво участие в покушението над теб. Изглежда, че шафитът е действал сам, в опит да си отмъсти за безредиците. Все още издирваме старицата.

Хано е действал сам. Али се вцепени, докато вината лягаше върху раменете му. Значи, Рашид бе точно такъв, какъвто изглеждаше. Вярващ като него, мъж, така отдаден на желанието да помогне на шафитите, че бе предал племето си и бе рискувал привилегирования си живот като чистокръвен гезирски офицер. А сега заради Али той беше мъртъв.

Али знаеше, че би трябвало да се извини, да се хвърли в краката на баща си, ала чудовищността на онова, което беше сторил, изтри всеки порив да спаси собствения си живот. Помисли си за малкото момиченце, което бяха спасили. Дали щеше да се озове на улицата, след като сестра Фатумай бъдеше заловена? Ами останалите деца?

— Тя е възрастна жена, абба. Стара шафитска жена, която се грижи за сираци. Как е възможно да мислиш, че някой като нея би могъл да представлява заплаха? — Али долови раздразнението в гласа си. — Как е възможно да мислиш, че който и да било от тях представлява заплаха? Те просто искат нормален живот.

— Да. Нормален живот с теб като техен цар.

Сърцето на Али прескочи един удар. Хвърли поглед към баща си, за да види дали се шегува, ала върху каменното лице на Гасан нямаше и помен от веселие.

— Не, предполагам, че не си искал да направиш връзката, но брат ти определено го стори. Рашид бен Салкх беше свален от пост в Та Нтри преди години по подозрение в подбудителство. Когато го арестуваха, гореше писма от аяанлийците. Направи самопризнания при мъченията, но настояваше, че ти си невинен. — Царят се облегна назад. — Не знаеше самоличността на аяанлийските си поддръжници, но изобщо не се съмнявам, че смъртта му ще всее ужас сред не един член на семейството на майка ти.

Устата на Али пресъхна.

— Абба… накажи ме, задето помагах на „Танзим”. Признавам го открито. Но това? — Дори не бе в състояние да изрече думата. — Как е възможно да мислиш, че бих вдигнал оръжие против теб? Против Мунтадир? — Прокашля се, усетил, че емоцията го надвива. — Наистина ли смяташ, че съм способен на…

— Да — отсече Гасан рязко. — Смятам, че си способен. Смятам, че би го направил с неохота, но си напълно способен. — Замълча за миг и го погледна. — Дори сега виждам гнева в очите ти. Може и да не събереш смелост да се опълчиш на мен. Но Мунтадир…

— Той е мой брат — прекъсна го Али. — Никога не бих…

Гасан вдигна ръка, за да го накара да замълчи.

— Поради което познаваш слабостта му. Също като мен. Първите десетилетия от царуването му ще бъдат бурни. Ще управлява зле Хазната и ще угажда на двора. Ще въведе строги мерки против обичните ти шафити, опитвайки се да изглежда корав, и ще отблъсне царицата си, жена, на която подозирам, че ти много държиш, заради цял куп наложници. А като кайд, ти ще бъдеш принуден да гледаш. Докато аяанлийците шепнат в ухото ти, а зад гърба си имаш лоялността на войниците си… Ще гледаш. И ще се пречупиш.

Али се изпъна. Онова студено място, буцата от озлобление, до която Мунтадир се беше докоснал за миг у Ханзада, отново бе отприщена. Не беше свикнал да възразява толкова директно на баща си, ала това бе обвинение, което не можеше да подмине току-така.

— Никога не бих го сторил — повтори. — Едва не се разделих с живота си, за да спася Мунтадир на онзи кораб. Никога не бих го наранил. Искам да му помогна. — Той разпери ръце. — Единствено за това става въпрос, абба. Не искам да бъда цар! Не искам златото на аяанлийците. Исках да помогна на своя град, на хората, които изоставихме!

Гасан поклати глава. Имаше още по-решителен вид.

— Вярвам ти, Ализейд. И именно там е проблемът. Също като онзи, чието име носиш, смятам, че толкова много искаш да помогнеш на шафитите, че би бил готов да събориш града, за да ги видиш как се издигат. А това е нещо, което не мога да допусна.

Не каза нищо повече. Не беше и нужно. Защото Гасан отдавна бе дал да се разбере какви са възгледите му за царската власт. Девабад беше на първо място. Преди племето му. Преди семейството му.

Преди живота на най-малкия му син.

Али се почувства странно лек. Прокашля се, трудно му беше да диша. Само че нямаше да се моли за живота си. Вместо това закорави сърцето си и погледна баща си в очите.

— Кога ще срещна каркадана?

Гасан задържа погледа му.

— Няма да се срещнеш с него. Лишавам те от титлите и парите ти в Хазната и те изпращам в Ам Гезира. Останалите племена ще решат, че си отишъл, за да оглавиш някой гарнизон.

Изгнание? — Али се намръщи. — Не може да е само това. Ала когато баща му не добави нищо, той си даде сметка, че в историята за раждането му бе имало предупреждение.

Чужденците може и да сметнеха, че това е просто военно назначение, ала гезирците щяха да знаят истината. Когато Ализейд ал Кахтани — Ализейд Аяанлиеца — пристигнеше в Ам Гезира, обеднял и сам, гезирците щяха да разберат, че е изгубил покровителството на баща си. Че този втори син, този чужд син е бил изоставен и кръвта му може да бъде пролята без страх от възмездие. Гезирските наемни убийци бяха най-добрите и най-леснодостъпните. Всеки, надяващ се да си спечели благосклонността на брат му, на баща му, на Каве, на който и да било от многобройните врагове, които Али си беше създал през годините… дори не беше нужно да е някой, чийто гняв лично си беше навлякъл. Кахтаните имаха стотици противници дори сред собственото си племе.

Наказанието му беше екзекуция. Може и да отнемеше няколко месеца, но в крайна сметка щеше да умре. Не на бойното поле, биейки се храбро в името на семейството си; не като мъченик, избрал с ясно съзнание да защити шафитите. Не, вместо това щеше да бъде преследван като животно в непозната земя и убит, преди да бе навършил четвърт век. Щеше да прекара последните си дни сам и изпълнен с ужас, а когато неминуемо паднеше, щеше да бъде от ръцете на хора, които щяха да го накълцат на парчета, за да се сдобият с кървавото доказателство, необходимо за да им бъде заплатено.

Баща му се изправи, бавните му движения издаваха възрастта му.

— Един търговски керван потегля за Ам Гезира утре. Ще заминеш с тях.

Али не помръдна. Не бе в състояние.

— Защо просто не наредиш да ме убият? — Думите излязоха забързано, полуумолително. — Хвърли ме на каркадана, отрови храната ми, накарай някой да ми пререже гърлото, докато спя. — Примига, мъчейки се да преглътне сълзите си. — Няма ли да бъде по-лесно?

