Тайтл Элис

Romeo

Versta iš:

Elise Title

ROMEO

Bantam Books

ISBN 9786090104125

Copyright © 1996 by Elise Title

All rights reserved

Viršelio fotografijos:

© Dece11 | Dreamstime.com

© conrado | Shutterstock.com

© Vertimas į lietuvių kalbą, Irena Kupčinskienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Irena Kupčinskienė

Redagavo Danutė Gadeikienė

Korektorė Giedrė Bulatovienė

Viršelio dailininkas Donatas Gendvila

Maketavo Albertas Rinkevičius

Vyrui Jeffui,

pavergusiam mano širdį

Norėčiau padėkoti už pagalbą ir paramą: San Francisko policijos žmogžudysčių skyriaus detektyvams ir prokuratūrai, psichologėms Deannai Spielberg ir Annai Salter, socialinės pagalbos psichiatrams Marilynai ir Billui Dawberams, gydytojams Tedui Spielbergui ir Josephui Schwartzui, advokatams Joanai Rosenberg Ryan, Thomui Ryanui ir Howardui Zaharoffui, draugei Marilynai Breselor, seseriai Jane Atkin, taip pat vyro seseriai Jacquelinai Title, atkakliai tyrėjai.

Ypač norėčiau padėkoti draugei ir agentei Helenai Rees, užsienio teisių agentei Lindai Michaels, Jeffrey Reesui ir visiems puikiems „Bantam books“ žmonėms, Irwynui Applebaumui už šiltą priėmimą leidykloje, redaktorėms Nitai Taublib ir Kate Miciak už puikius pasiūlymus, nurodymus ir nuoširdų dėmesį mano darbui.

Su meile dėkoju tėčiui Irvingui Kaplowitzui, vaikams Davidui ir Rebeccai, ypač vyrui Jeffui Title, kuris ne tik pasidalijo savo milžiniška patirtimi, įgyta dirbant kalėjimo ir Reabilitacijos centro psichologu konsultantu, bet ir ilgas valandas redagavo mano romaną, drąsino mane ir priversdavo nusijuokti, kai man labiausiai to reikėjo.

Pasidavimas nesipriešinant – tai sustingimas, tuštuma, dygliuota juodoji skylė ir mirtis. Tačiau yra dar viena gundanti pasidavimo galimybė – pasiduoti keršijant.

M. R. dienoraštis

Įžanga

Laukimas apčiuopiamas. Jis po oda, galvoje, pulsuoja visame kūne – kojų pirštų pagalvėlėse, tarp šlaunų, krūtyse, liežuvyje, netgi vokuose. Vibruoja miegamajame, skverbiasi į jos šaltą rausvai balkšvą kokoną. Ji jaučia, kaip tylų barbenimą keičia negailestingas plakimas, išjudinantis neišvengiamą chaosą. Ar bėgtų nuo jo, jei galėtų? Ne! Be chaoso pragaro prieangyje ji jaustųsi bejėgė.

Vienintelė bėda – kaltė. Ji negailestingai smelkiasi, pūva, opos negyja. Žinoma, jos rūpestingai paslėptos. Ji įžvalgi, neišsiduoda. Sąmyšis nuslopintas. Sutramdyta jėga rūpestingai saugoma už jai nubrėžtų ribų.

Niūniuodama lopšinę, atklydusią iš senų laikų, raudonai nulakuotais nagais ji lėtai braukia per nedideles savo krūtis. Skausmas – išsigelbėjimas. Tik jis sustabdo pašėlusiai įsisukusias mintis. Tik jis nuslopina sutrikusios psichikos kritiką. O kieno psichika nesutrikusi?

Ryškiai lakuoti nagai sminga į minkštą kūną, artėja prie spenelių, palikdami raudonus rėžius baltoje odoje. Speneliai stangrūs, gelia nuo laukimo. Nestipriai pirštais juos sugnyba, pasuka. Kai plaučiai prisipildo oro, nuo netikėto duriančio skausmo užgniaužia kvapą. Jai tik trisdešimt šešeri, negali būti infarktas. Ji puikios formos, kasdien žaidžia tenisą, valgo neriebų maistą, prieš mėnesį tikrinosi – sveikut sveikutėlė. Tai kas čia? Ji žino!

Sąžinės priepuolis, užgriuvęs lyg uraganas. Nekenčia šio jausmo!

Atsargiai, Melane. Nori peržengti ribą? Neprisidaryk bėdos! Netgi žemė gali išslysti iš po kojų.

Dešinys spenelis, kurį stipriau sužnybo, dilgčioja. Ji sutelkia dėmesį į skausmą, tegul apima ją visą, apvalo, trumpam nuslopina jausmus, išvaro piktąsias dvasias.

Prakaitas pamažu džiūsta nuo kūno, pro langą plūsteli šaltas spalio vėjas, ant San Francisko leidžiasi nakties migla ir sugeria gatvės garsus. Delčia, ir dangus niūrus…

Į duris stipriai pabeldžia. Ji suakmenėja. Viskas sustingsta, ji net nekvėpuoja. Greit susitvardo, atsistoja prieš didįjį veidrodį miegamajame, šaltai, dalykiškai nužvelgia save. Rūpestingai išsirinkti drabužiai. Rausvi šilkiniai vyriško kirpimo marškinėliai, švelnios laisvai krintančio juodo šilko kelnės, basnirčia įsispyrusi į juodas basutes. Atrodo elegantiškai, bet šiek tiek ir žaismingai, gundomai. Persibraukia šukomis tankius, lygius kaštoninius plaukus, krintančius iki pečių. Dar kartą save įvertina. Taip, ji pasiruošusi.

Net kai apsisuka galva ir ji susvirduliavusi atsiremia į sieną, tik ironiškai nusišypso. Svaigulys greit praeina – nugali jį. Pajėgia. Neverta jaudintis. Ji nusišypso. Chaosą, įgijusį pavidalą, ji suvaldys.

Įžengia į svetainę, apžvelgia kritiškai, kaip moteris visad pasiekianti užsibrėžtą tikslą. Kambarys, kaip ir visas Ramiojo vandenyno aukštumų Viktorijos stiliaus namas, apstatytas skoningai ir elegantiškai. Jokios netvarkos. Tinkuotos švelnios persikų spalvos sienos, langus dengia tiko medienos žaliuzės, blankus marokietiškas kilimas – gelsva, tamsiai ruda, pilka spalva ant baltų ąžuolinių grindų. Viena priešais kitą dvivietės kušetės, aptrauktos karameliniu šilku, pušinis staliukas, ant jo vaza su chrizantemomis, dvi krištolinės taurės. Didelė lango niša puikiai tiktų kambarinėms gėlėms, tačiau jai nesiseka jų auginti, todėl gėlių čia nėra – nenori matyti, kaip gyvas daiktas lėtai miršta jos rankose.

Jaučia sielvartą ar neviltį dėl to? Nežinia. Kartais viskas taip susipynę.

Durų skambutis tyli, bet ji žino: jis stovi prieangyje ir kantriai laukia. Ji tyčia delsia. Kaip ir jis. Ji tuo įsitikinus. Jau vien ši mintis sujaudina.

Atidarydama duris ji šypsosi. Skuba paslėpti jausmus, suvokia, kad persistengė.

Jis nekrusteli, nesutrikęs žiūri į ją, veidas bejausmis. Tabula rasa.

Žvilgsnis užkliudo paketą jo rankose. Šampanas. Įdomu. Provokuoja. Tariamas žaismingumas. Ji liaunasi. Šįkart neanalizuos.

Jie sėdi ant kušetės, jis žiūri, kaip ji geria šampaną iš krištolinės taurės. Iš akių mato, kad jis patenkintas. Tyliai groja džiazas – Branfordas Marselis. Šviesa blausi, dega žvakės, nuotaika maloni, romantiška. Siurbčiodamas šampaną, žaidžia jos plaukų sruogomis.

Ji vogčiomis seka laiką. Kai jis čia, baimė dingo. Pasitiki juo. Jis – lyg didelės simfonijos dirigentas, ji – paklusnus instrumentas jo rankose.

Švelniai glosto jai skruostą. Glamonė lyg parako užtaisas.

– Šįvakar tu panaši į mažą mergytę, – sako jis.

Ji nustebinta, bet patenkinta.

– Į mažą mergytę?

– Mėgini nuslėpti, bet nepajėgi.

Jis ją apkabina, švelniai palenkia galvą ant savo peties. Jie sėdi tylėdami, mirgant žvakėms, ir klausosi Marselio saksofono.

Preliudija.

Ji prie grotuvo, keičia plokštelę. Nežino, ką išrinkti. Jis prieina. Ji nori atsigręžti, jis suima jos pečius ir sulaiko. Kai atleidžia rankas, ji paklusniai lieka nusigręžusi. Jo pirštai gundydami perbėga nugara iki sėdmenų. Įsivaizduoja, kaip jis šypsosi pajutęs, kad ji be liemenėlės ir kelnaičių po laisvais drabužiais, bet nepasuka galvos įsitikinti, ar teisi. Paklusnumas taip jaudina…

Jis išpeša iš kelnių jos marškinėlius, pakiša vėsias rankas, delnais paliečia nugarą, perbėga pirštais per nugarkaulį. Ji stovi sustingusi, laukdama.

– Išrink ką nors geidulingo, – sumurma jai į ausį.

Ji nori prisispausti, trintis jam į tarpkojį, pajusti, ar ten kieta, bet paklūsta tingiam nustatytam ritmui. Jai patinka jo stilius. Jie vienas kitą gerai supranta.

Išrenka Bobą Marlį. Iš garsiakalbių sklinda erotinės bangos. Ji ritmingai linguoja, užsimerkia, įsitikinusi, kad susivaldys. Jis puikus kelionės vadovas.

Jis nelinguoja, o rankos lėtai slenka šonkauliais, artėja prie krūtų.

Lūpos paliečia kaklo duobutę.

– Atsisek kelnes, – nuskamba dalykiška, bet gundanti komanda.

Ji nustemba dėl tokios netikėtos skubos. Įtaria, kad jam malonu. Rankos išduoda, kad nervinasi, tačiau įstengia atsisegti kelnių liemens sagą, segasi užtrauktuką.

Jis šypsosi. Ji tikra, nors ir nežiūri į jį.

Kelnės nukrinta iki kulkšnių. Jis stovi už nugaros, maigo jos nuogus sėdmenis, ji vis linguoja muzikos taktu.

– Turi duobutę…

Ji išsigandusi suklūsta. Yda?

– Ar tai gerai, ar blogai? – balsas virpa.

Jis tyliai nusijuokia.

– Labai gerai.

Džiaugsmas auga. Pergalė!

Ji sėdi krėsle visai nuoga. Jis klūpo tarp jos išskėstų kojų. Nemato jo veido, įkniaubto į jos krūtis. Ji giliai įkvepia, išsilenkia, siekia jo.

– Dar ne, – švelniai sako jis, leisdamasis liežuviu žemyn, – šis laikas tau, tik nespurdėk.

Ji vos neapsiverkia nuo šitokio kilnumo. Jau neatsimena, kada koks vyras atsižvelgė į jos norus.

Jis atlošia jos nugarą, pakiša rankas po sėdmenimis, prisitraukia ją – dosniai atsiduodančią.

Judesiai tikslūs, kaip patyrusio. Ji pasiekia malonumo ir skausmo ribą, kūnas trūkčioja, virpa.

Jis atitraukia galvą, žiūri į ją, lūpos blizga nuo jos gleivių.

– Ar fantazuoji apie tai? – klausia taip vėjavaikiškai šypsodamasis, kad jai smigteli į širdį.

Tai nustebina. Jos širdis visada buvo ypatingas, gerai apsaugotas organas. Iki šiol.

– Ar fantazuoji? – nepasiduoda jis.

– Taip. – Ji nusišypso droviai, mergiškai. Moteris pamažu traukiasi.

Jie sėdi ant lovos krašto. Jo akys žvelgia ne į ją, bet į atspindį veidrodyje priešais. Žiūri įdėmiai, tačiau lyg iš šalies.

Ji beveik nusivylusi. Trokšta, kad jis nusirengtų ir pats aktyviau žaistų. Šiek tiek sutrikusi.

– Papasakok man apie savo fantazijas, – jo balsas žemas, viliojamai įtaigus.

Ji parausta.

– Tai labai intymu. – Nusijuokia dėl tokios kvailos savo pastabos.

– Neslėpk nuo manęs nieko, – sako gundomai hipnotizuodamas. – Pasakok viską.

Drovumas nyksta, tokiam jaudinančiam įžūlumui sunku atsispirti. Ji nedrąsiai pasakoja:

– Aš greitkelyje. Automobilis sugedo. Naktis. Sustoja sunkvežimis, vairuotojas artinasi, bet taip tamsu, kad jo neįžiūriu. Automobiliai švilpia pro šalį. Užuodžiu išmetamų dujų smarvę, žibintai plieskia į mus, bet kažkodėl apšviečia tik mane. Jis įsigudrina likti šešėlyje.

– Ką jis daro?

– Pakelia variklio dangtį, pažiūri, sako, kad automobilio neįmanoma pataisyti. Stovi labai arti. – Ji alsuoja greičiau, trūkčioja.

– Tu bijai?

– Taip. Jis šiurkštus. – Jos širdis daužosi. – Bet mane jaudina, – prisipažįsta. Tik nepasako, kad tai pavojus, siaubas, užgintas nevalingas noras pasiduoti.

– Ką jis daro?

– Nuplėšia man drabužius, čia pat kelkraštyje, automobiliams švilpiant pro šalį. Mėginu priešintis, bet jis kelis kartus man smogia ir grasina, – jei nesiliausiu, būsią dar blogiau. Pakelia mane nuogą ir sviedžia ant dangčio, plačiai išskečia kojas. Jis labai šiurkštus. Automobiliai važiuoja lėčiau. Maldauju, kad eitume į automobilį, kur mūsų niekas nematytų…

– Ar tikrai to nori?

– Ne, ne, ne! Aš įkaitusi, geidžiu jo. Aš visiems matoma, bejėgė – tai taip jaudina. – Ji šitaip jaučiasi dabar. Fantazija virto tikrove.

– Kalbėk.

– Jis įeina į mane tiesiai ant šalto automobilio dangčio. Smaigsto įnirtingai, skaudžiai. Skausmingai gniaužia man riešus. Sustoja automobilis… Išlipa trys jaunuoliai… O Dieve, ir jie ketina mane…

Ji kalba skubiai, žodžiai plūsta. Jau nebemato jo atspindžio veidrodyje, nieko nebemato, viskas liejasi…

Susirietusi ant lovos. Šypsosi droviai, lyg vienuolyno naujokė, nekalta mergaitė. Jis stovi ir žiūri.

– Pasakyk, ką man daryti, – murma ji. – Kaip suteikti tau malonumą? Viską padarysiu, kad tik tau būtų gera.

Jis šypsosi, akys klydinėja jos kūnu.

– Tavo krūtys kaip paauglės.

– Nekenčiu jų, – susigėdusi prisipažįsta. Labiau už viską pasaulyje nenori jo nuvilti.

Jis švelniai, raminamai glosto krūtis. Ji droviai šypsosi. Jis paliečia spenelius ir pirštais lyg replėmis stipriai suspaudžia. Ji susiraukia iš skausmo, bet jaučia sklindantį kūnu adrenaliną.

Taip, taip, tegul skauda. Aš to nusipelniau…

Ji vonioje. Jis ją prausia. Švelniai, ypač ten, kur ji nusibrozdinusi. Pastangos malonios ir jaudinančios. Švelnumas dar labiau didina vakaro įtampą ir dramatiškumą.

– Tu mažoji tėvelio mergytė? – žaismingai klausia jis. Balsas švelnus, mylintis. Naujas žaidimas.

Įžūlioji mergiūkštė vėl tapo nekaltybės įsikūnijimu.

– Taip, tėveli.

Stovi vonioje lyg paklusnus vaikas – nuleidusi rankas. Jis muiluoja ir apžiūrinėja. Žvilgsnis jaudina kaip ir lietimas.

– Juk nori būti labai švari?

Taip, tiesa. Nuplauk nuodėmes, padaryk mane tyrą, sukurk iš naujo.

Jis klūpo, trina kempine, slysta pilvu žemyn.

– Ar patinka, kai plaunu čia? – Ima maigyti muiluotais pirštais. Šiurkščiai, kaip tik taip, kaip jai patinka.

– Taip.

– O čia? – Įlenda į makštį.

Ji susijaudinusi, o jis? Vis dar apsirengęs, kūnas per arti vonios, ji nemato erekcijos.

– Taip, taip. – Turi atsiremti į plytelių sieną.

Jis staiga liaujasi, šiurkščiai ją apsuka. Ji vos neparpuola, bet išsilaiko ant kojų. Jis nepastebi, ima trinti nugarą, sėdmenis.

– Trink smarkiau, – paliepia ji.

Tai jį įsiutina. Nekenčia, kai mažoji įsakinėja. Sugriebęs liemenį, pradeda brūžinti sėdmenis vonios šepečiu. Ji surinka nuo šiurkščių šerių dūrių. Kartą, kitą…

Taip, bausk, kad tapčiau gera. Noriu būti gera.

Ji ant kilimo prie lovos, rankomis įsitvėrusi į varinį kojūgalio strypą. Nesurišta, bet jis liepė nejudėti. Ji apsimeta nuolankia auka – šis vaidmuo jai savas lyg antroji oda. Visas kūnas dilgčioja, pulsuoja. Geidžia, geidžia, geidžia. Jis verčia kartoti ir kartoti: „Noriu tavęs, noriu tavęs, noriu tavęs!“

Jo šypsena jau ne vėjavaikiška – ji klastinga, pašaipi. Fantazija susilieja su tikrove. Jam jau nereikia apsimetinėti. Jis įsismelkė į jos mintis ir kūną, reikalauja jų, nori atimti. Smogia jai į krūtinę. Ji beveik nejunta skausmo, išsilenkia, pirštų, spaudžiančių strypą, krumpliai pabąla.

Smogia dar kartą.

– Tu kekšė?

– Ne, ne!

Dar vienas smūgis.

– Meluoji! Meluoji!

Išsigąsta, kad jis per daug užsimiršo, tačiau geismas gniaužia kvapą. Žvelgia į jį didžiulėmis rudomis iš aistros padūmavusiomis akimis. Trokšta, kad jis būtų joje. Ar turėtų prašyti? Reikalauti? Maldauti? Ji šiek tiek bijo – jis nebesivaldo, mėgaujasi teikiamu skausmu. Regi tai jo veide, akyse. Jei taps per daug žiaurus, turės jį sustabdyti. Tačiau tiesa baisi – ji nenori jam kliudyti.

Ant jo kelių, veidu į lovą, alsuoti sunku, geliantis skausmas, bet geismas tik stiprėja, svaigina.

Pajunta šilką ant užpakalio. Pasuka galvą, žvilgteli. Šalikėlis. Balto šilko šalikėlis.

Ji giliai įkvepia. Mintyse sumirga vaizdai – keturios merginos – gražūs veidai sumušti, kūnai surišti, išžaginti, išniekinti…

Šiurpu, iškrypėliška. Ir vis dėlto – tas žavesys… Būti visiškai priklausomai nuo kito malonės, visiškai atsiduoti, nusikratyti atsakomybės…

Ji papurto galvą. Jis šypsosi, lyg matydamas, kas tūno giliai širdyje.

– Pasitikėk manimi, Melane. Patenkink savo smalsumą.

Ji žiojasi prieštarauti, bet žodžiai lieka neištarti.

Jis švelniai šypsosi kišdamas jai šalikėlį lyg dovaną. Akys akimirksnį susitinka. To pakanka, kad jis suprastų – prasideda naujas žaidimas.

Galvoje kala lyg kūju. Vos pajėgia ištverti tokią padėtį – surištas kūnas persikreipęs. Maudžia žandikaulį, atrodo, kad dantys tuoj iškris iš dantenų. Negana to – jis kankina ją, kone sukeldamas orgazmą rankomis, burna, tik ne peniu.

Jaučiasi sugniuždyta ir pažeminta, kad leidžia taip pasibaisėtinai elgtis, netgi dėl to, kad nenori jo stabdyti. Bet privalo. Kitaip praras tikrovės pojūtį, puls į bedugnę, įtrauks ir jį.