Виждаше собствената си покруса, отразена върху лицето на баща си. Въпреки всичките шеги за това колко много приличал на хората на майка си, очите му открай време бяха очите на Гасан.

— Не мога — призна царят. — Не мога да дам такава заповед. — И за тази своя слабост, синко, съжалявам.

Обърна се и понечи да си тръгне.

— Ами Нахри? — извика Али, докато баща му посягаше към вратата, жадуващ отчаяно за мъничко утеха. — Знаеш, че казах истината за нея.

— Нищо такова не знам — възрази Гасан. — Мисля, че Мунтадир е прав; когато става дума за нея, на думата ти не може да се вярва. Пък и това не променя станалото.

Али беше разрушил бъдещето си, за да каже истината. Не можеше да бъде напразно.

— Защо не?

— Ти уби Дараявахуш пред очите й, Ализейд. Нужни бяха трима мъже, за да я откъснат, пищяща и ритаща, от пепелта му. Ухапа един от тях толкова лошо, че трябваше да бъде зашит. — Баща му поклати глава. — Каквото и да е имало между вас двамата, то свърши. Ако преди не ни е смятала за врагове, сега със сигурност сме такива.

30. Нахри

— О, воине на джиновете, умолявам те… — Нахри затвори подпухналите си очи, докато напяваше, потропвайки с пръсти по една преобърната купа, лепкава от засъхнали парченца ориз. Беше я взела от купчината плесенясващи съдове до вратата, останки от обеди и вечери, които едва беше докоснала.

Взе треска дърво от един строшен стол и поряза дълбоко китката си. Гледката на кръвта й беше разочароваща. Би подействало по-добре, ако имаше пиле. Ако музикантите й бяха тук. Заровете бяха прецизна работа.

Кръвта се стече по ръката й и покапа по пода, преди раната да се затвори.

— Велики пазителю, призовавам те. Дараявахуш е-Афшин — прошепна, а гласът й се прекърши, — ела при мен.

Нищо. Спалнята й си остана все така тиха, както преди седмица, когато я бяха заключили тук, все още покрита с пепелта му. Само че Нахри не позволи това да я разубеди. Просто щеше да опита отново, променяйки леко песента. Не можеше да си спомни точните думи, които беше изпяла в Кайро толкова отдавна, но улучеше ли ги веднъж, трябваше да се получи.

Размърда се на пода, долавяйки миризмата на немита коса, докато притегляше мръсната купа към себе си. Порязваше китката си Бог знае за кой път, когато вратата на стаята й се отвори. Тъмният силует на една жена се очерта на фона на ослепителната светлина в лечебницата.

— Нисрийн — повика я Нахри с облекчение. — Ела. Ако ти поддържаш ритъма на барабана, аз мога да използвам тази чиния като дайре и…

Нисрийн се втурна в стаята и изтръгна окървавеното парче дърво от ръката й.

— О, дете… какво е това?

— Призовавам Дара — отвърна Нахри. Не беше ли очевидно? — Веднъж вече успях. Няма причина да не го сторя отново. Просто трябва да го направя както трябва.

— Бану Нахри. — Нисрийн коленичи и бутна купата настрани. — Той си отиде, дете. Няма да се върне.

Нахри блъсна ръцете й настрани.

— Няма откъде да го знаеш — заяви тя яростно. — Ти не си Нахида. Нищичко не зна…

— Познавам робите — прекъсна я Нисрийн. — Помогнала съм на майка ти и чичо ти да освободят дузини роби. И, дете… те не може да бъдат отделени от вместилищата си. Нито за миг. То е единственото, което свързва душата им с този свят. — Нисрийн улови лицето на Нахри между дланите си. — Той си отиде. Ти обаче си жива. И ако искаш да продължиш да живееш, трябва да се стегнеш. — Очите й бяха потъмнели от предупреждение. — Царят иска да говори с теб.

Нахри застина. В ума си отново видя стрелата, пронизала гърлото на Али, и чу Мунтадир да пищи, докато Дара го бичуваше. Студена пот изби по тялото й. Не можеше да застане пред баща им.

— Не. — Тя поклати глава. — Не мога. Той ще ме убие. Ще ме хвърли на онзи каркадан и…

— Няма да те убие. — Нисрийн я издърпа на крака. — Защото ще кажеш точно това, което той иска да чуе, и ще направиш каквото ти нареди, ясно ли е? Ето как ще оцелееш. — Тя задърпа Нахри към хамама. — Само че първо ще те изкъпем.

Малката баня беше топла и пълна с пара, когато влязоха, от влажните плочки се носеше дъх на рози. Нисрийн кимна към едно малко дървено столче в мъгливите сенки.

— Седни.

Нахри се подчини. Нисрийн придърпа леген с гореща вода и й помогна да свали мръсната туника. Изпразни легена над главата й и водата потече по ръцете й, посивявайки, докато отмиваше пепелта от кожата й.

Пепелта на Дара. Гледката едва не я съсипа. С усилие преглътна един хлип.

— Не мога да го направя. Не и без него.

Нисрийн цъкна с език.

— Къде се дяна момичето, което уби ифрит с кръвта си и ми държеше огнени, богохулни речи за предците си? — Тя коленичи и избърса мръсното лице на Нахри с влажна кърпа. — Ще преживееш това, Бану Нахри. Трябва да го направиш. Ти си всичко, което имаме.

Нахри преглътна буцата, заседнала в гърлото й. Внезапно я осени една мисъл.

— Ами пръстенът му… може би ако го намерим…

— Няма го вече. — Горчива нотка се прокрадна в гласа на Нисрийн, докато правеше пяна с калъп сапун. — Не остана нищичко; царят нареди да изгорят кораба и да го потопят на дъното. — Тя насапуниса дългата коса на Нахри. — Никога не съм виждала Гасан такъв.

Нахри се напрегна.

— Какво искаш да кажеш?

Нисрийн понижи глас.

— Дараявахуш е получил помощ, Нахри. Хората на царя намерили припаси на брега. Не много, възможно е да е бил само един мъж, но… — Тя въздъхна. — С това и демонстрациите… цари хаос.

Нисрийн изля кофа чиста вода върху главата й.

— Демонстрациите? Какви демонстрации?

— Пред стените на двореца всеки ден се събират деви, настояващи за правосъдие за смъртта на Дараявахуш. — Нисрийн й подаде хавлия. — Убийството на роб е страшно престъпление в нашия свят, а афшинът… е, предполагам, че в храма си видяла с очите си какво изпитват към него хората ни.

Нахри потръпна при спомена за това как Дара си играе с децата на девите в градината, благоговейните лица на възрастните, трупащи се около него.

Прекрасно си спомняше обаче и чия бе вината за касапницата на кораба… и онази смърт, която царят никога нямаше да прости.

— Нисрийн… — започна, докато другата жена се залови да разреши косата й. — Дара уби Али. Единственото правосъдие, което Гасан ще въздаде…

Нисрийн се дръпна изненадано.

— Дара не уби Ализейд. — Лицето й помръкна. — И аз ако не знам… принудена бях да го лекувам.

— Да го лекуваш… Али е жив? — Нахри не можеше да повярва на ушите си. Принцът беше прострелян, удавен, а после очевидно обладан от марид; и през ум не й беше минало, че е възможно да е жив. — Добре ли е?

— Добре ли е? — повтори Нисрийн, видимо потресена от въпроса. — Той уби твоя афшин!

Нахри поклати глава.

— Не беше той. — Нямаше и следа от Али в маслоокото демонично създание, което се бе покатерило на кораба, шепнейки на език като прилива на морето. — Бяха маридите. Вероятно са го принудили…

— Той вероятно сам е предложил — прекъсна я Нисрийн студено. — Не че някога ще научим истината. Гасан вече го изпрати тайно в Ам Гезира… и ме предупреди, че ако спомена някому какво се е случило, ще ти пререже гърлото.

Нахри потрепери. Не само заради заплахата, но и заради връхлетелия я внезапно спомен за Али и забързаното му извинение на кораба. Не беше казал нищо, оставяйки ги да се хвърлят в капана, който знаеше, че ги очаква.

Нисрийн като че ли прочете мислите й.

— Господарке, забрави Кахтаните. Поне веднъж се тревожи за твоите хора. Тях ги избиват, бесят ги по стените на двореца само защото искат правосъдие, заради едно просто запитване относно смъртта на един от нас. Извличат ги от домовете им, разпитват ги и ги измъчват. Изгубихме царската защита, никой небрани квартала ни… половината от магазините ни на Големия базар вече са разграбени. — Гласът й се прекърши. — Тази сутрин чух, че едно момиче дева е било грабнато от паланкина си и изнасилено от тълпа шафити, докато Царската стража стояла, без да си мръдне пръста.

Кръвта се отцеди от лицето на Нахри.

— Аз… съжалявам. Нямах представа.

Нисрийн приседна на пейката срещу нея.

— Тогава ме чуй. Нахри, Кахтаните не са ти приятели. Открай време правят така: някой от нас престъпва границата, някой от нас само си помисля да престъпи границата и стотици плащат за това.

Вратата се отвори рязко и един гезирски войник нахълта в хамама.

Нисрийн скочи на крака, закривайки Нахри от очите му.

— Нямаш ли срам?

Войникът сложи ръка върху дръжката на зулфикара си.

— Не и за курвата на Бича.

Курвата на Бича? Нахри усети как я побива страх от думите му. Ръцете й трепереха толкова силно, че Нисрийн трябваше да й помогне да се облече, нахлузвайки широка ленена дреха през главата й и завързвайки шалварите й.

След това надяна собствения си черен чадор върху мократа й коса.

— Моля те — каза й на дивастийски. — Ти си единствената, която остана. Забрави скръбта си. Забрави думите ни тук. Кажи на царя онова, което иска да чуе, за да те помилва.

Нетърпеливият войник я сграбчи за китката и я задърпа към вратата. Нисрийн ги последва.

— Моля те, Бану Нахри! Трябва да знаеш, че той те обичаше; не би искал да захвърлиш…

Войникът затръшна вратата в лицето на Нисрийн.

Повлече Нахри по градинската пътека. Беше грозен ден, сиви облаци мърсяха небето, леден вятър забиваше ситния дъжд в лицето й. Нахри уви чадора около тялото си и потрепери; щеше й се да можеше да изчезне в него.

Прекосиха хлъзгавия от дъжда павилион и се отправиха към малък дървен белведер, сгушен между запустяла градина с билки и стар индийски люляк. Царят беше сам и имаше обичайния си овладян вид, черните му одежди и лъскавият му тюрбан бяха съвършено сухи.

Въпреки предупреждението на Нисрийн, Нахри не се поклони. Изпъна рамене и го погледна право в очите.

Гасан отпрати войника.

— Бану Нахида — поздрави я той. Изражението му беше спокойно. — Защо не седнеш? — предложи, махвайки към насрещната пейка.

Нахри седна, потискайки желанието да се плъзне в другия край на пейката, възможно най-далече от него. Очите му нито за миг не бяха изпуснали лицето й.

— Изглеждаш по-добре, отколкото когато те видях за последен път — отбеляза той лековато.

Нахри потръпна. Смътно си спомняше появата му на кораба. Мощта на печата на Сулейман, задействана за втори път, докато войници я издърпваха, пищяща и съпротивляваща се, от пепелта на Дара.

Искаше да приключи с този разговор възможно най-бързо… да се махне далече от него възможно най-бързо.

— Нищо не знам — избъбри на един дъх. — Не знам кой му е помогнал, не знам какво…

— Вярвам ти — прекъсна я Гасан. Нахри го изгледа учудено и той продължи. — Искам да кажа, не ме е грижа особено, но ти вярвам.

Нахри се заигра с ръба на чадора си.

— Какво искаш тогава?

— Да знам каква е позицията ти сега. — Гасан разпери ръце. — Двайсет и един мъже са мъртви, а улиците на града ми са в пламъци. Всичко това, защото онзи прокълнат афшин решил в разпален миг на безмерна глупост да те отвлече заедно с моя син и да избяга от Девабад. Чух поразително различни разкази затова как е станало. И се спрях на един от тях.

Нахри повдигна вежда.

— Спрял си се на един от тях?

— Да — отвърна Гасан. — Смятам, че двама пияни мъже са се забъркали в идиотска караница заради жена. Смятам, че един от тези мъже, все още озлобен заради изгубената война, докаран почти до лудост от робството, обезумял. Мисля, че решил да вземе със сила онова, което му принадлежи. — Изгледа я изпитателно. — И мисля, че е било истински късмет, че по-малкият ми син, ранен в сбиването по-рано, се намирал в лечебницата, за да чуе писъците ти.

— Не това се случи — заяви Нахри разпалено. — Дара никога не би…

Царят махна пренебрежително с ръка.

— Той беше избухлив мъж от един древен и жесток свят. Кой би могъл да разбере защо е избрал да избухне по този начин? Да те открадне от леглото ти като някакъв варварин от дивите земи на Девастана. Естествено, че не си се съпротивлявала; била си ужасена, младо момиче, което в продължение на месеци е било под неговото влияние.