– Atrišk mane, skauda.

– Maniau, kad trokšti patirti skausmą, Melane.

Suspaudžia širdį. Manė, kad jis paklus.

– Tai nejaudina nė vieno iš mūsų, – gudrauja ji.

Jis šypsosi. Žino tiesą.

Sunkiai alsuoja ir virpa ant marokietiško kilimo svetainėje, vis dar surišta, čiurnos ir riešai nutirpę, nepakenčiamai skauda nugarą, oda raudona, nudraskyta, rumbuota, baisiai sučaižyta.

– Sakyk, – kužda jis, glostydamas subraižytą jos skruostą. – Ar dar nori manęs, Melane? Sakyk tiesą.

Ji nepajėgia atsakyti, jau nebeskiria, kur tiesa ir tikrovė, skęsta sumaišties ir chaoso jūroje.

– Dar šampano? – lyg niekur nieko klausia jis.

Ji purto galvą. Gėrimas sudirgins kraujuojančias lūpas. Kūnas isteriškai virpa.

– Padarykim pertrauką, – siūlo išspausdama šypseną. – Atvėskim. Pamiršom vakarienę. Pavalgykim, o paskui…

Jis nekreipia dėmesio. Atsiklaupia šalia, prispaudžia krištolinę taurę prie lūpų.

Ji purto galvą.

– Prašau…

Jis tvirtai sugriebia jai už sprando, pila į burną šampaną. Ji springsta, kosi, išspjauna. Įtūžusi.

Jis šiltai, meiliai šypsosi, o akys tuščios. Akys – sielos veidrodis, taigi atrodo, kad šįvakar siela jį paliko. Ir ją.

Jis pakyla, prieina prie grotuvo, peržiūri kompaktines plokšteles, randa norimą, uždeda, šypsodamasis atsigręžia. Kambarį užtvindo Geršvino „Žydrosios rapsodijos“ garsai.

– Klauseisi jos, Melane? Bet dabar viskas kitaip. Kodėl Romeo kaip tik ją grodavo aukoms? Buvo įdomu, tiesa?

– Taip, buvo įdomu, – jos balsas tik švokštimas.

Jis pakeičia temą.

– Jos išsipasakodavo jam tamsiausias fantazijas. Taip pat noriai kaip tu. Ir susijaudindavo visai kaip tu, Melane.

Ką jis kalba? Jis negali žinoti, ką tos moterys pasakodavo tam maniakui prieš jas nužudant. Jis žaidžia su ja. Bet šito jau per daug.

Staiga pastebi, kad jis su permatomomis chirurgo pirštinėmis. Kada jas užsimovė? Ji taip nutolusi nuo tikrovės, kad nežino – gal visą laiką jomis mūvėjo?

– Ne,– suaimanuoja ji, griebiasi šio neiginio lyg gelbėjimo rato.

Aš pažįstu šį žmogų, pasitikiu juo. Tai žaidimas. Tik žaidimas.

Jis pasilenkia taip arti, kad ji užuodžia iškvepiamą šampano kvapą. Užuodžia jo jaudulį.

– Romeo, kodėl vis dėlto Romeo? – kužda jis, švelniai suėmęs jos smakrą. – Romeo čia, Melane.

Mirtinas dūris. Paskutinis smūgis jos saviapgaulei. Ji nebesivaldo. Išsiveržia skausmo dejonė. Nepajėgia kvėpuoti.

Nuogas, šaltas siaubas trenkia kaip žaibas.

Jo penis kietas kaip akmuo. Nenuostabu kodėl. Įžymioji psichiatrė Melanė Rozen, svarbiausioji ekspertė, nagrinėjusi nuodėmingas priežastis, vertusias maniakus žudyti. Kas galėjo pamanyti, kad galų gale ir ją pačią pražudys jos nuodėmingumas.

Jos keliai skaudžiai remiasi į kilimą. Jis sėdi ant kušetės. Glosto penį, spausdamas jos galvą prie klubo. Ji nepajėgia priešintis. Žino, neverta.

– Buvau sujaudintas, kai laidoje „Peržengus ribą“ pavadinai mane Romeo. Žiaurus psichopatas, suviliojantis aukas ir vagiantis jų širdis. – Jis nusijuokia. Žeidžiantis juokas. – Puikiai atrodai per televiziją, Melane. Mačiau visas laidas. – Jis mąsliai žvelgia į ją. – Įdomu, ką dabar tiems tešlagalviams žiūrovams apie mane pasakytum? Būtų šaunus spektaklis, Melane. Liudytojo ataskaita – „Naktis su Romeo“. Reitingai pašoktų iki debesų. – Jis glosto save lyg apimtas transo.

Ji rami, trokšta, kad jis ilgiau kalbėtų, duotų daugiau laiko.

– Labai patiko tavo versija apie aukų širdis. Kad pasiimu jas, norėdamas regėti merginas gyvas savo iškrypėliškose mintyse. Kai širdys pradeda pūti, pakeičiu seną dvokiančią širdį nauja. – Jis išsišiepia. – Gerai sugalvota, Melane. Melas, bet geras.

– Iš tiesų kalbėdavau apie skausmą, – ramiai sako ji. – Skausmą, sumišusį su įniršiu, ir nepakeliamą norą jaustis galingam ir visa valdančiam. – Ji žino, kad dabar analizuoja ne tik jį.

– Bet kitą vakarą išspjovei tą banalią nesąmonę apie Edipo kompleksą. Pigus triukas, Melane. – Jis sardoniškai šypsosi, bet pasukusi galvą mato, kad jis jau pasiekė prieblandinės sąmonės būseną.

– Vaikai labai jautrūs, – sako ji. – Juos daug kas žeidžia, vėliau tos nuoskaudos užgniaužiamos.

Jis nuslysta ant kilimo, išsiblaškęs liečia jos šlaunis. Ji stengiasi neparodyti jokios fizinės reakcijos.

Prispaudžia lūpas prie jos šlapių plaukų, pirštai įsmunka į ją. O siaube, ją apima neviltis, suvokia, kad viduje ji vis dar drėgna. Jis šypsosi. Nė kiek nesistebi.

– Tu tokia pat kaip kitos šliundros.

– Ne, aš ne tokia, – ji girdi maldavimą savo balse. Negera gaida, bet nieko negali pakeisti. – Tu mane pažįsti. Jauti… kažką. Tu nenori to padaryti… man.

Jis šiurkščiai ją atstumia. Išpiltas prakaito atsiremia į kušetės koją ir nusišypso. Ji pamano, kad jis jau išsiliejo, sukėlė sau ramų orgazmą. Viliasi, kad jos pasigailėta.

Tačiau ne – kietas, kaip akmuo. Sugriebia jos smakrą, prisitraukia galvą.

– Ištark mano vardą – Romeo. Noriu išgirsti iš tavo lūpų, kekše.

Mato įniršį jo akyse. Neranda už ko užsikabinti. Apima siaubas. Beveik kliedi iš skausmo ir baimės. Nevalia pasiduoti. Reikia rasti išeitį. Ji visada rasdavo. Turi sugalvoti ir dabar.

– Man buvo gera, – ramiai sako.

– Žinau. Visoms buvo gera, – jis tą ištaria taip atsainiai, kad visi plaukeliai pasistoja ant jos sučaižyto, nuogo kūno. – Kurį laiką. Paskui norėdavo liautis. Kaip tu. Paleistuvės, apsimetėlės, kekšės. Jei negali sumokėti – nelošk.

Apima gniuždantis nusivylimas, bet pasistengia jį nugalėti. Kas tai – ar pašėlęs noras likti gyvai, ar laimėti šią valios dvikovą? Sunku pasakyti.

– Tu pavargai, – švelniai sako. Tačiau ji pati išsekusi. – Kiekvieną kartą galvoji, kaip sustoti. Nori liautis. Paskui nekenti savęs.

O kaip aš pati? Ir neapykanta sau?

Jis pralinksmėja.

– Daktare, čia pasimatymas, o ne terapijos seansas.

– Man tikrai rūpi, žinau, kaip kenti…

Jis sukikena.

– Manai esanti tokia gudri, tokia įžvalgi… Manai žinanti tiesą apie mane. Tu… nė… velnio… nežinai… kale!

Jis prieina arčiau, prispaudžia prie jos šlaunies penį – standų, šaltą, drėgną. Atsiremia į sofą, užsimerkia ir niūniuoja pagal muziką.

– Romantiška? – šlykščiai šaiposi.

Ją pykina. Iš siaubo skrandyje surūgo šampanas.

– Man bloga…

Jis nekreipia dėmesio. Išeina. Grįžta niūniuodamas. Glamonėja jai šlaunį, glosto plaukus.

Ji užuodžia šlykštų dvoką. Galvoje skamba jo balsas. Kai širdys pradeda pūti, pakeičiu seną dvokiančią širdį nauja…

– Prašau… Man tikrai bloga. – Ją tampo traukuliai.

– Vargšelė, – ramina jis.

– Dieve! – Ji apsivemia, vemia ant kilimo. Atrodo, niekad nesiliaus…

Ji kūkčioja. Jis valo ją kempine. Tikriausiai atsinešė iš virtuvės. Ji net nepastebėjo, kad buvo išėjęs.

– Pasakyk tai, Melane, – švelniai įtikinėja jis, šluostydamas vėmalus.

Jos veidu teka ašaros.

– Nedaryk to. Leisk padėti. Galiu tau padėti.

– Tu padedi man, Melane.

Tai artinasi. Tamsa leidžiasi. Ji ieško į ką įsitverti, bet nieko nėra. Ji nyksta, garuoja.

Jis stovi prieš ją. Pirštinėtoje rankoje peilis. Sidabriniuose ašmenyse atsispindi chrizantemos bronzinėje vazoje ant staliuko. Prieina arčiau. Jos žvilgsnis nuo peilio nukrypsta į jo penį. Nepajėgia atitraukti akių.

– Nori jo?

Širdis daužosi, oda dilgčioja. Jos siaubui ir pasišlykštėjimui, visas kūnas jo geidžia. Ji ištirpo. Jame.

Kambaryje juoda. Jo nemato, tik jaučia. Penis trūkčioja prie jos šlaunies, peilio galiukas spaudžia krūtį.

– Pasakyk! Pasakyk: „Aš tavęs noriu, Romeo.“ – Jis apkabina ją per liemenį ir linguoja „Žydrosios rapsodijos“ taktu.

Net žvelgdama mirčiai į akis, ji jaučia malonumą. Argi ne visą gyvenimą šoko su mirtimi?

– Pasakyk, Melane. Pasakyk ir būsi išgelbėta, – gundomai šnabžda jis.

Taip, išgelbėta. Ne pasiduodama, bet atgaudama tai, ką praradau.

– Aš noriu tavęs, Romeo, – iškvepia ji paskutinę išpažintį, grimzdama į jį. Daugiau nieko nėra. Tik palengvėjimas. Jaučiasi tokia keistai susijaudinusi ir galinga.

Muzika pasiekia crescendo. Peilis nusileidžia. Melanė negirdi savo klyksmo, panyra į jį.

Jis žvelgia į ją ir pagarbiai šypsosi. Galingai įeina į ją, sėkla išsiveržia pulsuojančia čiurkšle ir jo psichikoje amžinai susilieja su jos krauju. Viskas įvyksta per širdies tvinksnį. Paskutinį Melanės širdies tvinksnį.

Romeo poreikis nužudyti prieš išžaginant auką – jo ritualo esmė. Nes pasiekęs orgazmą jis, kaip mes visi, praranda kontrolę, apsinuogina, pasirodo esąs pažeidžiamas.

Jis negali leisti, kad aukos tai suprastų, bijo, kad jos to nepanaudotų prieš jį. Mirusios šios moterys nebepavojingos.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

1

Paskutinį kartą su Melane Sara Rozen kalbėjosi tą ankstyvą sesers nužudymo dienos rytą. Paprastai Sara mirtinai įtūždavo, jei ją prikeldavo prieš suskambant žadintuvui, bet tuo metu sapnavo tokį siaubingą košmarą (milžiniška ranka storais plaukuotais pirštais gniaužė jai gerklę, o balsas iš tamsos kimiai kvietė: „Sara, Sara“), kad dėl to skambučio jai palengvėjo, bet tik tol, kol išgirdo balsą kitame laido gale.

– Žinojau, kad tai tu, – dar neatsipeikėjusi pasakė Sara, braukdama nuo kaktos užkritusią trumpų, šiurkščių kaštoninių plaukų sruogą. Pagrabaliojo akinių prie lovos tarp galybės ant staliuko prikrautų daiktų: žurnalų, laikraščių, knygų, žadintuvo, nugertos baltojo vyno stiklinės, – šią, žinoma, netyčia apvertė. Nekreipdama dėmesio į išsiliejusį vyną ir toliau grabinėjo. Džono Lenono stiliaus akiniai truputį įlenktais rėmeliais kažkodėl pasirodė besą po pagalve kartu su tuščia deserto lėkštele – vakar smaguriavo žemės riešutų sviestu ir drebučiais. Traukiant akinius, porceliano lėkštutė nukrito ant grindų ir sutarškėjo.

– Kas atsitiko? – paklausė Melanė.

– Nieko. Lėkštė, – atsakė Sara, dėdamasi akinius.

Kai Sarai tekdavo bendrauti su sunkiais žmonėmis, tiksliau – su kuriais pačiai būdavo sunku bendrauti, ji stengdavosi nusiraminti sutelkdama dėmesį į daiktus.

– Tu tokia apsileidėlė, Sara, – švelniai papriekaištavo Melanė.

– Aš geriau jaučiuosi, kai aplink netvarka.

Saros miegamasis iš tikrųjų atrodė taip, lyg į jį būtų įsilaužta – visi spintos stalčiai ištraukti, iš jų karojo megztiniai, kojinės, apatiniai drabužiai. Vaizdas, lyg nerūpestingas plėšikas būtų beviltiškai ieškojęs paslėptų brangenybių. O tos brangenybės – surizgusių papuošalų krūva, įskilęs kavos puodelis, auskaras, sulamdytos pėdkelnės – mėtėsi ant stalo. Ant vienintelio krėslo, medinės supamosios kėdės, kurią paliko buvęs nuomininkas, kėpsojo vakar vilkėtų drabužių krūva. Netvarką dar didino prie galinės kambario sienos išrikiuotos kartoninės dėžės, nejudintos nuo pernai, kai Sara įsikraustė į šį vieno miegamojo butą pirmame aukšte. Melanė pašiurpo, kai sesuo apsigyveno Misijos rajone. Susišaudymai iš automobilių čia įprastas reiškinys. Ji kaltino Sarą dėl mazochistinio neatsargumo. Iš tiesų Sara buvo didelė bailė, bet baimė dėl išorinių dalykų vertė pamiršti vidines bėdas, šios ją kur kas labiau baugino.

– Sara, tu nesusitvarkysi gyvenimo, kol nesusitvarkysi namų, – įgėlė Melanė.

– Pamokslas? Tiek metų mokeisi psichoanalizės ir tik tiek gebi? – atkirto Sara.– Bet dar labai ankstus rytas, Mele. Gal dar neapšilai?

– Jau beveik septynios. Ar tau nereikia devintą būti darbe?

– Reikia. Taigi gerą pusvalandį dar galėjau pamiegoti. – Sara neketino dėkoti seseriai, pažadinusiai iš košmaro, – toji iš karto pultų analizuoti.

– Neturiu laiko, – energingai pasakė Melanė. – Pirmasis pacientas pasirodys už dešimties minučių.

Tai visiškai patenkino Sarą, nes pakęsti vyresniąją seserį pajėgė tik labai nedidelėmis dozėmis.

– Ko nori? – paklausė.

– Pati žinai ko – kad aplankytum tėtį.

Sara krito ant pagalvės ir iki smakro užsitraukė apklotą. Įsipainiojęs į užvalkalą batelis nukrito ant grindų.

– Dar taip anksti…

– Žadėjau šįvakar tave išsitempti, bet turiu pasimatymą, todėl nuvyksim ryt per pietus. Užsuksiu pas tave į darbą.

– Ne, – paprieštaravo Sara. – Važiuosiu viena.

Kad ir kaip liūdna slaugos namuose lankyti tėvą, paversti šį įvykį šeimos sąjunga būtų dar didesnė blogybė.

– Kada važiuosi, Sara? Jau ištisas savaites nebuvai, – niurzgėjo Melanė. – Praeitą kartą jis vien ir tekalbėjo, kad nemato tavęs ir kad visai jį pamiršai.

– Tik jau nemėgink sužadinti kaltės jausmo, Mele. – Sara žino, kaip sesuo nekenčia, kai ją vadina ne Melane. Šį vardą tėvas jai išrinko šlovingosios austrų psichoanalitikės Melanės Klein garbei. Kaipgi kitaip.

– Pakaks, Sara.

– Tu – geroji dukrelė, aš – nevykėlė. Kas čia naujo?

– Aš nieko tau nesistengiu sužadinti. Pati jautiesi kalta, o kimbi prie manęs. Neturiu tam laiko. Tai kada jį aplankysi?

– Šeštadienį. – Sara sumetė, kad gal pavyks priprašyti gerą draugą Bernį eiti kartu. Paremtų moraliai. Ji atsiduso. – Na, ar jau laiminga?

– Laiminga? Ne, Sara, aš nelaiminga. Kaip galiu būti laiminga, kai mano tėvas, kadaise vienas žymiausių pasaulio psichoanalitikų, mãno, jog man penkeri metukai, ir nori migdyti mane sūpuodamas ant kelių ir dainuodamas lopšinę.

Sara susiraukė, bet kai prabilo, jos tonas buvo ramus ir dalykiškas.

– Žmogus serga Alzheimerio liga. Argi ne tu visada man liepi žvelgti tiesai į akis? Manau, šį požiūrį perėmei iš tėvo. Dabar, kai jam nebereikia…

– Ar visiškai nieko nejauti tėvui? Dėl Dievo, Sara, tu jau nebe vaikas. Juk negali kaltinti manęs, kad tėtis mane mylėjo labiau.

Sara patraukė knygą, kad galėtų pasižiūrėti į laikrodį.

– Be trijų septynios, Mele. Neversk paciento laukti. Ar vyksta koks nors kontrperkėlimas?

– Aš tau paskambinsiu rytoj, – pasakė Melanė veikiau nuliūdusi nei suirzusi. – Kai aplankysiu tėtį. Turėsiu minutę naujienoms papasakoti, nes antrą valandą susitinku su Feldmanu.

– Perduok linkėjimus, – abejingai tarstelėjo Sara.

– Tėčiui ar Feldmanui?

– Pati nuspręsk, sese. Tu psichiatrė.

– Pasakyk, ką matai?

Sara užsidėjo akinius, atsistojusi prieš molbertą mažoje viršutinio aukšto studijoje Somoje, apleistame sandėlių rajone į pietus nuo Tenderloino. Patalpa buvo prisigėrusi aliejinių dažų, terpentino tvaiko. Ir keptų lašinukų – Hektoro Sančeso pusryčių – kvapo.

– Na, – nekantriai paragino dailininkas neskubančią atsakyti Sarą.

Ji atsikrenkštė. Hektoro paveikslas kėlė nerimą, tačiau ir dėmesį prikaustė.

– Primena jūrą per audrą. Sąmyšis, žiaurumas, įniršis, bet ir jaudina. Justi didelė jėga.

– Ar jį galima palyginti su… – balsas nutrūko, galva nusviro, lyg sprandui būtų per sunku ją išlaikyti. – Tu žinai, – sumurmėjo jis.

Sara atsigręžė į pacientą. Hektoras Sančesas visai neprimena dailininko. Kai prieš porą mėnesių pirmą kartą įėjo į jos kabinetą Reabilitacijos centre, palaikė jį darbininku, spėjo esant dokininką. Maždaug trisdešimties, stambus, raumeningas, vėjaraupių randais išmargintas veidas, trumpi juodi plaukai, tamsi Lotynų amerikiečio oda, ant peties didelis akmens luitas.

– Ar patikėsi, jei pasakysiu, kad geresnis? – Sara buvo mačiusi jo prieš avariją tapytus darbus, ištikus smarkaus įniršio ir nevilties priepuoliui jis juos suraižė virtuviniu peiliu.

– Nemeluok!

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Matai mano mintis? Tai kodėl klausi?

Sančesas nusiplėšė tamsius akinius ir įtūžęs nusviedė per studiją.

– Viskas mėšlas. Neįsivaizduoju, kodėl leidausi įkalbamas. Nesąmonės! Ir tu tai vadini reabilitacija? Matyt, esi gerokai kvėštelėjusi, jei sumanei šį kvailą planą. Tapsiu pajuokos objektu.

Sara priėjo prie Hektoro, sėdinčio ant medinės taburetės ir rankas susigrūdusio į dažais ištepliotų džinsų kišenes. Jos apyrankės skambčiojo. Įdėmiai pažvelgė į jo veidą, nesibjaurėdama išvirtusiais aplink jo akis randais. Dabar jų neslėpė tamsūs akiniai, o raukšlėti vokai dengė tamsias lyg razinos akis. „Prieš motociklo avariją jo akys tikriausiai buvo nepaprastai seksualios“, – liūdnai pagalvojo Sara.

– Tu ne pajuokos objektas, Hektorai, tu – dailininkas.

– Aklas kaip kurmis.

– Tu aklas dailininkas. Ko nepajėgei matyti akimis, tapydamas šią drobę, matei vidumi. Viskas išsiveržė – piktai ir gyvai, niūriai ir grėsmingai. Patinka tau ar ne, bet tai velnioniškai puiku.

Griežtai sučiauptos Hektoro lūpos staiga išsikreipė į pašaipų vypsnį.

– Keikiesi? Nelabai profesionaliai, panele Rozen.

Sara spustelėjo dailininkui petį.

– Leisk man atsipūsti, vaikine. Turiu aplankyti dar porą žmonių. Be to, kabinete užpildyti krūvas popierių.

– Viešpatie, koks nuobodus tavo gyvenimas, Sara. Tau ir pačiai nepakenktų šiokia tokia reabilitacija. – Jis ištiesė ranką ir pirštais suėmė jos žastą. – O ką, jei mes nueitume šįvakar kur nors užkąsti?

– Hektorai, tu žinai taisykles. Negaliu eiti į pasimatymus su pacientais.

– Taisyklės – švaistyklės! Tau reikia daugiau valgyti. Liesa kaip turėklas, ranka lyg vištos koja.

– Aš ryju kaip kiaulė, tik viską sudeginu, – įžūliai tarė ji.

Jis žvelgė į ją neregio akimis.

– Pasakyk man, ką aš matau, Sara.

Sara krūptelėjo.

– Ką?

– Tu žinai. Pavaizduok save kaip piešinį.

– Nori aprašymo?

– Aha, – nusišaipė jis. – Pradėk nuo galvos ir pamažu leiskis iki pėdų.

– Gana, Hektorai. Neturiu laiko. – Ji ištraukė ranką.

– Aš pasakysiu, ką žinau iš savo šiek tiek įžūlaus grabaliojimo, – tarė jis, geidulingai šyptelėdamas. – O tu užkamšysi spragas. Pavyzdžiui, žinau, kad tavo labai trumpi plaukai, panašūs į dygliakiaulės, – tikriausiai pati juos kerpiesi. Rengiesi kaip suknista čigonė – ilgi, nutįsę sijonai, apdribusios, dukslios palaidinukės, sandalai.

– Iš kur žinai apie sandalus?

– Jie smukčioja, kai vaikščioji. Kur aš sustojau? Aha. Puošiesi kaip sumauta Kalėdų eglutė. Daug aukso…

– Sidabro, – pertraukė ji.– Nemėgstu aukso.

– Taip. Sidabras tinka. Ir apsikarsčiusi karoliais. Dar dideli auskarai, vėriniai, apyrankės. Sakiau, tu kaulėta, bet lažinuosi, kad slepi daug geresnę figūrą, nei apsimeti.

Sara neramiai sukrutėjo.

– Ko, po velnių, tu nori, Hektorai? Mano liemenėlės dydžio? – suirzo ji.

– Trisdešimt antras B?

– Ar tu tikrai aklas?

– Manau, tu pritrenkiamai patraukli, bet kaip įmanydama tai slepi.

Ji ironiškai nusijuokė.

– Vienas – vienas. Man reikia eiti. Pasimatysim po dviejų savaičių. Tiesa, rytoj trečią valandą Arkinas iš Bomono galerijos ateis pažiūrėti tavo šedevro, gražiai elkis su juo, gerai?

Ji nusiėmė akinius, įsikišo juos į didelį medžiaginį krepšį, kabantį ant peties, ir pasuko prie durų.

– Ei, Sara! – šūktelėjo jis.

– Ką?

– Juk tau patinka vaikinai?

– Tik ne tada, kai jie lyg rakštis užpakalyje. – Ji atidarė duris. – Iki pasimatymo, Sančesai.

Jis nusijuokė.

– Pasimatysim, Rozen. Mano sapnuose.

Artėjo to paskutinio spalio ketvirtadienio vidurdienis. Sara išėjo iš Reabilitacijos centro Edžio gatvėje ir pėsčia patraukė Vaneso gatve į savo skyrių netoli Visuomenės centro. Ėmė dulkti lietutis. Ištisas savaites San Franciske nelijo. Gražios dienos, slenkančios viena paskui kitą, varė iš proto vietos meteorologus, – orų prognozės buvo nuobodžios. Dulksna tikriausiai praskaidrino jiems nuotaiką, to nepasakytum apie Sarą. Jai tiko puikus oras, o lietus išmušdavo iš vėžių. Staiga prisiminė save – aukštą, nerangią, vos trylikos metų sulaukusią mergaičiukę, stovinčią prie savo kambario lango, ką tik įsikrausčiusią į nejaukų Viktorijos stiliaus namą Skoto gatvėje. Veidas prispaustas prie vėsaus stiklo, lietus vis pila, o ji spokso į įlanką ir Aukso Vartų tiltą, apgaubtą rūko. Ašaros rieda stiklu.

Tada nekentė to namo Ramiojo vandenyno aukštumose. Ir dabar nekenčia. Tėvo namas. Dabar sesers. Na ir gerai. Sara niekada jo nenorėjo. Ta vieta kėlė tik nemalonius, liūdnus prisiminimus. Likimo ironija – juk jie, kraustydamiesi iš Malūno upės slėnio, bėgo nuo nemalonių, liūdnų prisiminimų. Nuo kai kurių dalykų neįmanoma pabėgti, nebent prisiversi nekreipti dėmesio. Arba dar geriau – visai išmesti juos iš galvos. Sara nemanė, kad turi daug gebėjimų. Tačiau vieną tikrai turėjo – talentą prisiversti užmiršti… Kone visada pavykdavo.

Vis dėlto šiandien nuotaika buvo bjauri, ir talentas apvylė. Prisiminimai žybsėjo lyg geltonos signalinės šviesos. Dėl šių neramių vizijų Sara kaltino lietų, tą kvailą sapnuotą košmarą ir rytinį sesers skambutį. Kažin ar Melanė tikrai sėdėjo ant tėvo kelių slaugos namuose? Sara užsimerkė, pajutusi nemalonų karštį, sklindantį kūnu, nors žvarbus vėjas čaižė ją vis smarkėjančio lietaus čiurkšlėmis.

Moteris, spraudžianti tojotą į nedidelį tarpą prieš Deiviso biurą, netyčia spustelėjo sireną. Sara išplėtė akis.

Sparčiai besiniaukiančiame danguje atklydusi iš įlankos ir plačiai išskleidusi sparnus pralėkė žuvėdra. Sara beviltiškai norėjo skristi. Skristi, skristi iš čia.

Pasiekusi Reabilitacijos skyrių, įsikūrusį neišvaizdžiame dangoraižyje ties Vaneso ir Heizo gatvių sankirta, Sara buvo jau visiškai sušlapusi ir sužvarbusi.

Ji dirbo čia pastaruosius šešerius metus – nuo tada, kai gavo reabilitacinio konsultavimo magistrės laipsnį San Francisko valstybiniame universitete. Atlyginimas nedidelis – daug mažesnis už tą, kokio, kaip manė tėvas ir sesuo, Rozenai verti. Saros skonis, skirtingai nei jų, nereikalavo brangių daiktų, ji netroško didelių laimėjimų. Jei ne popierizmas, būtų visai patikę dirbti reabilitacijos konsultante. Jautėsi turinti tikslą, esanti reikalinga. Patiko dauguma pacientų – tie keturiasdešimt šeši invalidai, arba žmonės su fizine negalia, taip reikėjo vadinti, kad nepadarytum politinės klaidos. Dauguma Saros pacientų nekreipė dėmesio, kaip juos vadina, tetroško, kad jų gyvenimas grįžtų į vėžes, norėjo išmokti kokio nors amato, kad galėtų užsidirbti pragyvenimui, ir dar – kad juos paliktų ramybėje. Sara troško to paties.

Įžengus į neišvaizdų skyriaus vestibiulį, pilvas sugurgė. Prisiminė Hektoro pastabą, kokia ji liesa. Sara iš tikrųjų pamiršdavo pavalgyti. Ji apsigręžė, išėjo iš pastato ir pasuko į kavinukę čia pat už kampo nusipirkti ko nors priešpiečiams. Ant prekystalio buvo išrikiuoti suvynioti sumuštiniai. Ji nusipirko vieną su kalakutiena ir įsimetė į krepšį – nusineš į darbą. Imdama grąžą staiga pamatė kolegą ir geriausią draugą Bernį Grosmaną. Bernis, prisistūmęs neįgaliojo vežimėlį prie neišvaizdaus staliuko kavinės gilumoje, gardžiavosi aštriu meksikietišku paprikų ir pupelių troškiniu. Jis pakėlė akis ir išvydo besiartinančią Sarą.

– Tu visa šlapia, – tarė.

Berniui šiek tiek per trisdešimt, jo veidas Sarai primena kerubiną.

– Lyja.

Bernis ištiesė ranką ir nosine ėmė šluostyti šlapią veidą.

Sara nustūmė jo ranką ir įsispraudė ant kėdės šalia.

– Pasitaupyk nosinę sau. Tau labiau reikia. Bet ir apsidrabstei!

Jo tanki šėma barzda buvo apdrabstyta troškiniu.

– Žinau. Tonis pasius. Jis taip kabinėjasi dėl tvarkos. – Bernis šyptelėjo.

Sara išsitraukė iš krepšio sumuštinį, bet neišvyniojusi nustėro ir įtariai nužvelgė draugą.

– Pasakei „Tonis“?

Bernis nusiėmė gabaliuką jautienos nuo mėlynų medvilninių prasegtų marškinių.

– Dar nepasakojau apie Tonį?

Sara išvyniojo sumuštinį ir jį apžiūrėjo. Velnias. Ant etiketės parašyta „Kalakutiena su majonezu“, o ruginė duona visa išterliota garstyčiomis.

Na ir tegu! – ji visiškai nealkana.

– Berni, sakei, kad Tonis prakeiktas kietašiknis ir kad nė už ką su juo neprasidėsi.

Bernis padėjo šaukštą ant stalo. Nuo dešinės rankos spazmų šaukštas šokčiojo tarsi būgno lazdelė, kol galiausiai nurimo.

– Kada sakiau?

Sara paknebinėjo sumuštinį, atsilaužė plutelę ir įsikišo į burną, stengdamasi nekreipti dėmesio į kartų garstyčių skonį.

– Pala, šiandien ketvirtadienis. Vakar tu sirgai. Antradienį. Antradienį sakei, kad tas vaikinas – mėšlas.

– Neišsigalvok, Sara. Aš tikrai sakiau „kietašiknis“. Bet nelygu kaip suprasi… Kartais tai visai ne trūkumas…

Sara suvaitojo.

– O, Berni, prašau!

Jis nusišaipė.

– Sara, kada nors prisipažinsi, kad patinka, kai aš vulgariai kalbu.

– Taip, taip. Turint galvoj, kad dar tikiu pieninių dantukų fėja…

– O Dieve, Skarlete, kur mes būtume, jei netikėtume fėjomis? – paerzino jis.

– Cha, cha.

– Žinau, žinau. Galėčiau būti komediantas, jei tik pajėgčiau atsistoti. – Jis draugiškai patapšnojo vežimėlio ratus.

Sara išspaudė gaižią šypseną.

– Gerai, gal ir nejuokinga. Beje, spėk, kas atėjo vakar manęs slaugyti, kai mėginau nugalėti tą sumautą skrandžio virusą?

– Pati Florencija Naitingeil?

– Pasirodo, Tonis – slaugos specialistas.

– Iš kurio atimta licencija už „saldainiukų“ vogimą iš ligoninės spintelės. Raminkis, Berni. Tau tikrai nereikia vaikino, piktnaudžiaujančio narkotikais.

Niekas to nežinojo geriau už Sarą, gal tik pats Bernis.

Bernis Grosmanas buvo vienas pirmųjų Saros pacientų. Baigęs koledžą šis jaunas homoseksualus žydas narkomanas buvo taip pridaužytas gėjų bare Kastro gatvėje, kad pakliuvo į viešosios San Francisko ligoninės reanimacijos skyrių – jam buvo sulaužyti keli slanksteliai. Po šešių mėnesių fizinės reabilitacijos ir dviejų mėnesių, praleistų narkomanų gydymo centre, Bernis pateko į jos kabinetą – jau nevartojantis narkotikų, prikaustytas prie vežimėlio, vis dar žydas, vis dar gėjus, tikėdamas, kad, sulaukęs trisdešimt penkerių, jis galės tapti mensch, garbingu žmogum, kaip jį auklėjo imigrantai tėvai Pasadinoje.

Praėjus dvejiems metams, dėl rūpestingos Saros priežiūros jis gavo reabilitacinio konsultavimo magistro laipsnį ir buvo įdarbintas bandomajam laikotarpiui konsultantu. Sarą paskyrė jo vadove. Po šešių mėnesių jis vis dar nevartojo narkotikų, išlaikė civilinės tarnybos testą ir gavo nuolatinį darbą. Ėjo ketvirti sėkmingo darbo metai, tiek pat laiko jis nevartojo ir narkotikų.

– Kaip man laikytis toliau nuo narkotikų? – paklausė Bernis ir nurijo šaukštą troškinio. – Beveik visi mano globotiniai – buvę narkomanai. Tiesa, įjunkę nevienodai.

– Aš kalbu ne apie pacientus, – atkirto Sara.

– Brangute, Tonis jau septyni mėnesiai nebevartoja. Garbės žodis, jei praris ką nors kitą negu aspirino tabletę, išspirsiu lauk. – Jis šyptelėjo. – Perkeltine prasme, žinoma. Bet svarbu tai, brangioji Sara, kad aš – ačiū Dievui – vis dar noriu dulkintis, nors ir nenoriu susiknisti gyvenimo. Pasak mano tėtušio, mes, kvailiai, brangiai mokame už gautas pamokas.

– Jei jau užsiminei apie tėtušius…

Sukta Bernio šypsenėlė atidengė kreivus iltinius dantis, kurių taip ir neištiesino metus nešiotos plokštelės.

– Nekenti tėvo…

– Negi kada sakiau, kad nekenčiu?

– Vartodama tiek daug žodžių? – Jo dantinga šypsena dar praplatėjo. – Taip.

Sara atsiduso.

– Juk ne visada sakom tai, ką galvojam.

– Arba ne viską, ką galvojam, – nepasidavė jis.

– Kas šiandien? Saros galvos kvaršinimo diena? – suirzo ji.

– Kokie mes jautrūs! – tarė jis, bet meiliai paglostė šlapius jos plaukus.– Papasakok Berniui.

– Sesuo vis ragina aplankyti tėvą. Sako, kad jis klausinėja apie mane.

Bernis užsitepė sviesto ant duonos ir pamerkė ją į troškinį.

– Maniau, jis nė neatpažino tavęs, kai praeitą kartą lankei.

– Neatpažino. Bet kartais prisimena. Kartais jis ypač aštraus proto. – Ji atsiduso. – Nežinau, kas blogiau… – Pasibaisėjusi prisiminė vieną iš pastarųjų apsilankymų, kai tėvas netgi per gerai ją atpažino.

Tą kartą ji praleido su tėvu kankinantį pusvalandį ir nepraverdama burnos išklausė, kaip ji nieko nesugeba, neaiškiai kalba, kokia ji tinginė, pasalūnė, keistuolė, teisianti kitus.

Žinoma, Sara negalėjo suversti kaltės tėvo ligai. Tuos pačius žodžius daugybę kartų girdėjo, kai jis dar nesirgo.

Kai Sara buvo jaunesnė, o tėvas puikios sveikatos, kartais visiškai sutriuškindavo ją. Paskui sušvelnindavo smūgį, kaltindavo ją turint Pelenės kompleksą, primygtinai reikalaudavo, kad kreiptųsi į psichoanalitiką ir įveiktų nevisavertiškumą ir paranoją. Sara atšaudavo, kad jei jau ji Pelenė, tai kur tada fėja krikštamotė ir kada pasirodys žavingasis princas su krištoline kurpaite. Jos nuomone, dauguma sutiktų vyrų buvo jei ne kiaulės, tai varlės, kurios, kad ir kiek bučiuotum, nevirsta princais.

– Ar tikrai nori eiti jo aplankyti, Sara? – Bernis pažvelgė į ją vienu iš savo „aš tave kiaurai permatau“ žvilgsnių, dėl kurių ji visada pasijusdavo nejaukiai. Laikydama Bernį geriausiu draugu ir atsiverdama jam daugiau negu kam nors kitam, ji vis dėlto buvo labai uždara. Daugelio dalykų niekam nėra pasakojusi.

– Žadėjau Melanei aplankyti jį šeštadienį.

Bernis papurtė galvą, atsignybo išmirkusios duonos ir įsikišo gabalėlį į burną.

– Kada liausiesi leidusis jųdviejų varinėjama, brangioji? Dėl Dievo meilės. Pramiegosi gyvenimą. Juk tau jau trisdešimt dveji.

– Bet ne visus tuos trisdešimt dvejus metus miegojau.

Bernis vėl pasiėmė šaukštą ir pamojavo juo prieš Sarą – ranka drebėjo, todėl judesiai buvo staigūs.

– Ir čia tavo bėda. Kada pastarąjį kartą su kuo nors miegojai, Sara?

– Per daug sureikšmini seksą.

Bernis šyptelėjo.

– Ne, ne per daug. Nagi, pasidalykim karo laikų prisiminimais. Ar nori išgirsti, su kuo aš miegojau?

– Ne. Noriu išgirsti, ar eisi su manimi aplankyti tėvo šeštadienį.

– Tiek to. Eisiu. O dabar galiu papasakoti, ką mes su Antonijum išdarinėjome vakar? Žinai, jis pirmasis meilužis, su kuriuo nereikėjo užsimerkti ir fantazuoti, kad pasitenkinčiau. Su dauguma kitų, dejuojančių, vaitojančių, negalėdavau susikaupti, ir – nieko. O su Toniu visiškai kitaip. Jis naudoja vynuogių drebučius…

Sara iškėlė ranką.

– Prašau, nereikia tų sukrečiančių detalių. Man vynuogių drebučiai – maistas. Padaryk paslaugą – tegul taip ir lieka.

Buvo beveik devynios vakaro. Sara stovėjo atsidariusi šaldytuvo dureles siauroje virtuvėlėje ir svarstė, ką suvalgyti vakarienės. Pasirinkimas nedidelis. Pora senų picos gabalėlių, truputis sūrio, reikėtų apipjaustyti apipelijusius jo kraštus, pusė dėžutės kiaulienos konservų. Iš pradžių pasirinko kiaulieną, bet atsiminė, kad dėžutė atidaryta jau dvi savaitės.

Žvilgsnis užkliuvo už skardinės vynuogių drebučių viršutinėje lentynėlėje. Ne, ačiū Berniui, šį vakarą sumuštinis su žemės riešutų sviestu ir vynuogių drebučiais netiks.