Нахри обикновено страшно я биваше да овладява емоциите си, но ако Гасан смяташе да изкара Дара някакъв варварин изнасилвач, а нея като безпомощна жертва, и то пред очите на всички, значи, беше луд.

Пък и не беше единственият, който държеше козове.

— Тази твоя очарователна историйка включва ли частта, където синът ти беше обладан от маридите и използва печата на Сулейман?

— Ализейд никога не е бил обладаван от маридите — заяви Гасан напълно спокойно. — Ама че нелепица. Никой не е виждал маридите от хилядолетия. Ализейд изобщо не е падал в езерото. Заловил се е за такелажа на кораба и се е покатерил обратно на борда, за да убие афшина. Той е герой. — Замълча за миг и изви устни в горчива усмивка, а гласът му потрепери за първи път. — Винаги е бил надарен с меча.

Нахри поклати глава.

— Не това се случи. Имаше и други свидетели. Никой няма да повярва…

— Много по-лесно е за вярване от това, че Маниже е имала тайна дъщеря, скрита далече от тук в един от градовете на човеците. Момиче, чието държание като че ли издава почти напълно човешки произход… Извинявай, какво казахме, че е? А, да, проклятие, променящо външния ти вид. — Царят долепи дългите си пръсти. — Да, мисля, че добре пробутах тази история.

Откровеността му я слиса; странно й се бе сторило с каква лекота бе приел самоличността й, когато дори самата тя се съмняваше.

— Защото е истина — възрази. — Ти си този, който ме взе за Маниже, когато пристигнах.

Гасан кимна.

— Заблудих се. Истински бях привързан към майка ти. Видях една дева да влиза в двореца с афшин до себе си и за миг емоциите ме надвиха. И кой знае? Като нищо действително си дъщеря на Маниже, във вените ти очевидно има нахидска кръв… — Той докосна печата на бузата си. — Само че има и човешка. Не е много; ако са били умни, родителите ти щяха да я скрият. Мнозина в нашия свят го правят. Но тя е там.

Увереността му я разтърси.

— Щеше да оставиш Мунтадир да се ожени за някоя, в чиито вени тече човешка кръв?

— И да осигуря мир между племената ни? Изобщо не бих се поколебал. — Той се изсмя. — Нима мислиш, че единствено Ализейд е толкова радикален? Достатъчно дълго съм живял и съм видял предостатъчно, за да знам, че кръвта не е всичко. Има много шафити, които се справят с магията не по-зле от който и да било чистокръвен. За разлика от сина ми обаче съм наясно, че останалите в нашия свят все още не са готови да приемат това. Но ако никой друг не научеше истината за теб… — Той сви рамене. — Изобщо не би ме притеснявало точно каква кръв тече във вените на внуците ми.

Нахри беше занемяла. Трудно й бе да почерпи каквато и да било утеха от твърдението на Гасан, че шафитите са равни на чистокръвните… не и когато с такава лекота пренебрегваше истината заради политическата действителност. Това, че бе способен на нещо такова, издаваше жестокост, каквато не бе видяла в далеч по-първичните предразсъдъци на Дара.

— Издай ме тогава — предизвика го тя. — Не ме е грижа. Няма да ти помогна да очерниш паметта му.

— Да очерня паметта му? — Гасан се изсмя. — Той е Бича на Ки-зи. Тази лъжа бледнее в сравнение с истинските му зверства.

— Кой го казва? Мъжът, който крепи властта си с лъжи.

Царят повдигна една от тъмните си вежди.

— Искаш ли да чуеш как си е спечелил това прозвище?

Нахри не отговори и той я изгледа.

— Но разбира се. При целия ти интерес към нашия свят, при всички неща, за които си питала сина ми… си показала учудващо малко желание да научиш кървавата история на твоя афшин.

— Защото тя няма значение за мен.

— Значи, няма да имаш нищо против да я чуеш. — Гасан се облегна назад и долепи длани. — Да поговорим за Ки-зи. Някога тохаристанците били най-верните поданици на твоите предци. Лоялни и миролюбиви, отдадени на огнепоклонничеството… Имали един-единствен недостатък… съзнателно престъпили закона за човеците.

Гасан докосна тюрбана си.

— Коприна. Специалитет на човеците в техните земи, тя станала невероятно популярна в мига, в който била донесена в Девабад. Ала производството й е фина работа… прекалено фина за ръцете на буйните джинове. Така че тохаристанците поканили няколко избрани човешки семейства в племето си. Приели ги с отворени обятия и им дали техен собствен, защитен град. Ки-зи. Никой не можел да си тръгне и все пак мястото било смятано за истински рай. Както можело да се очаква, през годините деви и човеци се смесили. Тохаристанците много внимавали да не допуснат никой с човешка кръв във вените да си тръгне от Ки-зи, а коприната била толкова високо ценена, че предците ти в продължение на векове си затваряли очите за съществуването на града. Докато Зейди ал Кахтани не се разбунтувал. Докато аяанлийците не се врекли във вярност и изведнъж всеки дев, прощавай, всеки джин, който хранел дори зрънце симпатии към шафитите, попаднал под подозрение.

Царят поклати глава.

— Ки-зи не можел да остане. Нахидите трябвало да дадат урок на всички ни, напомняне за това какво се случва, когато нарушаваме закона на Сулейман и се сближаваме твърде много с човеците. Измислили урок и избрали един афшин за изпълнението му, някой, който бил прекалено млад и глупашки отдаден, за да постави жестокостта му под въпрос.

Гасан я изгледа.

— Сигурен съм, че се досещаш за името му. Ки-зи паднал почти незабавно; бил търговски град насред пустошта на Тохаристан, без почти никаква защита. Хората му опустошили къщите и изгорили коприна, струваща цяло състояние. Не били дошли за богатствата, а за обитателите на града. Афшинът накарал да бичуват всеки мъж, жена и дете, докато не се облели в кръв. Ако кръвта не била достатъчно черна, ги убивали незабавно и захвърляли телата им в отворена яма. Те били тези, на които се разминало леко; чистокръвните ги очаквала по-страшна съдба. В гърлата на мъжете натъпкали кал и ги заровили живи в същата яма, където лежали мъртвите им шафитски другари и всяка чистокръвна жена, имала злощастието да носи съмнителна бременност. Момчетата били кастрирани, така че да не продължат покварата на бащите си, жените били изнасилени. След това изгорили целия град до основи, а оцелелите довели оковани в Девабад.

Нахри се беше вцепенила. Стисна ръце в юмруци и ноктите се забиха в кожата на дланите й.

— Не ти вярвам — прошепна.

— О, да, вярваш ми — заяви Гасан равно. — И честна дума, ако това беше сложило край на въстанието, ако беше предотвратило много по-големия брой смърти и зверства, които последвали… аз също бих тикнал камшик в ръката му. Ала не станало така. Предците ти били избухливи глупаци. Забрави избитите невинни. Те съсипали икономиката на Тохаристан. Финансово злощастие, обвито в морално възмущение? — Царят изцъка с език. — До края на годината и последният останал тохаристански клан се заклел във вярност на Зейди ал Кахтани. — Той отново докосна тюрбана си. — Хиляда и четиристотин години по-късно най-изкусните им тъкачи ми изпращат нов тюрбан всяка година, за да отбележат годишнината.

Лъже, опита се да убеди себе си Нахри. Само че не можеше да не си спомни вечно измъчения на вид афшин. Колко пъти бе чувала мрачни намеци за миналото му, виждала бе съжалението в очите му? Беше си признал, че някога бе смятал шафитите за лишени от душа лъжци, вярвал бе, че смесването на кръвта може да доведе до ново Сулейманово проклятие. Казал бе, че е бил прогонен от Девабад, когато бил на годините на Али… наказан, задето изпълнил нарежданията на нейните предци.

Направил го е, осъзна Нахри и нещо се прекърши в нея, късче от сърцето й, което никога нямаше да се възстанови. Заповяда си да погледне Гасан, мъчейки се да запази безучастно изражение. Нямаше да му покаже колко дълбока рана й беше нанесъл.

Прокашля се.

— И целта на тази история?

Царят скръсти ръце.

— Миналото на предците ти е пълно с лоши решения, основаващи се на това, че виждат света в черно и бяло, а не такъв, какъвто е. — И до днес го правят, бунтуват се по улиците и си търсят смъртта с искане, което никой с разума си не би очаквал да изпълня. — Гасан се приведе напред, лицето му беше напрегнато. — В теб обаче виждам прагматик. Жена с проницателни очи, готова да преговаря за собствената си булчинска цена. Жена, която успя да изманипулира сина, който изпратих да я шпионира, дотам, че той пожертва себе си, за да я спаси. — Царят разпери ръце. — Онова, което се случи, беше злополука. Не е нужно да се отказваме от плановете, които и двамата пуснахме в ход, няма причина да не успеем да поправим онова, което се развали между нас. — Той я изгледа. — Така че, кажи ми цената си.

Цена. На Нахри й идваше да се разсмее. Ето до какво се свеждаше всичко: до цена. Да се грижи единствено за себе си и никой друг. Обич, племенна гордост… те бяха безполезни в нейния свят. Не, не просто безполезни, те бяха опасни. Те бяха унищожили Дара.

Имаше обаче още нещо в онова, което Гасан беше казал. Синът, който пожертва себе си…

— Къде е Али? — попита тя. — Искам да знам какво направиха мар…

— Ако думата „мариди” излезе още веднъж от устата ти, ще накарам да хвърлят всички девски деца в езерото — предупреди я Гасан със студен глас. — Що се отнася до сина ми, него го няма. Няма да бъде тук, за да те защити отново.

Нахри се дръпна ужасено и от царя се откъсна подразнена въздишка.

— Започвам да губя търпение, Бану Нахри. Ако това, че ще очерня името на един от най-страшните убийци в историята, смущава съвестта ти, нека измислим друга история.

Тези думи никак не й харесаха.

— Какво искаш да кажеш?

— Да поговорим за теб. — Той наклони глава на една страна, изучавайки я така, сякаш беше шахматна дъска. — Много лесно мога да те изоблича като шафит; съществуват немалко начини да го направя… нито един от които не е особено приятен. Дори това, само по себе си, ще настрои повечето от съплеменниците ти против теб, но спокойно можем да отидем и по-далеч, да дадем на масите нещо, за което да говорят.

Гасан докосна брадичката си.

— Пренебрежението ти към огнепоклонничеството на хората ти е прекалено лесно, също като неуспехите ти в лечебницата. Трябва ни скандал… — Той замълча за миг и по ястребовото му лице пробяга пресметливо изражение. — Може би не бях прав за станалото в лечебницата. Може би Дараявахуш е този, който те е намерил в прегръдките на друг мъж. Млад мъж, чието име кара кръвта на девите да кипва…

Нахри потръпна.

— Не би го направил. — Очевидно бе, че си говореха без преструвки, така че нямаше смисъл да се преструва, че не знае кого има предвид. — Мислиш, че хората искат кръвта на Али сега? Ако решат, че той…

— Че той какво? — Гасан се усмихна снизходително. — В кой свят мъжете и жените плащат една и съща цена за своята страст? Ти ще бъдеш тази, върху която ще стоварят вината. О, да, хората ще решат, че си особено… надарена, щом си успяла да съблазниш един толкова дълбоко вярващ мъж.

Нахри скочи на крака. Гасан я сграбчи за китката.

Печатът върху бузата му припламна и силите й изчезнаха. Пръстите му я стиснаха по-силно и тя изохка; не беше свикнала с това колко остра бе болката без целителните й умения.

— Приех те с добре дошла. — Гласът му беше студен, без помен от шега. — Поканих те в семейството си, а сега градът ми гори и никога вече няма да видя най-малкия си син. Не съм в настроение да търпя някакво глупаво момиченце. Ще работиш заедно с мен, за да оправим това, или ще се погрижа всеки дев, мъж, жена и дете, да обвини теб за смъртта на Дараявахуш. Ще те изкарам курва и предателка на племето ти. — Той пусна китката й. — А после ще те дам на тълпата пред стените ми.

Нахри стисна китката си. Не се съмняваше, че Гасан казва истината. Дара беше мъртъв, Али го нямаше. Нямаше вече афшин, който да се бие за нея, нито принц, който да я защити. Беше сама.

Наведе поглед; за първи път й беше трудно да срещне очите му.

— Какво искаш?

* * *

Облякоха я в церемониалните дрехи на семейството й: небесносиня одежда, натежала от златни бродерии. Бял воал закриваше лицето й и тя беше благодарна — надяваше се да скрие срама, горящ върху бузите й.

Едва погледна договора, докато го подписваше, листа хартия, който я обвързваше с емира веднага щом навършеше четвърт век. В един друг живот навярно с нетърпение би изчела подробния опис, зестрата, която я правеше една от най-богатите жени в града, ала днес не я беше грижа. Подписът на Мунтадир под нейния беше неразбираема драсканица — царят буквално беше насилил ръката му, преди бъдещият й съпруг да се изплюе в краката й и да изскочи навън.

След това отидоха в огромната зала за аудиенции, мястото, където за първи път беше видяла Кахтаните. Нахри усети размерите на тълпата, преди да прекрачи прага, неспокойното дишане и учестените удари на сърцата на хиляди чистокръвни джинове. Приковала поглед в краката си, тя последва царя на платформата от зелен мрамор, спирайки едно ниво под него. След това преглътна и вдигна очи към морето от каменни лица.