Sara atsiduso, mėgindama įsivaizduoti, ką Bernio meilužis darė su tais drebučiais. Gal jos lytiniame gyvenime kaip tik ir trūksta drebučių, kad jis toks nykus? O gal meilužių? Ji jau porą mėnesių su niekuo nesusitinka. O dėl paties sekso…

Pirmą kartą Sarai parūpo – su kuo sesuo susitinka šįvakar. Su kuo nors nauju? Ar Melanė minėjo vardą? Ne, tikriausiai ne. Sesuo nekalbėdavo apie savo asmeninį gyvenimą, o Sara – apie savo. Tiesa, nebuvo apie ką ir kalbėti. Šiaip ar taip, Melanė – tikrai ne tas asmuo, kuriam Sara norėtų atsiverti. Jos niekada nebuvo artimos. Tiesa, Melanė visad ateidavo į pagalbą ištikus krizei, bet labiau kaip gydytoja, o ne sesuo.

Nebenorėdama galvoti nei apie Melanę, nei apie savo pačios liūdną gyvenimą, Sara sutelkė dėmesį į svarbiausią klausimą. Ką valgyti? Pagaliau išsirinko picos gabalėlį ir įjungė mikrobangų krosnelę. Per minutę šildant plutelė sudrėkdavo ir suminkštėdavo, tačiau pica nebuvo labai tinkamas maistas.

Suvalgiusi picą, Sara svarstė, ar suplauti per savaitę kriauklėje susikaupusius indus, ar lipti į karštą vonią ir anksčiau atsigulti.

Po penkiolikos minučių ji įsliuogė į garuojančią senamadišką vonią ant kojyčių. Ji beveik metro septyniasdešimt penkių centimetrų ūgio, todėl, negalėdama visa panirti į vandenį, iškorė kojas per kraštą.

Sara retai apžiūrinėdavo savo kūną, bet mirkdama vandenyje prisiminė pokalbį su Hektoru Sančesu ir ėmė abejingai jį tyrinėti.

Tikrai – vieni kaulai ir oda, bet liesumas sportiškas. Keista, niekada nesidomėjo sportu, gal tik daug vaikščiodavo pėsčia, tai labai patiko. Tėvas jai diagnozavo konkurencijos baimę.

Žinoma, vyresnioji sesuo Melanė buvo mokyklos sporto žvaigždė – mergaičių žolės riedulio komandos kapitonė, trečioji žaidėja teniso komandoje. Neseniai Melanė vėl įnirtingai ėmė žaisti lauko tenisą. Priešininkas dažniausiai būdavo jos buvęs vyras ir kolega Bilas Denisonas. Išsiskyrę beveik prieš dvejus metus, Melanė su Bilu ir toliau artimai bendradarbiavo, pavaduodavo vienas kitą per atostogas ar konferencijas. Atrodė, jiems malonu kovoti. Bent jau teniso korte…

Kartą Sara stebėjo juos žaidžiančius. Vėliau ketino pietauti su Melane – retas įvykis. Žiūrėdama į Melanę, Sara pamanė, kad sesers žaidimas keistai piktas ir neramiai erotiškas. Ji visiškai užvaikė Bilą ir atrodė labai patenkinta. Sarai buvo smalsu – ar Melanė taip susidoroja su visais priešininkais, ar tik sprendžia su buvusiu vyru senas problemas. Jei taip, tai ne vien sesuo turi nebaigtų reikalų su daktaru Bilu Denisonu…

Sara staiga krūptelėjo, pamačiusi, kad rankos apglėbusios krūtis, o speneliai sukietėję. Keletą sekundžių masturbavosi. Bet vos tik pagalvojo apie pasitenkinimą, visas geismas dingo. Liovėsi ir kandžiai šyptelėjo, prisiminusi, kad Hektoras tiksliai atspėjo liemenėlės dydį – 32B. Nieko ypatingo, bet tikriausiai Hektoras teisus sakydamas, kad jos figūra geresnė, negu atrodo apsirengus.

Rankos nuslydo klubų apvalumais, Sara pakėlė vieną koją, paskui kitą, ištiesė ore lyg balerina. Gražios. Motinos kojos.

Motina svajojo tapti šokėja ir perdavė svajones jaunesniajai dukrai. Sara gailiai sukikeno ir pakrutino kojų pirštus. Gražios kojos, bet ji anaiptol ne balerina. Po šešių pamokų baleto mokytoja pasiūlė motinai geriau leisti dukrą į liaudies šokius. Sara ten prasikankino tris mėnesius, kol motina susitaikė su mintimi – dukra niekada nebus šokėja, ir leido nebelankyti. Tėvas nesutiko. Manė, kad jaunesnioji dukra turėtų užbaigti ką pradėjusi ir taip lengvai nepasiduoti. Motina pasipriešino tėvui – vienas iš tų retų atvejų. Jie smarkiai susibarė – pirmą Kartą prie Saros.

Ir paskutinį.

Greit nusipraususi Sara išlipo iš vonios, nusišluostė, apsisiautė vyriško dydžio baltu kilpiniu chalatu ir nutapeno į svetainę.

Po karštos vonios paprastai jausdavosi atsipalaidavusi ir mieguista, bet šiandien buvo sudirgusi, nerami. Klestelėjo ant sofos, pasirausė po pagalvėlėmis, sugraibė distancinio valdymo pultelį ir įjungė televizorių. Vaizdo kokybė buvo bloga – tamsūs šešėliai, sniegas ekrane. Tikriausiai baigiasi kineskopas. Reikės pirkti naują televizorių.

Keletą minučių pasiklausė CNN – tos pačios bėdos. Renka prisiekusiuosius O. J. Simpsono bylai. Keičiasi senatoriai nuo Kalifornijos valstijos: Feinšteinas vietoj Hafingtono. Vis dar neaišku, streikuos beisbolininkai ar ledo ritulininkai.

Ji abejingai junginėjo kanalus, kol dėmesį atkreipė pažįstamas balsas:

Nes pasiekęs orgazmą jis, kaip mes visi, praranda kontrolę, apsinuogina, pasirodo esąs pažeidžiamas.

Melanė. Sėdi su dviem vyrais kambaryje, primenančiame policijos patalpas iš serialų apie farus.

Sara paknebinėjo distancinio valdymo jungiklį, norėdama pašviesinti vaizdą, tačiau sniego padaugėjo, o vaizdas pasidarė dar blyškesnis. Kamera nusisuko nuo sesers ir dviejų policininkų į juodaodę trumpais, garbanotais plaukais ir didžiuliais žiedais ausyse.

– Aš – Ema Margolis. Jūs žiūrite laidą „Peržengus ribą“. Likite su mumis. Po reklamos tęsime karštą įžymios psichiatrės, daktarės Melanės Rozen diskusiją su žmogžudysčių skyriaus detektyvais Džonu Alegru ir Maiklu Vagneriu apie Romeo – žudiką maniaką, „vagiantį moterų širdis“. Laida įrašyta šiandien popiet Teisingumo rūmų žmogžudysčių skyriuje, čia, San Franciske.

Sara norėjo perjungti kanalą. Nors buvo girdėjusi, kad Melanė keletą kartų dalyvavo laidoje „Peržengus ribą“, atkakliai vengė ją žiūrėti. Kėlė nerimą sesers susižavėjimas tuo žmogžudžiu iškrypėliu. Melanė ne tik televizijoje analizavo bepročio, sukėlusio paniką mieste, veiksmus, bet ir tapo specialiųjų San Francisko policijos skyriaus pajėgų, suburtų jam sučiupti, eksperte konsultante.

Tačiau smalsumas įveikė. Užuot perjungusi kanalą, užsuko garsą, kol rodė alaus ir Amerikos telefono bei telegrafo bendrovės reklamas. Paskui Melanė ir abu detektyvai vėl diskutavo. Ekrane prabėgo laidos rengėjų pavardės. Kamera iš arčiau parodė veidus – pirmiausia Melanę, tada jaunesnįjį detektyvą Vagnerį ir galiausiai – vyresnįjį Alegrą. Dėl blogos vaizdo kokybės buvo sunku įžiūrėti bruožus.

Kai Sara vėl įjungė garsą, kalbėjo Džonas Alegras:

– Mūsų patirtis rodo, kad dauguma maniakų pasirenka puolusias moteris: prostitutes, narkomanes, benames. Arba persekioja mokines – jaunas, bejėges, lengvai susižavinčias. Bet šio žmogžudžio objektas kitoks. Jis puola protingas, patrauklias, sėkmingai dirbančias moteris. Aukos – advokatė, dėstytoja, biržos brokerė, verslininkė. Visos skirtingo fizinio tipo.

– Tikriausiai Romeo mano, kad pernelyg paprasta užkariauti prostitutę ar moksleivę, – Melanė kalbėjo tvirtu, autoritetingu balsu. – Jį traukia dominuojančios moterys, iš pažiūros stiprios ir susivaldančios.

– O iš tikrųjų? – pertraukė ją detektyvas Vagneris. – Manau, turite galvoj tą mūsų iškastą informaciją, kad pora aukų buvo sadomazochistės.

Melanė griežtai pažvelgė į jį.

– Manau, visas aukas prie to vyro stūmė poreikis, ilgesys, noras, kad joms vadovautų sekse. Jos pačios leidosi… iki tam tikros ribos.

Vagneris palinko į priekį.

– Kodėl leidosi? Kodėl moteris nori būti auka?

– Detektyve Vagneri, kai kurios moterys turi tiek nedaug savigarbos, joms atrodo, kad nusipelno pažeminimo, – pamokomu tonu atsakė Melanė. Kamera vėl pritraukė jos veidą. – Pažeminimas gali tapti manija. Kaip narkotikas. Galbūt Romeo gali suteikti moterims trokštamą pusiausvyrą, įkūnyti įžūliausias fantazijas, slapčiausius poreikius jų neteisdamas.

– Ne, jis jų neteisia, – burbtelėjo Alegras. – Tik išmėsinėja.

Stojo tyla, kurią nutraukė detektyvas Vagneris.

– Ką dar galite pasakyti apie tą iškrypėlį?

– Bėda ta, – šaltai atsakė Melanė, – kad pažvelgę į Romeo, netgi pabendravę su juo, nepasakysit, jog tai iškrypėlis. Jis tikriausiai netgi gana patrauklus.

– Turit galvoje gražus? – paklausė Vagneris.

Melanė gūžtelėjo pečiais.

– Išvaizda – subjektyvus dalykas, detektyve. Sakyčiau, jis žavus, patraukiantis. Pabaiga siaubinga, bet iš pradžių Romeo pavyksta įgyti aukų pasitikėjimą. Iš to, ką radote tirdami žmogžudystes, matyti, kad tie susitikimai prasidėdavo kaip pasimatymai. Trys iš keturių aukų buvo padengusios stalus romantiškai vakarienei dviem. Žvakės, šampanas.

– Taigi jūs teigiate, kad jis psichinis ligonis?

– Jei jūsų terminas „psichinis ligonis“ reiškia „nepakaltinamas“, – vėl autoritetingai pareiškė Melanė, – tai einate klaidingu keliu. Romeo – seksualinis psichopatas. Teisme jo niekad nepripažins bepročiu, nes tikras seksualinis psichopatas lengvai skiria, kas teisinga ir kas neteisinga. Mes kalbame apie prievartą – nenugalimą potraukį. Romeo, kaip visi seksualiniai grobuonys, slapta jaučiasi bejėgis. Tik įniršis ir žiaurumas padeda įveikti šį jausmą. Ritualinis žudymas ir kūno išniekinimas leidžia pasijusti galingam. Tas pašėlęs galios poreikis persiduoda ir jo aukoms. Manau, jis išsisuka dėl to, kad šiai galiai paklūsta net pareigūnai, tarp jų ir policija.

– Taip, tikrai, – šiurkščiai pritarė Alegras. – Keturios moterys išžagintos, išniekintos, išskrostos, o mes neturime nė menkiausio pėdsako. Ką pasakysit, daktare? Ar Romeo iš tiesų toks gudrus, ar kol kas jam labai sekasi?

– Tikriausiai ir tas, ir tas, – atsakė Melanė.

– Tik blogai, kad jo aukoms trūksta šių savybių, – rūgščiai pridūrė Vagneris.

Pirmą kartą Melanės balsas suvirpėjo.

– Blogai? Detektyve, aš pasakyčiau – tai tragedija.

Sara išjungė televizorių. Romeo istorija kėlė pasibjaurėjimą. Pykino vien pagalvojus, kad egzistuoja toks sadistiškas padaras. Kad yra moterų, kurios iš išorės atrodo tvirtos tik todėl, kad jų sieloje slypi liguistas, beviltiškas poreikis būti valdomoms ir pasiduoti. Kad jos pačios sesuo šio išprotėjusio žmogžudžio istoriją pavertė asmenine byla – cause celebre.

Tik tu supranti mano kovą. Praradusi tave, prarasiu ir save.

M. R. dienoraštis

2

Penktadienio rytą po aštuonių dvidešimt detektyvas seržantas Džonas Alegras su porininku detektyvu Maiklu Vagneriu atvyko į gydytojos Melanės Rozen namus Skoto gatvėje. Vieta jau buvo saugoma. Uniformuotas policininkas, stovintis prie laukujų durų, linktelėjo jiems ir pasitraukė į šoną. Vestibiulyje juos pasitiko Džonsonas ir Rodrigesas, žmogžudysčių skyriaus detektyvai, iškviesti vos radus lavoną. Teismo medikai jau ruošėsi išeiti. Jiems nekilo jokių abejonių.

– Kas verkia? – paklausė Alegras Rodrigesą, išgirdęs kūkčiojimą viršuje.

Rodrigesas, tvirtas, trisdešimt penkerių metų vyriškis, gūžtelėjo pečiais.

– Vyrukas, radęs ją ir iškvietęs policiją. Visai palūžęs. Nepavyko iš jo nieko iškvosti, išskyrus vardą. Peris. Robertas Peris – vienas iš jos pacientų. Galbūt judviem pavyks ką nors išpešti, kol čia aplink apžiūrėsim. Atrodo, viskas įvyko vakar vėlai vakare. Paklausinėsim, ar niekas nieko nematė įeinant į namą ar iš jo išeinant. Niekad nežinai. Juk kada nors jis turėtų palikti kokią nors spragą?

Alegras linktelėjo visai ne optimistiškai. Keturios nužudytos moterys. Dabar jau penkios. Jokių liudytojų. Ilgos valandos, savaitės, mėnesiai ieškant įkalčių, ir jokio postūmio. Patikrinti visi įmanomi pėdsakai, nors jų būta nedaug, ir kiekvieną kartą – aklavietė. Romeo suko aplink juos ratus.

Rodrigesui ir jo porininkui išėjus, Alegras su Vagneriu užlipo į viršų ir rado gailiai vaitojantį Robertą Perį. Peris gulėjo susirietęs gemalo poza ant kilimo antro aukšto aikštelėje, tiesiai prieš arkines psichiatrės svetainės duris.

– Jėzau Kristau! – kimiai sušvokštė Alegras ir nurijo gerkle kylantį kamuolį.

Ant karamelinės dvivietės kušetės tysojo nuogas, surištas ir groteskiškai išniekintas Melanės Rozen kūnas. Jos atviros neregės akys buvo nukreiptos į kambarį. Alegro šnerves pripildė sumišęs kraujo, vėmalų ir pūvančios mėsos dvokas. Tas dvokas jam ne naujiena, bet nuo to nebuvo lengviau. Ypač šį kartą.

Pažvelgęs į kambarį, Vagneris pajuto virpulį viduriuose, bet nieko nepasakė, tik greit nukreipė žvilgsnį į Robertą Perį. Nejausdamas kojų, detektyvas priklaupė prie raudančio vyriškio.

– Nulipkim žemyn, pone Peri. Ten bus patogiau kalbėtis.

Peris nereagavo į pasiūlymą. Rankas prispaudęs prie klubų, veidas lyg kreida, šiurkštūs smėlio spalvos plaukai šlapi nuo prakaito. Atrodė siaubingai, tačiau vis tiek matei jį esant ryškaus grožio. Vagneriui Peris priminė jauną Robertą Redfordą, apsivilkusį madingais kasdieniais drabužiais. Raudoni languoti flaneliniai marškiniai, mėlyni džinsai, turisto aulinukai, visas tarsi iš L. L. Bino katalogo.

Kol Vagneris kalbėjosi su Periu, Alegras apsimovė chirurgines pirštines ir ryžtingai žengė prie lavono. Pasilenkė prie kūno: tas pat, ką jau buvo matęs keturių ankstesnių Romeo aukų atvejais – atvira krūtinės ląsta, riešai ir kulkšnys surištos baltu šilkiniu šalikėliu, susiraukšlėjusi apipuvusi širdis ant kairės krūties. Nėra abejonės – ekspertizė parodys, kad širdis Margaretės Anos Beiner, ketvirtos aukos.

Ką sakė Melanė? „Žudikas susitikimo vietoje ką nors palieka, o kai ką pasiima.“ Tikra tiesa. Kiekvieną kartą pasiimdavo aukos širdį. Melanė ją vadino žudiko totemu arba suvenyru. Jis visad palikdavo senąjį totemą. Melanė turėjo savo versiją, kodėl jis taip daro, bet, jos autoritetinga nuomone, svarbiausia, kad Romeo – labai protingas maniakas.

Kol kas jis apdairus ir nepalieka jokių nusikaltimo pėdsakų. Alegras buvo tikras, kad ir kiti žudiko atsinešti daiktai – butelis prancūziško šampano ant kavos stalelio, žėrintis kompaktinės Geršvino „Žydrosios rapsodijos“ plokštelės dėklas ant grindų šalia kušetės, pati plokštelė ant grotuvo – bus visiškai švarūs, lygiai kaip praeitą kartą.

Šiuos daiktus buvo galima nusipirkti ar nukniaukti bet kurioje San Francisko ar aplinkinių rajonų parduotuvėje. Tiriantys bylą policininkai jau buvo aplankę begales gėrimų, audinių ir plokštelių parduotuvių ir nieko neaptiko.

Romeo lengvai nuvalydavo pirštų atspaudus, bet nepajėgdavo nuvalyti spermos aplink aukų makštį ir viduje. DNR tyrimai rodė, kad sperma visą laiką to paties vyro. Vadinasi, visas žmogžudystes įvykdė tas pats asmuo arba identiški dvyniai.

Deja, DNR tyrimai nenurodė konkretaus įtariamojo. Jie nesutapo su jokiais FTB turimais pavyzdžiais. Jokių panašių žmogžudysčių neužregistruota kitose grafystėse ar valstijose. Romeo patiko San Franciskas. Bent kol kas.

DNR tyrimų duomenys visiškai įrodytų, kad žudikas kaltas, bet pirmiausia reikėjo jį pagauti.

Alegras spoksojo į peilį medine rankena, gulintį ant grindų šalia kūno. Žmogžudystės įrankis – virtuvinis peilis. Nieko nepaprasto, išskirtinio. Žinoma, be pirštų atspaudų.

– Džonai, – pašaukė Vagneris iš vestibiulio. – Man reikia tavo pagalbos.

Alegras linktelėjo, kaip niekad dėkingas už sutrukdymą. Buvo neįmanoma likti abejingam – auka nepaprasta. Alegras artimai bendradarbiavo su Melane Rozen, ji jam labai patiko.

Tylus ir liūdnas nuėjo į vestibiulį ir padėjo porininkui nutempti, o gal greičiau nunešti žemyn sukrėstą, raudantį vyriškį. Jie norėjo atitraukti Perį nuo siaubingai išniekintos psichoanalitikės, kol ekspertai dar nepradėjo savo darbo.

Kiti tyrimo brigados nariai atvyko nepraėjus nė dviem minutėms, vos Alegras su Vagneriu nuvedė Perį į laukiamąjį, – policijos fotografas su savo aparatu „Nikon“ ir vaizdo kamera, tyrėjas ir jo asistentas, teismo medicinos ekspertas. Visi ramiai ėmėsi darbo. Procedūra įprasta: kruopščiausiai apžiūrėti auką ir pereiti kambarį tankiomis šukomis, baksnoti pincetu, įjungti dulkių siurblį ieškant pirštų atspaudų, ginklų, siūlų, sagų – bet kokių tyrimui naudingų įrodymų. Pagalvėles, paklodes, rankšluosčius rūpestingai supakuos ir veš į laboratoriją teismo ekspertizei, taip pat žmogžudystės įrankį ir kitus daiktus, kuriuos Romeo tikriausiai atsinešė į pasimatymą, ir, žinoma, paliktą širdį.