Лица на деви. Гасан бе заповядал представител на всяко благородно семейство, всяко търговско дружество и занаятчийска гилдия, всеки духовник и учен… всеки по-високопоставен в племето на девите да дойде и да чуе показанията на Нахри. Въпреки десетките арести и публичните екзекуции, съплеменниците й продължаваха да протестират пред стените на двореца и да искат правосъдие за убийството на Дара.

Нахри бе тук, за да сложи край на това.

Разгъна свитъка, който й бяха дали. Ръцете й трепереха, докато четеше обвиненията, които й бяха наредили да изрече. Не се отклони от сценария нито веднъж, нито си позволи да се замисли над думите, осъждащи мъжа, когото обичаше, с най-долни думи, съсипващи репутацията на афшина, който бе пожертвал всичко за хората си. Гласът й си остана равен. Подозираше, че събралите се са достатъчно опитни, за да са наясно какво се случва, но не я беше грижа. Ако Гасан искаше представление, да го беше казал.

Дори така, докато свърши, в очите й имаше сълзи, а гласът й беше натежал от емоция. Изпълнена със срам, тя изпусна свитъка и си заповяда да погледне към множеството.

Нищо. Нямаше и следа от ужас, от неверие сред чернооките деви пред нея. Всъщност повечето от тях имаха точно толкова безизразен вид, както и когато тя влезе.

Не, не безизразен.

Предизвикателен.

Един възрастен мъж пристъпи напред. Облечен в яркоалените одежди на Великия храм, той имаше поразителен вид — с ивица от пепел, която пресичаше покритото му с бръчки лице, и висока небесносиня шапка, кацнала върху покритата му със сажди глава.

Картир, разпозна го Нахри, спомнила си добротата, която беше проявил към нея в храма. Сега потръпна, когато го видя да прави още една крачка към нея. Стомахът й се сви; очакваше да бъде осъдена.

Само че Картир не направи нищо такова. Вместо това допря длани в традиционния за девите израз на уважение, наведе очи и се поклони.

Духовниците зад него начаса последваха примера му и движението премина през цялото множество, докато събралите се деви й се покланяха. Никой не промълви и дума. Нахри си пое рязко дъх, а после зад гърба си чу как едно сърце заби по-бързо.

Застина, сигурна, че си внушава, и хвърли поглед назад. Гасан ал Кахтани срещна погледа й с непроницаемо изражение. Слънцето огряваше прозореца зад него, отразявайки се в ослепителните скъпоценни камъни върху трона му, и тя изведнъж осъзна върху какво седи.

Шеду. Тронът беше изваян във формата на крилатия лъв, който бе символ на нейното семейство.

Гасан седеше върху трона на Нахидите.

И изобщо не изглеждаше доволен. Нахри подозираше, че импровизираната демонстрация на девско единство не бе онова, което бе очаквал. Съчувстваше му… наистина. Дразнещо бе, когато нещо преобърне грижливо подготвените ти планове.

Ето защо никога не бива да преставаш да кроиш резервни планове.

Лицето му стана още по-студено и Нахри се усмихна, за първи път след смъртта на Дара. Беше същата усмивка, която беше отправила на пашата, усмивката, която бе отправяла на стотици арогантни мъже през годините тъкмо преди да ги измами и здравата да ги оскубе.

Нахри винаги се усмихваше на своите мишени.

Епилог

Каве е-Прамух взе последните десет стъпала на лечебницата на бегом и блъсна тежката врата. Цялото му тяло трепереше.

Синът му лежеше върху огнено легло от димящ кедър.

Тази гледка спря дъха му. Джамшид, комуто бе отказано лечение, докато Каве, по думите на царя, „не сложеше ред в това, което се случва в предателското ти племе от огнепоклоннически фанатици”, все още беше с униформата, която носеше, когато бе изхвръкнал от дома им в онази ужасна нощ, бялата му препаска сега беше напълно почерняла от кръв. Лежеше изкривен на една страна, тялото му беше сгърчено и поддържано от възглавници, които да го предпазят от всякакъв натиск върху раните от стрели на гърба му. Тънък слой пепел покриваше кожата му и оросяваше черната му коса. Въпреки че гърдите му се повдигаха и спускаха на треперливата светлина, хвърляна от факлите по стените на лечебницата, останалата част от тялото му беше неподвижна. Прекалено неподвижна.

Ала не беше сам. Прегърбен в един стол до леглото му седеше емир Мунтадир, черната му роба беше изпомачкана и изцапана с пепел, сивите му очи — пълни със скръб. Една от неподвижните ръце на Джамшид почиваше между неговите.

Каве се приближи и емирът се сепна.

— Велики везире… — Побърза да пусне ръката на Джамшид, макар и не преди Каве да забележи колко плътно беше преплел пръстите им. — Прости ми, аз…

— Бижан е-Ошрусан — тихо каза Каве.

Мунтадир се намръщи.

— Не разбирам.

— Това е името, което баща ти иска. Бижан е-Ошрусан. Един от войниците в експедицията ви; именно той остави запасите на брега. Имам доказателства и свидетел, който ще го потвърди. — Гласът на Каве се прекърши. — А сега, моля те… нека видя сина си.

Мунтадир начаса се дръпна, лицето му беше огряно от облекчение и вина.

— Разбира се.

Каве се озова до сина си за частица от секундата. И се вцепени. Защото беше невъзможно да се държи на краката си, докато детето му лежеше прекършено пред него.

Мунтадир все още беше там.

— Той… — Каве чу как гласът му пресекна. — Той дори не се поколеба. Хвърли се пред мен в мига, в който стрелите полетяха.

Да не би да се очаква това да ми донесе утеха? — Каве избърса пепелта от затворените очи на сина си, а пръстите му трепереха колкото от скръб, толкова и от гняв. — Ти би трябвало да си в окървавена униформа, а Джамшид да ридае в царски дрехи. Изведнъж почувства, че е в състояние да удуши младия мъж до себе си, мъжа, когото бе гледал да разбива сърцето на сина му отново и отново, всеки път, когато слуховете около тях се усилеха повечко… или всеки път, когато нещо ново и хубаво хванеше окото му.

Само че не можеше да го изрече на глас. Обвиненията, които искаше да хвърли в лицето на Мунтадир, вероятно щяха да доведат до това Каве да бъде обявен за съучастник на афшина и една от стрелите в гърба на Джамшид да бъде забита в сърцето му. По-големият син на Гасан ал Кахтани беше недосегаем — Каве и племето му току-що бяха научили колко строго се разправяше царят с онези, които заплашваха семейството му.

Беше урок, който Каве никога нямаше да забрави.

Точно сега обаче искаше Мунтадир да се махне — всяка секунда, в която оставаше тук, бе още една секунда, в която Джамшид страдаше. Той се прокашля.

— Емире, ще предадете ли името на баща си? Не бих искал още повече да забавям лечението на сина си.

— Но разбира се. — Мунтадир се смути. — Аз… съжалявам, Каве. Моля те, съобщи ми, ако нещо в състоянието му се промени.

О, подозирам, че ще научиш. Каве изчака, докато чу вратата да се затваря.

На светлината от пламъците купчини прясно дърво и касетки със стъклени плочки за тавана хвърляха необуздани сенки в опустошената стая. Пациентите на Нахри бяха преместени, докато лечебницата се ремонтираше, а тя бе на безопасно разстояние от тук — на среща с духовниците във Великия храм, която Каве знаеше, че ще се проточи. Нарочно беше избрал този момент — не искаше да я заподозрат в онова, което той се канеше да направи.

Извади от колана си малко желязно острие, по-скоро скалпел, отколкото нож, дръжката му беше увита в няколко предпазни пласта лен. Направи предпазливо процеп в окървавената туника на Джамшид, достатъчно голям, за да разкрие малката черна татуировка върху лявата лопатка на сина му.

На пръв поглед тя бе съвсем обикновена: три спираловидни глифа с чисти, неукрасени линии. Много деви — особено в Зариаспа, дивия край на рода Прамух — все още следваха древната традиция да белязват кожата си с гордите символи на своето потекло. Начин да почетат предците си, това бе наполовина суеверие и наполовина мода. Самите пиктограми бяха толкова стари, че никой не бе в състояние да ги разшифрова. Обичани, но безполезни.

Татуировката на Джамшид не беше безполезна. Майка му я бе прогорила в кожата му броени часове след неговото раждане и в продължение на години тя бе най-сигурният пазител на живота му. На анонимността му.

А сега го убиваше.

Моля те, Създателю, умолявам те: нека подейства. Каве допря скалпела до върха на първия завихрен глиф. Белязаната с абаносовочерно кожа изсъска при допира на желязото, магията негодуваше. С разтуптяно сърце Каве изряза късче кожа.

Джамшид си пое рязко дъх. Каве застина. Няколко капки черна кръв избиха около порязаното и покапаха.

А после кожата зарасна от само себе си.

— Какво си мислиш, че правиш? — попита женски глас зад гърба му. Нисрийн. Озова се до него за миг, бутна го настрани и придърпа разрязаните парчета плат над татуировката на Джамшид. — Да не си си изгубил ума?

Каве поклати глава, а очите му се наляха със сълзи.

— Не мога да го оставя да страда така.

— И да го разкриеш ще сложи край на това страдание? — Нисрийн обходи стаята с поглед. — Каве… — предупреди го тя с тих шепот. — Нямаме представа какво ще стане, ако махнеш знака му. Тялото му никога не се е изцелявало само. В гръбнака му от една седмица е забита стрела; няма откъде да знаем как ще реагира магията на подобно нараняване. Възможно е да го убие.

— Той може да умре, ако не го направя! — Каве избърса очите си със свободната си ръка. — Не е твое дете, ти не разбираш. Трябва да направя нещо.

— Няма да умре — увери го Нисрийн. — Издържа досега. — Тя натисна китката на Каве надолу, навеждайки ножа. — Те не са като нас, Каве — каза меко. — Носи кръвта на майка си… ще преживее това. Но ако махнеш знака, ако се изцели от само себе си… — Тя поклати глава. — Гасан ще накара да го измъчват, за да изкопчи информация… никога няма да повярва, че е невинен. Кахтаните ще смажат племето ни в търсене на отговори; войници ще претършуват всяко кътче на Девастана. — Очите й припламнаха. — Ще разрушиш всичко, за което сме работили досега.

— С него вече е свършено — възрази Каве горчиво. — Афшинът е мъртъв, до година Бану Нахри ще носи кахтанско бебе в утробата си, а не сме чули нищо от…

Нисрийн измъкна ножа от ръката му и го замени с нещо малко и твърдо, което го опари. Желязо, даде си сметка Каве, докато го вдигаше, за да го разгледа на светлината. Пръстен.

Очукан железен пръстен с изумруд, който грееше, сякаш бе обзет от пламъци.

Каве начаса го стисна в шепата си. Той изгори кожата му.

— В името на Създателя. Как успя…

Нисрийн поклати глава.

— Не задавай въпроси. Но и недей да се отчайваш. Имаме нужда от теб, Каве. — Тя кимна към Джамшид. — Той има нужда от теб. Трябва да си възвърнеш благоразположението на Гасан, да го накараш да ти има достатъчно доверие, та да можеш да се върнеш в Зариаспа.

Каве стискаше пръстена, който ставаше все по-горещ.

— Дара се опита да убие сина ми, Нисрийн.

Гласът му се прекърши.

— Синът ти беше на грешната страна. — Каве потръпна, а Нисрийн продължи: — Но вече няма да бъде. Ние ще се погрижим за това. — Тя въздъхна. — Откри ли някой, който да поеме вината за припасите?

Каве кимна безмълвно.

— Бижан е-Ошрусан. Помоли единствено да се погрижим за родителите му. Той… — Каве се прокашля. — Разбра, че не бива да го арестуват жив.

Лицето на Нисрийн беше мрачно.

— Нека Създателят го възнагради за саможертвата му.

Между тях легна мълчание. Джамшид се размърда в съня си и движението замалко да хвърли Каве в предишния ужас.

Ала освен това бе и напомнянето, от което се нуждаеше. Защото все още съществуваше начин да спаси сина си. А за това Каве би сторил всичко: би пълзял в краката на царя, би прекосил света, би се изправил срещу ифритите.

Би изгорил самия Девабад.

Пръстенът сякаш пулсираше в шепата му, нещо живо, с туптящо сърце.

— Нахри знае ли? — попита тихо, вдигайки ръката си. — За това, имам предвид?

Нисрийн поклати глава.

— Не. — В гласа й се промъкна закрилническа нотка. — Точно сега си има предостатъчно неща, за които да се тревожи. Не се нуждае от нищо, което да отвлича вниманието й, никакви напразни надежди. А и истината е… за нея е най-безопасно да не знае. Ако ни заловят, невинността й ще бъде единствената й защита.

Каве отново кимна, ала беше уморен да се защитава. Помисли си за девите, които Гасан вече беше екзекутирал, за търговците, пребити на Големия базар, за момичето, изнасилено пред очите на Царската стража. За сина си… който едва не бе умрял, защитавайки един Кахтани, а после му бе отказано лечение. За мъчениците във Великия храм. За всички останали мъчения, понесени от хората му.

Уморил се бе да се кланя пред Кахтаните.