Dabar, kai gydytoja Rozen negyva, visi ekspertai ir policininkai name žinojo, kokia velniava prasidės. Psichiatrė per šiuos kelis isteriškus mėnesius buvo tapusi vietinės reikšmės žvaigžde. Miesto meras, apygardos prokuratūra, policijos komisaras – visi patirs spaudimą ir perduos jį žemesnėms grandims. Bulvarinių laikraščių žvaigždžių valanda. Pastaraisiais mėnesiais mieste visi kalbėjo apie Romeo, dabar jo vardas nuskambės per visą šalį. Panika, jau ir taip pasiekusi karštligišką aukštį, apims visą San Franciską ir nenurims, kol Romeo nebus pagautas. Pasklido kalbos, kad jau kuriamas televizijos serialas. Vienintelė kliūtis – rasti Romeo vaidmens atlikėją. Prodiuseriai delsė, kol bus sučiuptas tikrasis. O dabar aukos vaidmeniui kvies pretendentes, panašias į gydytoją Melanę Rozen.

– Man bloga, – liūdnai sumurmėjo Peris, lyg skudurinė lėlė sudribęs ant kėdės daktarės kabineto laukiamajame.

– Vemsit? Norit į tualetą?

Peris papurtė galvą. Vagneris įpylė šalto vandens į popierinę stiklinę. Peris ją atstūmė, ir Vagneris pats jį išgėrė vienu mauku. Alegras iš sulamdyto pilko švarko kišenės išsitraukė gabaliuką kramtomosios gumos, kad nuslopintų rūgštų skonį burnoje. Peris vėl tyliai pravirko.

Laukiamąjį nušvietė saulės spinduliai, prasiskverbę pro tirštą ryto rūką ir didelį arkinį langą, pro jį atsivėrė miesto vaizdas, tarsi stačios kalvos į Lombardo gatvę ir Marino rajoną atvirukas. Vagneris lėtai nužvelgė mažą, neperkrautą erdvę, nebalinto lino spalvos sienas ir skoningas japonų graviūras ant jų. Keturi krėslai, aptraukti pilkšvu tvidu, supo stiklinį kavos staliuką, stovintį ant marmurinio kubo, ant staliuko gulėjo tvarkingai sudėtų žurnalų krūvelė.

– Turime jūsų kai ko paklausti, Peri, – tarė Alegras sėsdamas ant kėdės prie verkiančio paciento.

Peris papurtė galvą ir sumojavo rankomis. Alegras pažvelgė į Vagnerį prie lango. Vagneris gūžtelėjo pečiais, iš vidinės mėlynos sportinės striukės kišenės išsitraukė cigarečių pakelį „Kamel“ ir atplėšė įgudusio rūkaliaus judesiu.

– Maniau, metei, – pasakė Alegras.

– Ir aš maniau, – atsakė Vagneris ir prisidegė cigaretę. – Ponas Peris teigia, kad atėjo čia šiek tiek prieš aštuonias. – Jis vėl pažvelgė į Perį. – Taip?

Peris neatsakė.

– Laukujės durys buvo neužrakintos. Ar taip sakėt, ponas Peri? – vėl paklausė Vagneris.

Šį kartą Peris vos regimai linktelėjo.

– Kodėl lipot į viršų? – paklausė Alegras.

– Ji… neišėjo… manęs pasitikti.

Alegras delnu pasitrynė neskustą žandą.

– Taigi nusprendėte užlipti į viršų ir ją pasikviesti.

– Ji… visada… ateidavo laiku. Iš pradžių… perėjau… vestibiulį.

Pro arkines laukiamojo duris Alegras matė prieškambarį ir uždarytas Melanės Rozen kabineto raudonmedžio duris.

– Manėte, kad ji užtruko su kitu pacientu?

Peris tebekūkčiodamas papurtė galvą.

– Ne, aš… jos… pirmasis… penktadieniais.

Detektyvai susižvalgė, abu pajuto, kad Peris kažkaip ypatingai ištarė „pirmasis“. Lyg didžiuodamasis, lyg jausdamasis labai svarbus.

– Ką darėt? – paklausė Alegras. – Pažiūrėjot, ar ji ten?

Peris linktelėjo, nusišluostė šlapią veidą flanelinių marškinių rankogaliu, paskui įspraudė ranką tarp suspaustų šlaunų.

– O kai pamatėt, kad jos nėra? – mygo Vagneris.

– Aš susirūpinau… Pamaniau, gal ji… susirgo… ar apalpo… ar kas nors…

– Ar pasibeldėte, prieš įeidamas į svetainę? – paklausė Alegras.

Peris žvilgtelėjo į jį paraudusiomis akimis.

– Žinoma, pasibeldžiau, – balse suskambo priešiškumo gaidelė.

– Ar esat buvęs viršuje?

Perio veide ėmė trūkčioti raumuo.

– Ne, – išspaudė pro sukąstus dantis.

– Jūs šiek tiek užtruksite, – tarė Alegras. – Gal norėtumėt paskambinti į darbą ir pranešti, kad…

– Aš nedirbu. Buvau atleistas. Esu kompiuterių inžinierius. Ir labai geras! – rūsčiai pasakė Peris. Ir pagyrūniškai.

Alegras žvilgtelėjo į Vagnerį. Kas atsitiko sielvartaujančiam pacientui?

– O kaip jūsų šeima? – paklausė Alegras.

– Žmona mane paliko, – Perio balsas nuskambėjo veikiau piktai negu liūdnai. – Visi prakeikti jos draugai sakė, kad aš nevykėlis.

– Iš kur žinot? Žmona pasakojo?

– Nenoriu apie ją kalbėti. Ji su tuo visai nesusijusi. Palikit ją ramybėje. Sakau jums, aš nebeištversiu! Ar galiu eiti namo? Aš viską papasakojau. Jūs neturite teisės…

– Susitikinėjate su kuo nors? Turit draugę? – nenusileido Alegras.

Perio bruožai atsileido, veide vėl pasirodė sielvartas.

– Dabar nieko neturiu. Nieko. Viskas? Patenkinti? – Susigūžė, rauda dar didesne jėga supurtė jį.

Vagneris, surūkęs cigaretę iki pat filtro, pasidairė peleninės. Jos nebuvo. Prisiminė Melanę sakius, kad neleidžia pacientams rūkyti nei laukiamajame, nei kabinete. Iš pradžių pasijuto šiek tiek kaltas pažeidęs taisyklę, o vėliau – menkysta. Koks dabar skirtumas? Užgesino cigaretę į bato padą ir kiek padvejojęs nuorūką įsikišo į striukės kišenę.

Alegras nutarė trumpam nutraukti apklausą. Mostelėjo Vagneriui, nuėjo į vestibiulį.

– Romeo braižas visame name. Neatrodo, kad įsiveržta jėga.

– Vadinasi, ji pati įsileido tą išgamą, – burbtelėjo Vagneris. – Buvo lyg ir pasimatymas…

„Kaip ir kiti“ liko neištarta.

Jie abu stovėjo sutrikę, jausdamiesi nesmagiai, nė vienas nepajėgdamas nuslėpti sielvarto.

– Klausyk, – sumurmėjo Vagneris. – Aš nesakau, kad ji… neturiu galvoje… Na, tu žinai… Viso to, kad aukos buvo sadomazochistės, troškusios įgyvendinti savo liguistas fantazijas…

– Velnias! Viskas įmanoma, – atkirto Alegras. Jo balsas nuskambėjo garsiau, negu norėjo. – Kas gali garantuoti, kad jis – ne vienas iš tų jos gydytų psichų? Gal susekė jį ir nusprendė priversti prisipažinti ar išsiduoti.

– Ir nieko mums nepasakė?

– Gydytojo ir paciento paslaptis. Jei manė, kad Romeo vienas iš jos pacientų, būtų negalėjusi išduoti. Turėjo priversti jį išsiduoti.

Vagneris abejojo.

– O kodėl nusivedė į viršų, jei tai pacientas?

– Gal nenusivedė! – atšovė Alegras. – O gal manė, kad šitaip įgis jo pasitikėjimą. Iš kur aš galiu žinoti, kaip ji dirbo?

Vagneris atsigręžęs pažvelgė į Perį.

– Ar nemanai, kad pasidarbuoti galėjo mūsų inžinierius? Galbūt praleido čia visą naktį? Nužudė ją, o paskui pasiliko…

– Reiks gauti smulkią ataskaitą apie visus jo veiksmus per praeitą parą. Jei ką nors iškapstysim, pažiūrėsim, ką veikė, kai buvo nužudytos kitos aukos. Pasikalbėsim su buvusia žmona.

– O jei peržiūrėtume gydytojos Rozen pacientų ligos istorijų bylas? Gal ji įrašė ką nors apie Perį, už ko galėtume užsikabinti. Net jei tai ne Peris, gal koks nors kitas pacientas.

Alegras papurtė galvą.

– Mes negalim skaityti ligos istorijų, Maiklai, pats žinai. Šios bylos neliečiamos, nesvarbu, ar ji gyva, ar mirusi. Jei nekreipsim į tai dėmesio, niekas, kad ir ką iškastume be orderio, nebūtų laikoma teisėtais įkalčiais. Ką jau kalbėti, jei mus pagautų, įkištume uodegas.

– Galim pamėginti gauti orderį.

– Taip, bet pirmiausia reikia kai ką nuveikti. Iš pradžių sudarykim pacientų sąrašą iš jos registracijos žurnalo. Nors negalim prieiti prie ligos istorijų, galim patikrinti pacientus. Pradėkim nuo Perio.

– Tai grįžkim pas jį ir baikim apklausą, – ryžtingai pasakė Vagneris.

– Ne, leiskim jam atsipeikėti. – Alegras patrynė nykščiu šerius virš viršutinės lūpos.

Šįryt nespėjo nusiskusti. Kai jam paskambino iš skyriaus, dar nebuvo atsikėlęs. Peikėjosi iš siaubingų pagirių. Per kitas penkiolika minučių išsivėmė tualete, galvos skausmas apmalšo; įlindo į tą patį sulamdytą pilką kostiumą, kurį dėvėjo visą praeitą savaitę, išgėrė šaltos vakarykštės kavos nuo viryklės ir patraukė prie durų. Į įvykio vietą atvyko savo apdaužytu raudonu „78 MG“, pigiai įsigytu iš prekiautojo narkotikais, kurį pasiuntė į kalėjimą prieš septynerius metus. Automobiliui, kaip ir jo dabartiniam savininkui, reikėjo kapitalinio remonto.

– Be to, – pridūrė Alegras, – mes nežinom, ar tai buvo pacientas. Galėjo sutikti tą šunsnukį pobūvyje, konferencijoje, pas draugę. O gal jis įsiuto dėl kalbų per televiziją ir nusitaikė į ją. Daktarė sakė, kad Romeo tikrai gudrus. Gal norėjo pažiūrėti, ar ji įžvalgi.

Raumenys Vagnerio veide įsitempė.

– Ne tokia jau ir įžvalgi.

Alegras nurijo keiksmažodį.

Uniformuotas policininkas nulipo laiptais ir priėjo prie paniurusių detektyvų.

– Morganas sako, kad virtuvinių peilių komplekte vieno trūksta. Žmogžudystės įrankis tinka. Įdomu, ką tas niekšas darytų nuėjęs pas auką, kuri neruošia valgyti? Kaip jums atrodo, ar jis dėl visa ko nešasi ir savo peilį?

– Kas dar? – Alegras nebuvo nusiteikęs juokauti.

Policininkas skeptiškai nužvelgė jį ir gūžtelėjo pečiais.

– Kelis pasiruošęs vežti daktarę į lavoninę. Klausia, ar dar norėsit pažiūrėti?

Nė vienas jųdviejų nebeįstengė dar kartą pažvelgti į išniekintus gydytojos Melanės Rozen palaikus.

Alegras atsakė už abu:

– Ne. Tegul Kelis dirba. Liepk išnešti kūną pro užpakalines duris. Reikėtų pamėginti kuo ilgiau išlaikyti paslaptį, – bespalviu balsu tarė jis.

– Taip, maždaug minutę, – abejingai pasakė policininkas.

– Komediantas, – burbtelėjo Alegras. Jis nepažvelgė į porininką, kol policininkas neišėjo.

– Aš nesišypsau, – tarė Vagneris, prisidegdamas kitą cigaretę.

Alegras žiūrėjo į degtuko liepsną.

– Manai, jis šypsosi?

Vagneris giliai įtraukė dūmo.

– Kas? Policininkas?

– Ne. Romeo.

Vagneris lėtai išpūtė dūmų kamuolį.

– Turime rasti tą šlykštynę, Džonai.

Alegras niūriai linktelėjo, raukšlės vėjo nugairintame jo veide dar labiau pagilėjo.

Pro duris galvą įkišo vienas iš uniformuotų policininkų.

– Atėjo moteris. Pavardės nesako. Primygtinai klausia, kas atsitiko. Sako, kad gydytoja devintą valandą jai paskyrusi susitikimą.

– Velnias. – Vagneris pažvelgė į Alegrą. – Reikėjo pagalvoti, kad daktarės Rozen pacientai brausis čia visą dieną. Ateis kas valandą.

Alegras linktelėjo.

– Eik ir pasikalbėk su šita, Maiklai. Pasižiūrėsiu kabinete, gal rasiu registracijos žurnalą, vieno iš vaikinų paprašysim paskambinti visiems šios dienos pacientams.

Pažvelgęs į valgomąjį, Alegras pamatė, kad Peris vis dar neatsipeikėjęs ir inkščia parėmęs galvą rankomis.

– Pirmiausia pakviesk ką nors pabūti su vyruku.

Vagneris linktelėjo, bet dar padelsė prieš išeidamas.

– O kaip dėl jos buvusio vyro? Denisonas taip pat psichiatras. Gal geriau jis tegul paskambina pacientams, o ne vienas iš mūsų? Kai kuriuos ši žinia gali labai sukrėsti.

– Tai ir paskambink Denisonui, pakalbėjęs su paciente už durų, – pasakė Alegras. – Tik nemanau, kad galėsime juo pasitikėti, kai išgirs, kas atsitiko.

Vagnerio akys susiaurėjo.

– Taip. Jei tik jis ne vienas iš mūsų įtariamųjų. Kaip sakei, Džonai, tai galėjo būti jos pažįstamas. O gal jos buvęs… Prisimeni, kai jis prieš kelias savaites užvažiavo jos pasiimti iš nuovados? Kaip žiūrėjo į ją, kai jį pavarė? Abu žinom, kad vis dar ją įsimylėjęs. Jis galėjo…

– Po velnių! Daug kas galėjo! – atkirto Alegras. – Tai ir varo mane iš proto!

– O kaip kiti šeimos nariai? Ar nereiktų jiems pranešti, kol dar neišgirdo per žinių laidą?

– Kam pranešti? – Alegro galva buvo tuščia, nors ir žinojo, kad psichiatrė turėjo giminaičių. Prakeiktos pagirios.

– Tėvas gyvas, – atsakė Vagneris. – Atrodo, ji minėjo, kad slaugos namuose. Nežinau, ar jis ištvertų…

– Ar Melanė neminėjo sesers? – paklausė Alegras, apsidžiaugęs, kad įstengė šį tą atsiminti.

Vagneris klausiamai pažvelgė į porininką. Kiek prisiminė, Džonas pirmą kartą pavadino psichiatrę vardu. Susitikimuose visada kreipdavosi į ją „daktare Rozen“ arba „daktare“. Ir jis pats. Netgi diskutuojant.

Alegras atsikrenkštė. Jis taip pat suprato padaręs klaidą. Kaip ji tai būtų paaiškinusi?

Suprasdamas, kad porininkas jaučiasi nesmagiai, Vagneris apsimetė susidomėjęs japonų graviūra, kabančia ant galinės sienos, – tigru graviūroje.

– Ji tikrai minėjo seserį. Galim patikrinti daktarės užrašų knygutę. Vis tiek jos reikės tyrimui.

– Pažiūrėk, gal kas nors ją rado viršuje. Jei ne – paieškok telefonų knygoje.

Vagneris linktelėjo ir išėjo. Alegras liko vestibiulyje, nenorėdamas lipti į viršų, kur jo darbuotojai apžiūrinėjo kiekvieną psichiatrės namo kampelį ir plyšį. Visos gydytojos Melanės Rozen gyvenimo ir mirties smulkmenos bus nuodugniai ištirtos, išanalizuotos, visi apklausti, viskas įvertinta. Tai jos profesija buvo knaisiotis po kitų gyvenimą. Mirtis viską apvertė aukštyn kojomis.

Alegro dėmesį atkreipė garsai iš laukiamojo. Peris trankė kumščiu į kitos rankos delną. Pamatęs Alegrą, iš karto nurimo.

– Jūs nesuprantat, ką aš jaučiu… – suaimanavo jis.

– Tik kelias minutes. Juk norit mums padėti, tiesa?

Peris krustelėjo galvą, bet Alegras nesuprato – linktelėjo ar papurtė.

Į kambarį įėjo Helena Vašington, jauna pareigūnė. Alegras nužvelgė ją – graži tamsiaplaukė, apsivilkusi paprastu pilku drobiniu švarkeliu, platėjančiu juodu sijonu, avėjo juodais lakiniais bateliais. Atrodė profesionaliai ir išvaizdžiai.

– Detektyvas Vagneris liepė užeiti ir… – ji nutilo ir pažiūrėjo į susmukusį Perį.

– Palaikykit ponui Periui draugiją kelias minutes. Jei norėtų pasikalbėti, įrašykit į juostelę, – tyliai tarė jis, duodamas jai mažutį diktofoną, ištraukė jį iš švarko kišenės. – O jei sumanytų palengvinti mums gyvenimą prisipažindamas, nepamirškit perskaityti jo teisių.

Vašington apdovanojo jį sarkastiška baltadante šypsena – argi ji kokia šlapukė, kad reikėtų nurodinėti, ką turi daryti. Ji įsikišo diktofoną į švarko kišenę ir atsisėdo šalia Perio.

Alegras žengė per vestibiulį ir priėjo psichiatrės kabineto duris kaip tik tada, kai Frankas Kelis, teismo medicinos ekspertas, žemas plinkantis žmogelis buka nosimi ir nenuslenkančia nuo lūpų dirbtine šypsena, nulipo žemyn. Už jo du vyrai mėlynais chalatais nešė neštuvus su tamsiai žaliu plastikiniu lavonų maišu.

Pamačius šią liūdną procesiją, Alegrui vėl sukilo šleikštulys. Rankos ėmė virpėti, todėl susibruko jas į kišenes ir suspaudė kumščius.

Vėl prisiminė baltą Melanės Rozen veidą: rudos išsprogusios stiklinės akys, baisiai sutinusios, pamėlynavusios, šiek tiek praviros lūpos, subraižyti skruostai, – paskui nuogą, persikreipusį, surištą kūną, chirurgo pjūvį po krūtimi, ertmę, kurioje turėjo būti širdis.

Prisiminė jų pirmą susitikimą. Tada dar dingtelėjo, kaip pacientams sunku nekreipti dėmesio į jos grožį. Ji buvo graži.

Neįmanoma mintyse išlaikyti to vaizdo, kai pro šalį slenka teismo medicinos ekspertas, policininkai ir lavonas maiše. Kelis sustojo patvirtinti tai, ką Alegras ir pats žinojo – „tikrai Romeo darbas“. Pasak eksperto, šilkinio šaliko, kuriuo surištos galūnės, mazgai tokie pat kaip kitų keturių aukų. Ir vėl rasta spermos, ją nusiųs į laboratoriją DNR tyrimui.

– Ar ateisi į skrodimą, Džonai? – Kelio veidas buvo ramus, bet jo balse Alegras išgirdo nebūdingą liūdesio gaidelę.

Visiems jiems tai neįprasta auka.

– Ne, – šiurkščiai atrėžė Alegras. – Atsiųsk pranešimą į skyrių.

Ekspertas linktelėjo, bet visi suprato, kad vargu iš šio skrodimo sužinos ką nors daugiau nei iš kitų. Jie vis dar blaškėsi apie didžiulį riebų nulį.

Alegras ramiai žiūrėjo, kaip liūdnas būrelis nulipo laiptais, perėjo vestibiulį ir pasiekė užpakalines duris, kur laukė lavoninės automobilis. Visiems išėjus atsigręžė į psichiatrės kabinetą ir atvėrė sunkias raudonmedžio duris.

Kabinetas buvo išmuštas vyšnios medienos lentelėmis, prie durų stovėjo sodriai žalia dvivietė kušetė ir juodas odinis krėslas, o kambario gilumoje – paprastas Šeikerio stiliaus rašomasis stalas ir priešpriešiais dvi oda aptrauktos kėdės. Tą pirmą kartą jis sėdėjo ant dešiniosios. Jautėsi neįprastai nervingas ir išsiblaškęs, bet neišsidavė.

Nuvijęs prisiminimus pasisuko, norėdamas uždaryti sunkias duris, sugavo Vašington žvilgsnį iš laukiamojo, atsiprašydamas šyptelėjo ir jas užvėrė.

Jį apsupo keista tyla, kurią iš karto paaiškino gera garso izoliacija. Ir vis tiek pagalvojo apie mauzoliejų. Girdėjo tik nelygų savo alsavimą. Alegras krūptelėjo ir panoro kuo greičiau iš čia išsinešdinti. Prieš kelis mėnesius būtų nedvejodamas išsitraukęs plokščią butelį iš vidinės švarko kišenės.

Bėda ta, kad nustojo nešiotis tą butelį beveik tuo pačiu metu, kai Vagneris laikinai metė rūkęs. Taip padarė ne vien dėl to, kad Vagneris ėmė kalbėti apie jo gėrimą. Žinojo, kad praėjus kiek laiko šefas pasiūlys apsilankyti pas policijos psichologą. Todėl metė gėręs darbe. Beveik metė.

Po darbo valandų – jau kitas dalykas. Porą bokalų alaus per vakarienę, dar keletą taurelių džimbimo užsigeria alumi prieš eidamas miegoti. Ne kiekvieną vakarą, bet gana dažnai. Kartais net neprisimindavo, kaip atsigulęs. Per pastaruosius mėnesius davė sau daugybę įžadų negerti, bet dabar, ištikus šiam smūgiui, bus sunku juos vykdyti.

Mintyse nuslopino norą išgerti, susitvardė ir tuščiai neeikvodamas laiko konsultavimo kambaryje nuėjo prie durų į asmeninį gydytojos kabinetą.

Stačiakampio plano kambarys užpakalinėje namo dalyje. Tikriausiai iš pradžių čia buvo virtuvė, tik vėliau įrengtas asmeninis kabinetas. Ryžtingai suspaudęs lūpas žengė tiesiai prie L pavidalo ąžuolinio stalo, už jo nuo grindų iki pat lubų kilo knygų lentynos, prikimštos profesinės literatūros. Iš karto atkreipė dėmesį į kalendoriaus lapelį, gulintį šalia Makintošo kompiuterio, – viso mėnesio priėmimo valandos. Patikrino penktadienio tvarkaraštį.

Melanė pacientams buvo paskyrusi laiką nuo aštuntos valandos ryto iki vidurdienio. Peris tikrai paskirtas aštuntai. Nuo vidurdienio iki antros valandos – tuščia, o antrą pažymėtas „susirinkimas institute“. Tikriausiai Įlankos srities psichoanalizės institute, ten ji konsultuodavo. Paėmė kalendoriaus lapelį, kad Maiklas perduotų Denisonui, ir žvilgsnis užkliudė kompiuterį.

Mes negalim skaityti ligos istorijų, Maiklai, pats žinai. Paciento ir gydytojo paslaptis. Jei mus pagaus, įkišim uodegas.

Suspaudęs lūpas Alegras atsisėdo prie rašomojo stalo ir įjungė kompiuterį. Buvo dalykų, svarbesnių už darbo išsaugojimą. Ekranas nušvito, pasirodė užsklanda, paskui – bylų nuorodos. Alegras įjungė greitąją paiešką ir akimirką padvejojęs ėmė spausdinti raides: GREISĖ ALEGR.

Po sekundės ekrane pasirodė ligos istorija.

Ligonė: Greisė Alegr

Adresas: 1232 Bušo gatvė, S. F.

Telefonas: 555 73 36

Šeiminė padėtis: Ištekėjusi, kartu negyvena

Gimimo data: 1953 04 25

Diagnozė: Stiprūs pasikartojantys depresijos priepuoliai

Įvadinis pokalbis 01 15 – pacientė atvyko lydima vyro, su kuriuo negyvena. Vyras: Džonas Alegras, amžius – 44, San Francisko policijos žmogžudysčių skyriaus detektyvas. Pacientė labai susijaudinusi ir iš šono klausosi vyro, kuris pasakoja sutrukdęs jai nusižudyti. Vyras gyvena Vašingtono gatvėje, mažiau nei penkios minutės kelio nuo žmonos namų, išvakarėse – 23.40 sulaukęs isteriško Greisės telefono skambučio. Ji sakė ketinanti persipjauti venas. Atvykęs po penkių minučių į jos butą, rado Greisę su mažu kišeniniu peiliuku rankoje. Buvo padariusi keletą paviršinių įbrėžimų. Iš karto atidavė jam peilį ir sutiko eiti pas psichiatrą, jei vyras dalyvaus bent jau per pirmą susitikimą. Jos buvęs gydytojas Karlas Eberhartas, neseniai išėjęs į pensiją, pasiūlė kreiptis į mane. Sutikau priimti dėl neatidėliotinos pagalbos pokalbio šiandien.

Alegro žvilgsnis nubėgo ekranu į puslapio apačią, ten gydytoja Rozen buvo apibendrinusi savo pirmas pastabas apie jį.

Apsilankymas Džonui nemalonus. Jaučiasi nejaukiai, daug mieliau palauktų bare už kampo. Paslapčiomis žvilgčioja į mane. Akivaizdu, jam patinku, ir tai dar labiau jį trikdo.

Alegras gailiai nusišypsojo – o jis įsivaizdavo, kad tą pirmą kartą pavyko nuslėpti jausmus.

Džonas susirūpinęs dėl žmonos, bet teigia, kad susitaikyti neįmanoma. Jie jau dveji metai gyvena tai atskirai, tai kartu, bet kadangi žmona dažnai netenka pusiausvyros, kaltės jausmas neleido pradėti skyrybų bylos. Sako, žmonai pasidarė taip prastai prieš šešerius metus, kai mirė jų vienintelis vaikas, vienuolikmetis berniukas. Džonas nenori kalbėti apie sūnų…

Gydytoja Rozen buvo teisi, jis nenorėjo kalbėti apie Danielio mirtį. Nenorėjo netgi galvoti apie ją, todėl ir ėmė gerti. Nors buvo ir kitų priežasčių, dėl kurių troško nuslopinti jausmus.

Greisės ligos istorija nebuvo ilga – tik penki ekrano puslapiai. Viena lankėsi pas gydytoją Rozen aštuonis kartus – nuo sausio iki vasario pradžios.

Alegras neskaitė žmonos ligos istorijos. Ne jo reikalas. Be to, jis ir nenorėjo žinoti, dėl ko Greisė susirgo. Jau seniai palaidojo tokį norą. O gal bijojo sužinoti.

Nenorėjo jaustis dar kaltesnis ir nelaimingesnis. Dėl žmonos, vaiko, dėl viso sumauto gyvenimo.

Po paskutinio apsilankymo pas gydytoją Rozen Greisė dar kartą bandė nevykusiai žudytis – šįkart Rozen paskirtais vaistais nuo depresijos. Gydytoja Rozen reikalavo, kad Greisė savanoriškai sutiktų gydytis privačioje psichiatrijos ligoninėje Berklyje. Dvi savaites ją stebėję ligoninės gydytojai rekomendavo mėnesio gydymo kursą. Greisė priešinosi, bet vėliau krito į dar didesnę depresiją ir prisipažino, kad jei ją išleistų namo, mėgintų vėl nusižudyti.

Tai atsitiko vasario pabaigoje. Džonas prisiminė, kad daktarė Rozen skambino jam į namus. Prašė užeiti pas ją tą vakarą, sakė, kad pasirašo dokumentus dėl jo žmonos ir norėtų jam atsakyti į iškilusius klausimus.

Tai nuskambėjo dviprasmiškai. Prisiminė, kaip važiuodamas pas ją galvojo, kad neturi jokių klausimų. Kaip tik – netgi palengvėjo, kad už Greisę bent jau mėnesį atsakys kiti. Neketino to pasakoti daktarei Rozen. Nenorėjo, kad palaikytų jį mėšlu. Nors pats manė, kad toks ir yra, bet nenorėjo, kad ji tai patvirtintų. Taigi kodėl važiavo? Kodėl nusprendė važiuoti visiškai blaivus? Netgi persivilko švarius marškinius ir nusiblizgino batus. Ką bandė apgauti?

Alegras spoksojo į kompiuterio ekraną, bet nematė teksto. Matė Melanę. Kaip ji tądien atrodė, prisiminė, ką pats jautė.

Ji ateina kviesti jo iš laukiamojo. Apsivilkusi vienu iš savo įspūdingų kostiumėlių, turbūt įsigytų pas įžymius modeliuotojus. Pilkos spalvos dvieilis švarkelis plačiais atlapais, išryškinantis liekną liemenį, ir lygus sijonas, penki centimetrai virš kelių. Avi aukštakulniais bateliais, mūvi pilkšvomis kojinėmis, žaižaruojančiomis ant puikių kojų. Šiandien visa spindi, ir, vos įžengus į kabinetą, jį apima pragariškas geismas. Ji tai jaučia. Eidamas per kambarį mato, kaip jos žvilgsnis nuslysta į jo pilvo apačią. Jis įsitikinęs, kad tokią vyrų reakciją ji laiko savaime suprantama. Kaip, po galais, pacientai sugeba susikaupti? Vėliau prisimena, kad kai pirmą kartą lankėsi su žmona, daktarė taip pat pasirodė patraukli, bet jos negeidė. Nesuvokia, kodėl dabar kitaip. Bet vėliau sumeta: per šį antrą susitikimą juodu vieni, ir gydytoja siunčia jam signalus. Virpesius. O, jie iš tikrųjų vos juntami, bet jo pimpalas iš karto priėmė žinią, tik smegenys ne iš karto suvokė.

Beldimas į duris privertė krūptelėti.

– Tuoj! – riktelėjo, nuvedė strėlę ant šiukšliadėžės piktogramos, ištrynė žmonos bylą ir išjungė kompiuterį.

Paskui, aptikęs registracijos knygą, kyšančią iš žurnalų krūvos, išsitraukė, įsikišo į švarko kišenę ir susiraukęs atidarė duris. Už jų stovėjo Vašington, Perio prižiūrėtoja. Akys blizgėjo iš susijaudinimo. Alegras skeptiškai pažvelgė į ją.

– Tik jau nesakyk, kad prisipažino.

– Ne, ne visai.

– Tai kas? – nekantriai paklausė.

– Murma visokias nesąmones.

– Kokias nesąmones?

– Na, jis sako, kad juodu su gydytoja Rozen… – ji nutilo. – Sako, kad jie buvo meilužiai.

Romeo jaučia sadistišką džiaugsmą, rodydamas aukoms – toms sėkmės lydimoms, nepriklausomoms, profesionalėms, kokios jos bejėgės: fiziškai, psichologiškai, seksualiai. Jo geismas tiesiog proporcingai stiprėja jų bejėgiškumui didėjant.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

3

Net krumpliai pabalo spaudžiant dvejų metų sidabrinio „Ugnies paukščio“ vairą, bet Maiklas Vagneris vis tiek jautė, kaip virpa rankos. Įjungė radiją. Traškantis Bilio Holidėjaus, rėkaujančio bliuzus, įrašas. Tinka. Vagneris važiavo Misijos gatve. Nepamirštamos dainininko melodijos sruvo kūnu, o ašaros – skruostais.

Judėjimas buvo didelis. Misijos gatvė – gyva, dulkėta komercinė juosta, apsodinta palmėmis, pilna lombardų, Lotynų Amerikos barų (pro šių duris sklinda aistringa muzika), biliardinių, karinės amunicijos parduotuvių ir netgi hipių susibūrimo vietelių, užsilikusių nuo septintojo dešimtmečio. Jis pravažiavo pastatą, didžiulę spalvingą freską ant jo sienos. Sieną ramstė skustagalviai pankai juodomis odinėmis striukėmis, metalu kaustytais diržais. Jie kalbėjosi su pora peroksidinių blondinių, įsivėrusių žiedus į nosis. Tikrasis San Franciskas. Vagneris gerai pažįsta šį niūrų rajoną – dirbdamas policijoje ne kartą čia lankėsi.

Sustojo, atsidūręs prieš triaukštį tinkuotą pastatą, – akį rėžė ryški oranžinė apdaila. Žinoma, šis apšiuręs nuomojamų butų namas, įsispraudęs tarp pornografinių leidinių knygyno ir meksikiečių restoranėlio, buvo visiška klasikinio stiliaus Melanės namo Ramiojo vandenyno aukštumose priešingybė.

Kai niekas neatsiliepė paspaudus mygtuką prie Saros Rozen pavardės, pamėgino apatinį – Vikė Volter. Skambutis nutilo ir Vagneris, atidaręs duris, įžengė į pirmo aukšto vestibiulį.

Pro buto 1C duris išėjo įspūdinga maždaug trisdešimt penkerių metų moteris, gal metro septyniasdešimt penkių centimetrų ūgio. Rausvai ugniniai plaukai, ant egzotiško, stambių skruostikaulių veido krito seksualios sruogelės. Putlios lūpos nuteptos ryškiai rožine spalva. Apsirengusi darbui – juodu odiniu mini sijonėliu, puriu baltu vilnoniu megztuku didele iškirpte, auksaspalvėmis basutėmis. Ji gundomai nusišypsojo besiartinančiam detektyvui, bet ryškiai išdažytos akys liko šaltos.

– Labas, mielasis. Kuo galiu padėti?

Žemas kimus balsas privertė Vagnerį atidžiau pažvelgti į moterį, kuri vieną ranką uždėjo ant klubo, o kitą grakščiai priglaudė prie gerklės. Vagneris iš karto suprato, kad ši įspūdinga „ji“ iš tikrųjų – „jis“.

Vagneris suvirpėjo. Po tiekos metų darbo policijoje jį vis dar stebino, kaip geriausi iš jų sugeba apkvailinti. Prisiminė egzotišką paukštytę, kurią vos prieš mėnesį buvo pasigavęs naktiniame Somos klube. Nesuprato, kol šokant nepajuto „jos“ sukietėjimo.

– Aš – Vikė Volter. Jei nori, gražuoli, gali vadinti mane panele Vike, – pasiūlė jis.

Vagneris maloniai nusišypsojo, neparodydamas sumišimo.

– Ieškau Saros Rozen. – Jis pažvelgė į gretimą 1B butą.

– Saros? Dievinu tą merginą. – Ir egzotiškas transvestitas pasilenkė arčiau. Vagneris turėjo pripažinti, kad kvepia maloniai. – O Dieve, kaip norėčiau pagriebti tą merginą ir madingai aprengti. Visus išverstų iš koto. Turi viską, tik nežino, kaip panaudoti. Tavo draugė?

– Ne, ne visai.

– Hm. Faras, ar ne?

– Norėjau pakalbėti, – paaiškino Vagneris. – Ji niekur neįsivėlusi.

Vikė nuvėrė detektyvą ilgu vertinančiu žvilgsniu ir gundomai nusišypsojo rožinėmis lūpomis.

– Bet įsivels per tave, tiesa, mielasis?

Sara stovėjo liftų aikštelėje priešais savo kabinetą ir jau norėjo eiti į popietinius iškvietimus, bet prie jos priėjo viršininkas.

Endrius Bačenonas – liesas, plonalūpis, strazdanotas vyriškis, šiek tiek per keturiasdešimt. Prieš šešerius metus, kai Sara pradėjo dirbti reabilitacijos skyriuje, Bačenonas, tada dar jos bendradarbis, mėgino ją pakabinti, bet Sara ryžtingai jį atstūmė. Tapęs viršininku, jis vėl pabandė, nusprendė pasinaudoti tarnybine padėtimi. Sara pagrasino patraukti jį atsakomybėn už seksualinį priekabiavimą. Vėliau darbe imta kalbėti, kad ji lesbietė. Tai Sarai tiko – sulaikė jo draugelius. Kartą keldamasi liftu su Bačenonu, ji netgi padėkojo. Reikia pripažinti, tąkart jis atrodė nuliūdęs.

Dabar jo išraiška buvo tokia pat.

– Sara, užeik minutę į mano kabinetą, – Bačenono balsas buvo keistai iškilmingas. Viršininkas nežiūrėjo jai į akis.

Pirmiausia Sara pagalvojo, kad ją išbars ar atleis iš darbo, bet iš karto suvokė – tada Bačenonas švytėtų.

– Kas atsitiko? – griežtai paklausė ji.

Viršininkas nervingai patrynė prakaituotus delnus.

– Prašau, Sara, verčiau ne… – jis nė nebandė užbaigti sakinio.

Atsitiko nelaimė. Sara buvo tikra. Bet kad ir kas būtų įvykę, ji nenorėjo, jog apie tai praneštų šis mulkis.

Noras išsipildė.

Bačenonas tylėdamas palydėjo ją iki kabineto, atidarė duris ir mostelėjęs pakvietė įeiti. Pats liko už durų.

Sarai įėjus į kabinetą, Maiklas Vagneris pašoko nuo kėdės. Jis buvo priblokštas.

Žinoma, nesitikėjo, kad Sara visiška sesers kopija, – Melanė Rozen buvo vienintelė, nors niekas nerodė šių dviejų moterų kraujo ryšių: nei išvaizda, stilius ar manieros – nė iš tolo. Taip, ji savaip patraukli. Jis prisiminė transvestito pastabą, kad Sara turi viską, tik nežino, kaip tuo pasinaudoti. Tiksliau nepasakysi. Sara Rozen vilkėjo siaubingai dideliu megztiniu trikampe iškirpte, segėjo nemadingą daugiasluoksnį indėniškų raštų sijoną, siekiantį pusiau blauzdų. Tačiau nepaisydamas neskoningų drabužių, Vagneris nesunkiai įžvelgė, kad jos grožis nelygus, kampuotas, kiek vyriškas. Jį dar labiau pabrėžė trumpi, berniokiškai apkirpti kaštoniniai plaukai. Vagnerį patraukė atviros, veriančios rudos akys. Melanės akys taip pat buvo rudos, bet ne tokios skvarbios.

– Jūs Sara Rozen? – Ji taip skyrėsi nuo to, ką tikėjosi pamatyti, kad Vagneriui reikėjo pasitikrinti.

– Taip. O kas jūs? – reikliai paklausė ji, sunerdama rankas ant krūtinės.

Vyriškis atrodė keistai pažįstamas, bet ji neprisiminė iš kur.

Dygi kaip kaktusas, padarė išvadą Vagneris. Paskui pagalvojo apie puikius žiedus, puošiančius kaktusus. Jis delsė prisistatyti, nes suprato, kad vos pasakys, kad jis policininkas, ji suvoks, kokią blogą žinią atnešė. Matė – ji jau nujaučia, kad nieko gero. Pasąmonėje buvo smalsu, kaip ji sureaguos. Dažnai pavykdavo atspėti, bet šį kartą nebuvo tikras.

– Prisėskit, Sara, – tarė švelniai.

Jis nenorėjo pavadinti jos vardu, tiesiog išsprūdo. Galbūt dėl jausmų seseriai, o gal todėl, kad po agresyvia, provokuojančia Rozen išvaizda įžvelgė trapumą.

Ji nė nekrustelėjo, akys lakstė po dalykišką Bačenono kabinetą, apstatytą nuobodžiais valstybinių įstaigų baldais, lyg ieškodamos, pro kur pabėgti.

Tačiau pabėgti galėjo tik pro duris, pro kurias ką tik įžengė.

– Prašau, Sara, – ramiai tarė Vagneris, rodydamas į kėdę, nuo kurios ką tik pakilo. – Sėskit. Bijau…

Ji įnirtingai papurtė galvą.

– Ne! – riktelėjo, jausdama, kad gniaužia kvapą, visą apima siaubingas déjà vu pojūtis.

Atrodo, jai vėl trylika metų. Ji stovi Malūno upės vidurinės mokyklos direktorės kabinete. Tik tada ji žiūrėjo ne į jauną vyriškį, o į pagyvenusią pražilusią moterį ryškiai raudonomis lūpomis ir liūdnomis užjaučiančiomis akimis.