Искрица на неподчинение се надигна в гърдите му. За първи път от много време. Следващият му въпрос излезе в отчаян шепот.

— Ако успея да й отнеса пръстена… наистина ли мислиш, че тя ще може да го върне обратно?

Нисрийн се взря в Джамшид. Очите й бяха пълни с тихото страхопочитание, което повечето деви изпитваха в присъствието на един от техните Нахиди.

— Да — заяви тя твърдо. Благоговейно. — Мисля, че Маниже е способна на всичко.

Благодарности

Тази книга започна като личен проект, който никога нямаше да види бял свят без подкрепата и насърчението — понякога доста енергични! — на прекрасните хора, изброени по-долу.

Първо на моите приятели и колеги от Американския университет в Кайро: благодаря ви, задето споделихте вдъхващата страхопочитание история на страната си, задето ме водихте из местата, които биха съставлявали света на Нахри, и задето възродихте вярата ми по начин, който осъзнах много по-късно. Всякакви грешки в представянето са единствено мои.

На съпруга ми Шамик, чието любопитство за това какво пиша непрекъснато на компютъра си постави началото на това пътуване. Ти си най-добрият приятел и бета читател, за който един нърд може да си мечтае, и моята опора.

На фантастично талантливите членове на Бруклинската група за писатели на фантастика и фентъзи и най-вече на Роб Камерън, Марди Арлин, Стивън Р. Феърчайлд, Сондра Финк, Джонатан Ернандес, Алекс Къртланд, Синтия Ловет, Иън Монтгомъри, Брад Парк, Марк Салцведел, Есове Чалим и Ана Вохрижек — които вкараха този ръкопис във форма и в процеса на това станаха и мои приятели.

На Дженифър Азантиян, моята прекрасна агентка и най-голямата почитателка на Нахри и Али, благодаря ти, задето рискува с една случайна писателка от туитър; задето превърна онова, което приличаше на сън, в действителност и задето ми беше опора в многобройните пъти, когато имах нужда от такава.

На Приянка Кришнан, моята невероятна редакторка, която ме преведе през трудните части и чиято топлота и дипломатично изказани коментари винаги ме карат да се усмихвам — ще се опитам да не убивам твърде много от героите, които обичаш.

На останалите от тим „Вояджър”, в това число Анджела Крафт, Андрю Ди Чеко, Джеси Едуарде, Пам Джафи, Мумтаз Мустафа, Шон Никълс, Шелби Пийк, Каро Перни, Дейвид Померико, Мери Ан Петяк, Лиейт Стехлик и Паула Шафрански: винаги ще съм ви задължена за работата по създаването на тази книга и ентусиазма на всички ви. И на всички останали в „Харпър”, които обикнаха и подкрепяха тази книга, благодаря ви. Беше страхотно да работя с вас. Много искрени благодарности на Уил Стале за дизайна на корицата, която буквално ми спря дъха, когато я видях за първи път.

Никога не бих стигнала толкова далеч без изключителните ми родители — майка ми Колийн, която сподели обичта си към четенето с мен, и баща ми Робърт, който след това ме караше до библиотеката и книжарницата, както ми се струва, всеки уикенд от детството ми: вашата обич и работа ме направиха тази, която съм днес. Благодаря и на брат ми Майкъл, задето ме научи какво означава братска любов, без да се налага да се боря за трон. На Санкар и Анамика, които се притекоха на помощ в мига, в който всичко това стана реалност; винаги ще имате нестихващата ми благодарност.

На дъщеря ми, моя най-голям източник на щастие: все още си прекалено малка, за да прочетеш това, но ти благодаря, задето ми позволи да работя върху него у дома, макар и демонстрирайки нива на умението във воденето на преговори, които плашещо напомнят за изпечен мошеник. Обичам те.

И накрая, но определено не на последно място, искрено благодаря на моята умма: на миналото, което ме вдъхнови, на настоящето, което ме прие, и на бъдещето, което ще съградим заедно… Джазакум Аллаху хайран.

Бележки под линия

1

„Да” на разговорен египетски арабски. — Б.пр.

2

Един от най-известните аяти (стих от Корана), който говори за могъществото на Аллах, с когото нищо и никой не може да се сравнява. — Б.пр.

3

Добро утро; Добро да бъде (арабски). — Б.пр.

4

В ислямската митология аналог на Дявола. — Б.пр.

5

Известен еврейски философ, лекар и равин. — Б.пр.

6

Традиционен молив за очи, датиращ още от Древен Египет. — Б.пр.

7

Университетът в Кайро, вторият най-стар университет в света, който съществува и до днес. — Б.пр.

8

Скъпа (арабски). — Б.пр.

9

В исляма — петъчната молитва. — Б.пр.

10

Многопластово тестено изделие със солена или сладка плънка. — Б.пр.

11

Династия, владяла по-голямата част от Мюсюлманския свят между X и XII век. — Б.пр.

12

Сух, горещ, южен вятър в североизточната част на Африка и страните от Близкия изток. — Б.пр.

13

Традиционен елемент в арабската архитектура, където прозорците често представляват декоративна дървена решетка, целяща да ограничава слънчевата светлина, като същевременно пропуска въздуха и улеснява циркулацията му. — Б.пр.

14

Остаряла теория за човешкото тяло, създадена от Хипократ, според която в тялото има четири основни течности, наричани хумори, от равновесието между които зависи здравето на организма. — Б.пр.

15

Ступа (от санскрит — буквално „куп, насип”) е постройка с конусовиден или пирамидален силует — монументален обект на почит, разпространен във всички будистки култури. — Б.пр.

16

Баща (арабски). — Б.пр.

17

Братко (арабски). — Б.пр.

18

Четвъртият месец от ислямския календар. — Б.пр.

19

Хайде, давай (арабски). — Б.пр.

20

Настолна игра, предшественик на шахмата. — Б.пр.

21

Неголям плавателен съд с платна. — Б.пр.

22

Хадж (от арабски) се нарича поклонението в град Мека. — Б.пр.

23

Ако е рекъл Бог (арабски). — Б.пр.

24

Татко (арабски). — Б.пр.

Content

С. А. Чакраборти
Град от месинг
Хрониките на Девабад  #1

Речник на термините

1. Нахри

2. Нахри

3. Нахри

4. Али

5. Нахри

6. Али

7. Нахри

8. Али

9. Нахри

10. Али

11. Нахри

12. Али

13. Нахри

14. Али

15. Нахри

16. Нахри

17. Али

18. Нахри

19. Али

20. Нахри

21. Али

22. Нахри

23. Али

24. Нахри

25. Али

26. Нахри

27. Нахри

28. Али

29. Али

30. Нахри

Епилог

Благодарности

Бележки под линия