„Paverk, brangioji. Bus geriau.“

Sara, pikta ir įskaudinta, suspiegė: „Iš kur, po velnių, jūs žinot, kas man geriau!“

Vagneris žengė žingsnį jos pusėn, lyg pažiūrėjęs iš arčiau rastų išeitį, tačiau jos akyse nieko neišskaitė. Saros žvilgsnis – mįslė. Mįslės visada intrigavo.

Jam priėjus, Sara atšoko.

– Gal pasikalbėtume kitur? O ką, jei pasivaikščiotume?..

Dar nebaigusi sakinio, ji žengė prie durų. Išėjo ir nužygiavo vestibiuliu.

Apstulbintas tokio ryžto, Vagneris puolė iš paskos. Ji aplenkė jį septyniomis laiptų aikštelėmis, pasivijo tik tada, kai Sara ant šaligatvio sustojo atsikvėpti.

Ji pasuko į dešinę ir patraukė Vaneso gatve rotušės link. Vagneris neatsiliko. Žygiavo dideliais žingsniais, plačiai mojuodama rankomis, žiūrėdama tiesiai prieš nosį, jos įsispiriamos basutės ritmiškai kaukšėjo į betoną, nukarę sidabriniai auskarai sūpavosi sulig kiekvienu žingsniu. Prie pirmo kampo ji nežiūrėdama nulipo nuo šaligatvio – tiesiai prieš krovininį furgoną. Vagneris sudrebėjo ir patraukė ją, furgonas prazvimbė pro pat juos piktai signalizuodamas.

Sara pažvelgė į sunkvežimiuką ir parodė vairuotojui špygą. Vagneris nusišypsojo ir paleido jos ranką. Nekreipdama į jį dėmesio ir nesidairydama į šalis, ji nužygiavo per gatvę.

Tylėdami perėjo keletą kvartalų.

Vagneris patikėjo, kad Sara jau suvokia, kas atsitiko.

– Kiek dar eisim?

Ji neatsakė, netgi neparodė išgirdusi.

Jie ėjo pro kavinę.

– O gal užeikim išgerti kavos? – pasiūlė jis.

Ji žingsniavo toliau, lyg vyriškis šalia jos būtų tik šešėlis, kurio ji nepajėgia nusikratyti.

Nusivylimas Vagnerį jau ėmė erzinti.

– Sara, jūs privalot leisti man…

– Aš nieko jums neprivalau leisti! – atkirto ji.

Jis pamanė, kad neverta ginčytis. Vis tiek ji kada nors sustos.

Sara pasuko į kairę, į Makalisterio gatvę. Vagneris prisidegė cigaretę ir užsidėjo tamsius lakūno akinius raudonais rėmeliais, nes saulė švietė tiesiai į akis.

Saros smilkiniai tvinksėjo. Atrodė, tuoj sprogs galva. Žinojo, toliau bus dar blogiau. Ką jis sakė Bačenono kabinete? Bijau…

Tai, ko jis bijojo, buvo blogai. Ir ji nenorėjo tame žaidime dalyvauti.

Už rotušės buvo parkas – nedidelė pievelė, keletas medžių, suoliukai palei takelius, dauguma užimti benamių ir degradų. Sara nužygiavo tiesiai prie vieno iš tolimiausių ir klestelėjo.

Vagneris stovėjo šalia, įsmeigęs smalsų žvilgsnį. Iš jos akių buvo dingęs kovingumas. Ji atrodė keistai rami. Toks pokytis kėlė Vagneriui nerimą ir intrigavo.

– Dabar sakykit! – ramiai tarė, žvelgdama į jį.

Ne, pagalvojo jis, sėsdamas šalia ir iš arčiau ją apžiūrinėdamas. Tai ne ramybė, tai iššūkis. Jis numetė cigaretę ant žemės ir užgesino.

– Jūsų sesuo… – nesmagi pauzė. – Melanė, – jis susiraukė, nusiėmė lakūno akinius, – nužudyta. Kūnas rastas šįryt.

Iš pradžių atrodė, kad Sara nesuprato, paskui ji papurtė galvą, lyg tai būtų nesąmonė.

Vagneris neatitraukė nuo jos akių. Ji buvo visiškai rami. Jis mėgino įžvelgti spragą jos ramybėje, bet nematė nė plyšelio.

– Kada tai įvyko? Kur? – reikliai paklausė ji.

– Vakar vakare. Jos namuose. Viršuje, svetainėje. – Jis padvejojo. – Atrodo, nužudyta labai žiauriai.

Jam tariant šiuos žodžius, Saros žvilgsnis nukrypo į šoną, ir jis suabejojo, ar ji išgirdo. Dar suabejojo, ar nori, kad būtų išgirdusi, – apskritai nesuprato, kodėl pasakė tą siaubingą žinią. Kad sukeltų reakciją? Pamatytų sielvartą? Pyktį? Ką nors?

Sara girdėjo pastabą. Išgirdo ir iškart ištrynė. Sudėjo rankas ant kelių – vieną ant kitos. Kvėpavimas gilus, lygus. Nusiramink. Tu žinai, kaip tai padaryti.

Galvoje suskambėjo balsas iš praeities.

„Ar niekada neprarandi savitvardos?“ – klausė Feldmanas, jos psichiatras, gimęs Budapešte, kalbantis su stipriu vengrišku akcentu. „Visada, – gaižiai nusijuokė ji. – Tik išmokau to neparodyti.“

Feldmanas švelniai priekaištaudamas pradėjo pamokslą, o tai Saros visai nenustebino – jis buvo Melanės patarėjas. „Vienintelis būdas pasveikti, Sara, – leisti sau jausti.“

„Na, Feldmanai, – piktai pagalvojo ji. – Negi tai vienintelis būdas išgyti, jis juk išsekina.“

Sara nukreipė žvilgsnį į skarmaluotą moterį sulipusiais žilais plaukais, tempiančią parduotuvės vežimėlį, jame tikriausiai buvo sukrautas visas jos turtas. Ji kalbėjo su savimi murmėdama, žodžių Sara negirdėjo, išraiška nervinga, balsas irzlus.

Sara žvilgsniu sekė tolstančią ir krypuojančią moterį. Pajuto pavydą, kvailą netgi šią nevilties valandą. Beveik išgirdo Melanės balsą: Ne, Sara. Nepavydėk. Gailėkis savęs. Tau atrodo, kad niekam kitam nėra taip baisu kaip tau, todėl norėtum būti bet kuo, kad ir šizofrenike, tik ne savim.

Vagneris nebuvo tikras, ar Sara Rozen suvokia, kad jis vis dar sėdi šalia. Velnias, netgi nebuvo tikras, ar ji žino, kad jis iš viso egzistuoja. Atrodė, ji kur kitur, galbūt net kitoje planetoje.

– Aš jums netgi neprisistačiau, – pasakė jis, norėdamas atkreipti dėmesį, nemanė, kad jai bent kiek svarbu, kas jis toks. – Aš Vagneris. Detektyvas Maiklas Vagneris iš San Francisko policijos žmogžudysčių skyriaus.

Vos Sara išgirdo jo vardą, akys jį priešiškai persmelkė.

– Vagneris? Vienas iš farų, susijusių su žudiku, su tuo Romeo.

Jis – tas jaunesnysis detektyvas, kurį Sara vos įžiūrėjo, besikalbantį su Melane vakarykštėje laidoje. Dieve, gal jos seserį žudė kaip tik tuo metu, kai ji sėdėjo savo žiurkyne, žiūrėdama tą iš anksto įrašytą šlamštą? Saros krumpliai pabalo.

– Aš vienas iš tų farų, kurie stengiasi jį suimti, – pataisė Vagneris ir įtaigiai pridūrė: – Dabar kaip niekad.

Sarai net galva apsvaigo, kai viskas taip keistai sugulė į savo vietas.

– Vadinasi, tai buvo jis – Romeo?

– Žinoma, visada atsiranda tokių, kurie imituoja savo herojų, bet mes nemanom, kad čia tas atvejis. Manom, kad Romeo tikriausiai pasirinko taikiniu jūsų seserį, nes ji per daug gerai jį perprato, ir jis išsigando. Jai tikrai sekėsi… Perkūniškai gerai sekėsi. Jei tai nebūtų atsitikę… – mintis nutrūko. – Man labai gaila, – nevykusiai užbaigė jis.

Smaugiantis įniršis lyg durklu pervėrė Sarą. Ji šiurkščiai nusikvatojo.

– Romeo! Tik Melanė galėjo šitaip pavadinti tą šlykštynę. Turi iškreiptą humoro jausmą.

Vagneris atkreipė dėmesį į jos pavartotą esamąjį laiką, bet nieko nepasakė.

– Tai šeimos bruožas, – Sara kalbėjo sau. – Mes visi šiek tiek iškrypę.

– Ar Melanė kalbėjosi su jumis apie Romeo?

– Ne. Bet tikriausiai būtų ką pasakiusi, jei būčiau suteikusi jai progą.

– Nekaltinu jūsų, – tarė jis.

Ji nustebusi pažvelgė į jį.

– Už ką?

– Turėjau galvoj, kad ši tema tikriausiai nebuvo…

– Mes nedaug temų aptardavom.

– Nebuvot artimos?

– O ką tai reiškia? – atrėžė ji.

Vagneris sumišo.

– Nežinau. Buvau vienturtis šeimoje.

– O jūs buvot artimi?

Ar ji nesuprato, ką jis pasakė?

– Neturiu nei brolių, nei seserų, – pakartojo jis.

Ji pažvelgė jam į akis.

– Judu su Melane, – jos balse buvo girdėti patyčia, tarsi jau žinotų atsakymą.

Jis ramiai atlaikė jos žvilgsnį.

– Mudu neilgai buvom pažįstami.

– Ką manėt apie ją?

– Buvo talentinga.

– Iš tikrųjų talentinga. O dar? – Sara reikalavo daugiau.

Vagneriui nepatiko pasikeitimas vaidmenimis. Nenorėjo kalbėti apie savo jausmus Melanei. Vis dėlto atrodė, kad jos seseriai privalo atsakyti.

– Užjaučianti, veikli, įžvalgi…

– Nebuvot jos pacientas?

Jį išgąsdino klausimas.

– Žinoma, ne, – atsakė, žvelgdamas jai į akis. – Mes tik kartu dirbom.

– Tai neturėjo nuskambėti kaip įžeidimas.

– Žinau.

– Melanė manė, kad psichoanalizė naudinga visiems.

– Tikriausiai daugumai naudinga. Tik nesu vienas iš jų. Bet ką norėjau pasakyti – jūsų sesuo ir aš, tai yra mes, susitikom prieš du mėnesius, kai ji tapo mūsų psichiatre konsultante. Jau sakiau, atrodė, kad ji buvo perpratusi Romeo mąstyseną.

– Matyt, ne itin, – gaižiai tarė Sara.

Vagneris stengėsi nuslėpti pyktį ir nusivylimą, bet jie vis tiek prasiveržė.

– Klausykit, suprantu, kad jums sunku, bet ir mums sunku. Jau ištisus mėnesius vaikomės tą psichą. Manot lengva, kai jis kaskart išslysta? Patikėkite, mane tai žudo!

– Kurgi ne!

Nei iš tono, nei iš išraiškos Vagneris nesuprato, ką ji norėjo pasakyti šia pastaba. Nukreipė žvilgsnį ir akys užkliuvo už laikraščio, numesto ant kito suoliuko. Antraštė skelbė naujų detalių apie Nikolę ir O. Dž. Simpsoną. Rytoj, bent jau San Franciske, pirmuosiuose laikraščių puslapiuose mirgės daktarės Melanės Rozen ir Romeo vardai. Laikraščiuose, per radiją, televiziją. Kvapą gniaužianti istorija. Romeo bylos tyrimo grupės konsultantė tapo penktąja auka. Ir, anot Saros, tai neskambės kaip psichiatrų darbo pagyra. Taip pat ir policininkų.

Jo žvilgsnis nukrypo nuo antraštės, bet nieko daugiau neužkliudė. Vagneris tyčia vengė žiūrėti į Sarą.

Norėjo nueiti, visko atsikratyti. Ir jos – Sara Rozen vertė jaustis nejaukiai.

– Kur ji dabar? – staiga paklausė Sara.

Vagneris nesuprasdamas pažvelgė į ją, paskui suvokė, ką ji turi galvoj.

– Nemanau, kad jums reikėtų ją pamatyti.

– Tik noriu žinoti, kur ji.

– Lavoninėje. Skrodimas…

– Turės būti laidotuvės, – nesiklausydama tarė ji.

– Praeis pora dienų, kol leisime ją pasiimti… – Norėjo sakyti „kūną“, bet suprato, kaip abejingai tai nuskambėtų. Jis nebuvo abejingas. O, kad galėtų būti. – Jūsų seserį, – pagaliau užbaigė sakinį.

Sara įsispoksojo į Vagnerį. Jam pasirodė, kad ji pirmą kartą jį pastebėjo. Žvilgsnis nuslydo liemeniu, bet toje apžiūroje nebuvo nieko geidulingo. Visiškai priešingai. Lyg karininkas apžiūrinėtų. Lyg ieškotų aprangos statuto pažeidimų ar tarsi motina išleisdama į mokyklą norėtų įsitikinti, kad jis švarus ir tvarkingas.

Ji žiūrėjo į aukštą, liekną detektyvą, jo tvarkingai apkirptus rusvus plaukus, pilkas vilnones puikiai išlygintas kelnes, mėlyną striukę ir kruopščiai prie jos prisiūtas spindinčias auksines sagas. Ant pečių – jokių pleiskanų pėdsakų, geros odos batai nepriekaištingai išblizginti. Maiklas Vagneris ne gražuolis, bet akys keliančios smalsumą – melsvai pilkos, protingos ir lyg per daug nekaltos policininkui. Sarai atrodė, kad jam, kaip ir jai, šiek tiek per trisdešimt.

Baigusi savo abejingą apžiūrą ir netarusi nė žodžio, ji staiga pakilo. Vagneris, laimingas, kad apžiūra baigėsi, nuskubėjo iš paskos.

– Ar niekuo negaliu padėti? – sumišęs paklausė.

Jos lūpos išsikreipė, bet vargu ar tai galėjai pavadinti šypsena.

– Visi klausia, – ramiai atsakė. – Bet niekas niekad niekuo negali padėti.

– Kas tie „visi“?

Dabar ji iš tiesų nusišypsojo, bet pagiežingai.

– Nesvarbu.

– Manau, kad svarbu, – švelniai tarė jis. – Bet nenorit apie tai kalbėti.

Saros šypsena praplatėjo.

– Tikriausiai jūs jai patikot.

– Ką?

Šypsena išblėso.

– Dabar viską sugadinot.

– Atleiskit. – Staiga jis suirzo. Sara žaidė su juo, provokavo. Kodėl ji mano, kad jam reikia jos pritarimo?

Vagneris troško, kad būtų palikęs Sarą Rozen Alegrui.

– Klausykit. Visa ši istorija šlykšti, – tarė jis, sunerdamas rankas prieš save, kad susitvardytų. – Kodėl jums negrįžus namo, nepaskambinus kuriai nors draugei ir nepaprašius, kad ji važiuotų kartu su jumis pasakyti tėvui?

– Tėvui, – pakartojo Sara blykšdama.

Tai buvo pirmas išorinis požymis, kad suvokė tragediją. Ji pasviro ir Vagneris pagalvojo, kad alpsta. Bet vos ištiesė ranką norėdamas sulaikyti, Sara atgavo pusiausvyrą, tik ne veido spalvą.

– O Dieve, turėsiu pranešti tėvui, – aiktelėjo ji, lyg ką tik būtų viską suvokusi. Aš negaliu to padaryti. Neįsivaizduoju šito be tavęs, Melane. Aš tik žinau, kaip priimti blogas žinias, o ne kaip jas perduoti. Kaip aš jam pasakysiu? Kaip jis ištvers? Juk tu – jo gyvenimo šviesa.

– Vargšas tėtis, – tarė ji žvilgsniu persmeigdama Vagnerį. – Jis taip stengėsi sukurti mergaites pagal savo pavyzdį. Melanė buvo jo tobula sėkmė, o aš – tobula nesėkmė.

Netgi jei mus skiria bedugnė, jaučiu, kaip smelkiesi į mane, verkiu iš malonumo ir skausmo. Kartais bijau, kad mano gyvenimas labiau priklauso tau nei man pačiai.

M. R. Dienoraštis

4

Kai detektyvas Vagneris paliko Sarą sėdinčią parke, ji kurį laiką svarstė, gal grįžti į darbą ir prašyti Bernio važiuoti kartu į Belevistos pensioną Berklio kalvose, bet galiausiai nutarė važiuoti viena pranešti tėvui siaubingos žinios.

Gavusi leidimą iš raudonveidžio apsaugininko, Sara pasijuto keistai vieniša, važiuodama pro saugomus vartus ir kildama serpantinu į prabangius slaugos namus. Aplink plytėjo didžiuliai privatūs sodai, apsupti gyvatvorių; ryškūs takeliai vinguriavo tarp kiparisų ir eukaliptų. Pats pastatas kyšojo teritorijos viduryje ant akmenuoto šlaito ir priminė orų, bet griežtą anglų užmiesčio dvarą. Jame buvo trisdešimt prabangių apartamentų, kurių kiekvieną puošė gražūs senoviniai daiktai ir svečio asmeninės relikvijos.

Belevistoje netgi prikaustyti prie lovos, nereaguojantys į aplinką ar net savo vardą pamiršę svečiai niekad nebuvo vadinami ligoniais. Čia sutikdavai gydytoją, vilkintį baltu teniso kostiumu, tik ne baltu chalatu.

Sarą dirgino slaugos namų maskaradas. Kad ir kaip apsimetinėtų personalas, visi trisdešimt garbingų Belevistos svečių sirgo Alzheimerio liga, kuria nors jos stadija, – dauguma jų galų gale čia ir mirs. Nuo to laiko, kai tėvas apsigyveno šiuose poilsio namuose, keletas jau išvyko, kaip tarpusavyje šnibždėjosi personalas. „Čia į mirtį reaguojama labai taktiškai“, – kartą Sarai išdidžiai pareiškė Melanė. Koks farsas.

„Vargšė Melanė, – pagalvojo Sara. – Jos mirtis – nieko diskretiško, ir nieko neįmanoma nuslėpti.“

Sustojusi aikštelėje pastato dešinėje, Sara pajuto, kaip jos pasididžiavimas – gebėjimas atsiriboti – irsta lyg panaudotas tualetinis popierius. Išjungė variklį, bet dar keletą minučių sėdėjo automobilyje, tikėdamasi, kad sukaups drąsos pasakyti tėvui apie įvykusią tragediją.

Ar būtų blogiau, jei jam būtų viena iš tų juodųjų dienų, kai jis nesuvokia, kas vyksta? O jei pajėgs suvokti, kaip priims?

Žinoma, Sara mintimis grįžo į praeitį, kai prieš dvidešimt metų jų šeima patyrė didžiulę netektį – motinos mirtį. Tai ji padarė Sarą tokią, lėmė jos sprendimus, skverbėsi į sapnus, veikė intymų gyvenimą, tiksliau – to gyvenimo nebuvo.

Ne, Feldmanai, aš jos dėl nieko nekaltinu, gal tik dėl to, kad mirė.

Saulės spinduliai prasiskverbė pro medžių šakas ir įsmigo pro automobilio priekinį stiklą. Sara ant veido pajuto šilumą, bet kraujas nesušilo. Pasijuto kalta, kad prisimena motiną, užuot galvojusi apie Melanę ir tėvą.

Ir Romeo. Nepamiršk Romeo. Dabar ir jis netyčia tapo jos gyvenimo dalimi. Nekviestas, neprašomas, nepageidaujamas.

Po velnių, tu kalta, Melane. Tu sukūrei šį pabaisą, o aš turiu susidurti su Romeo mintyse. Tu per daug gerai žinai, kad man nesiseka sugyventi su pabaisomis.

Staiga ji pajuto, kad odai karšta. Pakėlusi ranką prie veido, suprato, kad skruostais teka ašaros. Jau daug metų nebuvo verkusi.

Tačiau Sara jautė ne vien sielvartą. Kažką daugiau. Kaltę? Gėdą? Baimę?

Ji atidarė automobilio dureles. Kūnas keistai tirpo einant žvyruotu keliu. Lipdama laipteliais, turėjo įsitverti turėklo.

Slaugos namų vestibiulis buvo milžiniškas, senoviška ąžuolinė jo apkala Sarai priminė vieną iš rinktinių vyrų klubų. Tik jokių cigarų dūmų. Šiose patalpose nerūkoma.

Viena viešnia maždaug šešiasdešimties, apsirengusi puošnia tamsiai mėlyna vilnone suknele su nėrinių apykakle, sėdėjo vežimėlyje prie neuždegto židinio ir mezgė vilnonį šaliką geltonais ir raudonais dryžiais. Pamačiusi Sarą, sugriebė mezginį ir įgrūdo į krepšį.

Pagyvenęs ponas prie lango buvo įsitraukęs į tylų pokalbį su savimi. Pasakęs kelis žodžius, nutildavo, lyg klausydamasis atsakymo, o paskui kalbėdavo toliau.

Vestibiulio gilumoje prie senovinio rašomojo stalo sėdėjo patraukli vidutinio amžiaus moteris. Jos rudi plaukai buvo trumpai madingai pakirpti, vilkėjo puikiai pasiūtu tvido kostiumėliu ir mėlyna šilkine palaidinuke. Atrodė lyg viešbučio administratorė, tačiau iš tikrųjų Šarlotė Haris buvo vyriausioji Belevistos medicinos sesuo. Sarai artinantis, ramiame pailgame moters veide pasirodė ne tik atpažinimo, bet ir užjaučianti išraiška. Ji pakilo iš vietos ir atskubėjo pasitikti Saros.

– Priimkit mano užuojautą, – tyliai ištarė Šarlotė Haris.

Sarą apėmė panika. Užuojautą? Negi ir tėvui kas atsitiko? Negi visą nedidelę šeimą nupūtė vienu gūsiu?

– Tėvas?

– Jis dar nežino, – skubiai nuramino ją seselė. – Daktaras Feldmanas mano, kad geriausia…

Sara dėbtelėjo į Šarlotę Haris.

– Feldmanas?

– Jis atvyko prieš dešimt minučių. Laukia jūsų. Aš jus palydėsiu.

Sara nenoriai leidosi lyg akla vedama tyliu vestibiuliu ir siauru koridoriumi, išklotu rausvu kilimu. Varinėje lentelėje ant ąžuolinių durų buvo užrašyta „Oranžerija“, ir niekas nebūtų atspėjęs, jog čia gydytojo kabinetas.

Daktaras Stenlis Feldmanas buvo vienas. Sarai įėjus, pakilo nuo Vindzoro stiliaus kėdės ir perėjo kabinetą jos pasitikti, it šeimininkas paspaudė jai ranką. Saugiai pristačiusi Sarą į vietą, Šarlotė Haris iškart paleido kitą Saros ranką ir išėjo.

Keletą sekundžių jie stovėjo tylėdami. Sara paniro į pažįstamą Feldmano pypkės vaisinio tabako kvapą, įsigėrusį į jo drabužius ir odą. Nors Feldmanas buvo gerais penkiais centimetrais už Sarą žemesnis, jai visada atrodė, kad įžymusis vengrų psichiatras žiūri į ją iš viršaus. Šiuo atžvilgiu Feldmanas priminė tėvą. Bet tuo panašumas ir baigėsi. Išvaizda Feldmanas buvo visiška aukšto, rafinuoto, klasikinio grožio tėvo priešingybė, – paprastas, liesas žmogelis skystais žylančiais plaukais, veidą margino randeliai, veikiausiai nuo paauglystės spuogų. Jis rengėsi siaubingai. Šiandien vilkėjo prastai pasiūtu rudu kostiumu su nutrintos odos lopais ant alkūnių. Vis dėlto Feldmano charizmatinis žavesys rinktinėje psichoanalitikų draugijoje buvo tapęs legenda. Netgi artėjant šešiasdešimtajam gimtadieniui jo aura ir gyvybingumas neblėso.

Randuotame Feldmano veide Sara mėgino įžiūrėti nors mažiausią tragedijos poveikį, bet nepajėgė. Pamanė, kad psichiatrai labai geri pokerio žaidėjai, o Feldmanas būtų tikras kortų asas.

– Iš kur sužinojot? – kimiai paklausė ji. Gerklė visai išdžiūvo.

– Bilas Denisonas paskambino, – švelniai atsakė, vesdamas ją į vieną iš dviejų krėslų, pastatytų priešais didelį smulkiais rėmeliais suskaidytą langą, pro šį buvo matyti vešlus skulptūriškas sodas.

– Blogos žinios greit sklinda.

– Jam skambino vienas iš policininkų, tiriančių bylą, norėjo, kad pasirūpintų Melanės pacientais. Bilas pranešė man. Pažadėjau jam pasikalbėti su tavim, – Feldmanas nutilo, laukdamas, kol ji atsisės.

Sara paklusniai, nors ir nenoromis, atsisėdo. Buvo pernelyg sudirgusi, artėjo klaustrofobijos priepuolis, Feldmanas tai matė, nes per daug gerai žinojo, kas darosi jos galvoje. Tačiau tai buvo tik vienas jų tarpusavio santykių trikdžių.

– Seniai matėmės, Sara.

Ji šaižiai nusijuokė.

– O aš maniau, kad visada pasakot tinkamus dalykus tinkamu laiku.

Jis atsisėdo priešais, palinko į priekį, pasirėmęs odiniais alkūnių lopais į kelius.

– Tu ne mane nori užsipulti, Sara.

– Jau geriau. Tokį Feldmaną aš pažįstu ir myliu.

– Manai, kad tai padės?

– Eikit po velnių, Feldmanai. Mano sesuo negyva. Nužudyta. Niekas nepadės.

– Niekas nepakeis tikrovės, bet padėti galima.

– Tu, niekše, – sušnypštė ji, apimta tokio siaubingo įtūžio, kad net išgirdo, kaip pykčio bangos dūžta, atsitrenkusios į jos galvą, – tas baisus garsas – šlumšt, šlumšt.

Negalėdama susivaldyti, ištiesė koją ir spyrė Feldmanui į dešinę šlaunį. Psichoanalitikas susiraukė veikiau nustebęs negu iš skausmo. Ši rami reakcija tik dar labiau įsiutino. Sara staigiai pasilenkė į priekį, griebė Feldmaną už švarko atlapų ir pradėjo kratyti.

– Kodėl negalit nors apsimesti sielvartaujančiu meilužiu!

Feldmanas ją tvirtai sugriebė už abiejų riešų.

– Sara…

Ji kratė dar stipriau, kol nuslydo nuo krėslo ir parkrito ant kelių.

– Po velnių! Pripažinkit tai! Bent jau pripažinkit, kad ją mylėjot!

– Nustok, Sara! – griežtai įsakė jis.

Ji nepajėgė sustoti. Užvaldė demoniška jėga. Kirto Feldmanui į krūtinę, į veidą – smūgiai vis krito ir krito. Ji užsimerkė, bet tematė raudoną drobę – išdavikišką spalvą, traukiančią vis gilyn. Sara vėl plačiai atsimerkė.

Nesėkmingai mėgindamas išvengti smūgių, Feldmanas iš pradžių pamanė, kad ji išprotėjo, bet vėliau jo burna persikreipė, lyg būtų atsikandęs rūgščios citrinos.

Ji vis dar tvatino Feldmaną, bet staiga sustingo suvokusi, kad jis be garso rauda, didžiulės ašaros sruvo jo įdubusiais skruostais. Saros rankos pakibo ore.

Feldmanas lėtai apkabino ją.

– Sara, – sušnibždėjo, įsikniaubęs į jos plaukus.

Iš jos lūpų išsiveržė prislopintas šūksnis. Sara išsivadavo iš Feldmano glėbio, atsitrenkė į krėslo ranktūrį ir susmuko ant grindų. Vargais negalais atsistojo, laikydamasi už krėslo, ir susmuko į jį. Po kelių akimirkų baimingai pažvelgė į Feldmaną. Psichiatras buvo visiškai susitvardęs, netgi ašaros stebuklingai išdžiūvo.

Jos pyktis virto pavydu, paskui sumišimu.

Ar iš tikro buvo šitaip pratrūkusi? Ar jis buvo ją apkabinęs? Ar tikrai kuždėjo „Sara“ tuo melodingu balsu, kuriuo kadaise girdėjo šnibždant „Melane“?

Feldmanas niekuo neišsidavė, kad ką tik buvo praradęs savitvardą, niekada neišsiduodavo.

– Tėvui pranešim vėliau, Sara, – tarė jis su ryškiu vengrišku akcentu. – Jis blogai jaučiasi. Be to, iš pradžių tau pačiai reikia laiko apsiprasti su sielvartu, kad galėtum ištverti ir jo.

– O kaip laidotuvės? Juk jis turėtų dalyvauti, kaipgi kitaip?

– Nežinau. Jam gali būti per sunku. – Feldmanas pažvelgė į ją tuo vertinančiu, valdingu žvilgsniu, kurio ji niekaip nepajėgė ištrinti iš kitais atvejais patogiai netobulos savo atminties. – Ir tau bus sunku, Sara.

– Ištversiu. – Prisivertė pažvelgti jam į akis žinodama, ką jis pagalvotų, jei mėgintų nusukti žvilgsnį. Bet šįkart tai jam nepadarė jokio įspūdžio.

– Norėčiau, kad porą mėnesių pavartotum prozako.

– Ne, – riktelėjo ji, lyg jis būtų pareikalavęs gerti nuodus, o ne vaistus nuo depresijos, kuriuos jau buvo vartojusi, ir ilgiau negu metus.

– Sara, juk nieko…

– Eik šikt, Feldmanai.

Feldmanas liūdnai atsidūsėjo išgirdęs keiksmažodį ir užjausdamas pažvelgė į ją.

– Bent jau ateik į mūsų institutą, – mėgino įtikinti jis. – Kad išlietum savo sielvartą. Nereikės susitikti su manim, aš susitarsiu…

– Aš nenoriu, kad dėl manęs tartumėtės. Man nereikia daktaro. – Ji metė į jį svilinantį „galit būti laisvas“ žvilgsnį ir patraukė prie durų.

– Kur eini, Sara?

– Pas tėvą.

– Luktelėk.

– Melanė norėjo, kad jį aplankyčiau. Tą ir ketinu padaryti. Nesakysiu, kas atsitiko, kol neleisit. Tik kiek pabūsiu su juo. O paskui važiuosiu namo ir…

Feldmanas atsistojo. Ji vėl užuodė vaisinio tabako kvapą.

– Ir ką, Sara?

– Persipjausiu venas. Argi ne taip manot, daktare? Nesirūpinkit, Feldmanai. Nusprendžiau nesikartoti, – tarė ji ir gaižiai šyptelėjo.

– Ką žadi daryti, Sara?

– Tikrai nežinau. – Gerklė išdžiūvo, peršėjo.

Feldmanas švelniai palietė Sarai petį.

– Maniau, galbūt mudvi su Melane kada nors suartėsim, – tarė ji ir krūptelėjo nuo savo žodžių. Ačiū, Feldmanai. Man puikiai sekėsi, kol neišprovokavot.

Sara atlapojo duris.

– Vėliau tau paskambinsiu, Sara. Jei pakeisi nuomonę dėl vaistų, terapijos ar bet ko…

Ji atsigręžė ir persmelkė jį šaltu kaltinamu žvilgsniu.

– Bet tarp jūsų su Melane buvo ryšys, tiesa, Feldmanai?

Tėvas, atsirėmęs į pagalvėles, sėdėjo poilsio krėsle saulėtoje verandoje, pietinėje lodžijos pusėje, iš čia atsivėrė vaizdas žaižaruojančių žalių kalvų ir jose pribarstytų kataloginių namelių. Jis vilkėjo šviesiai mėlynais medvilniniais marškiniais atvira apykakle, pilkomis vilnonėmis kelnėmis ir tamsiai pilka kašmyro liemene. Mirguliuojančios saulės šviesoje tėvo veidas, likęs šešėlyje, Sarai pasirodė toks pats kaip vaikystėje – gražus, valdingas, dieviškas.

Trinktelėjus stiklinėms durims, Saimonas Rozenas pažvelgė į įeinančią dukterį ir nusišypsojo.

Pamačiusi jo džiaugsmingą išraišką, tokią retą jai ir geriausiais laikais, Sara lengviau atsidususi pamanė – vis dėlto šiandien viena iš gerųjų tėvo dienų.

Tačiau jai artinantis šypsena išsikreipė į grimasą. O, kaip gerai pažinojo šį žvilgsnį, kuris versdavo neapkęsti savęs. Tačiau Sarai keistai palengvėjo. Juk prie šito ji įpratusi. Retai būdavo kitaip.

Kai Sara priėjo dar arčiau, tėvas susiraukė ir nužvelgė ją su atvira neapykanta.

– Viešpatie! Ką pasidarei plaukams? – paklausė jis tuo rėžiančiu tonu, skirtu tik jai.

– Aš? Nieko… – išlemeno apstulbusi. Šukuosena tokia pat jau keletą metų. Jis neprisimena. Jis kitame laike.

– Nesiblaškyk, Čerile.

Čerile? Sara pajuto gumulą gerklėje. Tėvas ją palaikė motina. Taip, jis praeityje ir tempiasi ją kartu primindamas, kad ne tik į Sarą kreipdavosi tokiu smerkiančiu balsu. Metų metais abi su motina pasikeisdamos kęsdavo tėvo pyktį ir nusivylimą. Tėvas atlošė galvą, kaip darydavo, kai būdavo suirzęs.

– Ar Melanė dar negrįžo iš mokyklos? Kai tik pareis, pasakyk jai, kad užeitų pas mane. Neturiu pacientų iki ketvirtos valandos.

Amžinas Saros apmaudas ir pavydas vėl iškilo į paviršių. Pajuto tokį kartėlį, kad vos neišrėžė siaubingos žinios. Būk prakeiktas! Ji nebegrįš namo. Jau niekada negrįš! Tavo brangioji Melanė nužudyta. Negyva! Amžinai jos netekai. Tik aš likau, tu savanaudi šunsnuki! Likimo ironija?

Tėvo akys klydinėjo po soliariumą, paskui vėl pervėrė Sarą kaltinamu žvilgsniu.

– Kur mano registracijos žurnalas, Čerile? Nuolat viską kur nors nukiši. Kiek kartų sakiau… – jis nutilo vidury sakinio sutrikęs ir nesiorientuodamas. Keletą kartų sumirksėjo ir vėl nukreipė į Sarą pavandenijusias akis. Veidą nušvietė geidulinga šypsena. Jis atgijo, netgi tapo kvapą gniaužiančiu bernioku. – Tu man matyta. Mano masažistė, ar ne? Mergaitė nuostabiomis rankomis. Nori, kad nusirengčiau, mieloji?

Sara krūptelėjo.

Stiklinės durys už jos atsivėrė ir vėl užsivėrė. Tėvas atsisveikindamas pamojavo Sarai ir pažvelgė per jos petį į jauną seselę.

– Melane? Tai tu? Ateik, vaikuti…

Buvo beveik sutemę, kai Sara įvažiavo į aikštelę Valensijoje, už kelių pastatų nuo savo namų. Sustojo šalia Septinto kanalo naujienų furgono. Išlipusi iš automobilio, pamatė žurnalistų ir operatorių minią, apspitusią jos namo duris.

Velnias! Grifai nusileido.

– Panele Rozen?

Ji pasisuko, pasiruošusi atremti puolimą ir susidūrė su maždaug savo ūgio vyriškiu. Jo tamsiai rudus plaukus verkiant reikėjo apkirpti, stambių kaulų veidą – nuskusti, o drabužius – išlyginti. Akys, pilkos, sielvartingos, melancholiškos, tokios panašios į pačios Saros akis. Gal dėl to ji padelsė prieš atsikirsdama.

Jis kilstelėjo ranką.

– Nurimkit. Aš ne žurnalistas.

– Iš kur žinot, kas aš?

– Porininkas pasakė, kaip atrodot. Aš – Džonas Alegras.

– Alegras? – reikėjo tik poros sekundžių prisiminti pavardę ir veidą iš televizijos laidos. – O, šaunu! Dar vienas Romeo faras!

– Patikėkit, atėjau ne klausinėti. Žinojau, kad bus cirkas. – Jis parodė į žurnalistus, jųdviejų dar nepastebėjusius.

Sara nužvelgė žiniasklaidos atstovus.

– Jau iš čia girdžiu jų lūpų čepsėjimą.

– Norit duoti interviu?

– Juokaujat?

Jis nusišypsojo.

– Taip ir maniau. Eime, pasistengsiu jus apsaugoti.

Padedamas dviejų uniformuotų policininkų, Alegras darė viską, kad žurnalistai nepriartėtų, bet jie rėkavo klausimus, kišo artyn mikrofonus, kameras, diktofonus. Sara užsidengė akis nuo blyksčių ir akinančių prožektorių, o detektyvas skubiai stūmė ją per minią.

– Berniukai ir mergaitės, pakaks! – sušuko Alegras. – Nustokit. Šįkart ji nieko nekomentuos.

Vienam jaunuoliui pavyko prasiskverbti pro minią. Vešlūs šviesūs plaukai, akiniai, mūvėjo brezentinėmis kelnėmis, ant baltų susagstomų marškinių buvo apsivilkęs mėlyną megztinį. Mojavo popieriaus lapu ir tušinuku.

– Ar tu gydytojos Rozen sesuo? Autografą, Sara!

Alegras jį nustūmė.

– Pasiklydai, šliuže.

Tas vėl ryžtingai prišoko.

– Kokia Romeo paslaptis? Ar sesuo nepasakė, Sara? Ar ir ji užkibo ant „žydrojo“ berniuko kabliuko? Todėl ją ir suraikė?

– O Dieve! – riktelėjo Sara.

– Tu šunsnuki! – Alegras puolė prie autografo medžiotojo, bet šis nėrė į minią, šiai pritariamai šūkaujant.

Sara virpančiomis rankomis bandė atrakinti duris. Alegras alkūne nustūmė ją ir pats ėmėsi darbo, o du policininkai laikė minią, kad nepriartėtų.

Įleidęs Sarą, Alegras nusekė ją vestibiuliu iki buto. Sara sustojo.

– Privalot nekreipt į juos dėmesio, panele Rozen. Jie visur jus persekios – Romeo sekėjai, apgailėtini mėšlavabaliai, mintantys tokiais dalykais, – visur kišasi, visur trokšta dalyvauti. Geriausia elgtis taip, lyg jų nebūtų – išjungti.

– Šlykštu.

– Jums labai sunku, bet bus dar blogiau. Man tikrai labai gaila, – jis kalbėjo dalykiškai, bet ne abejingai.

Sara linktelėjo. Pasijuto tuščia, išsekusi ir kartu įaudrinta, ir dar – labai vieniša.

Ji pažvelgė į detektyvą, kuris jau ruošėsi nusigręžti.

– Neatsakinėsiu į jokius klausimus, bet jei norėtumėte puodelio kavos…

Sara pamatė, kad jis dvejodamas pasitrynė delnu neskustą veidą.

– O gal norėtumėt ko nors stipresnio už kavą? – tarė ji.

– To reikėtų pasiūlyti jums, – tarė jis, pasvirdamas prie jos.

Ji nužvelgė detektyvą. Veidas įdomus – gilios raukšlės prie lūpų kampučių, keistai išlenkti antakiai, kadaise sulaužyta nosis, mirtinai pavargusios pilkos akys. Atrodo, Alegrui netoli penkiasdešimties, bet šiek tiek pasitvarkęs geru dešimtmečiu atjaunėtų.

– Manau, jums to reikia daug labiau, – nesusilaikė Sara.

Jo burnos kamputis sutrūkčiojo.

– Tai labai sukrėtė. Man patiko jūsų sesuo.

– Regis, turiu butelį viskio…

– Ne, nereikia, bet palaikysiu jums draugiją, jei norėtumėt išlenkti vieną kitą taurelę.

– Ne, aš beveik negeriu.

Tiesą sakant, alkoholis jos neveikė kaip daugumos žmonių – nepadėdavo užsimiršti, nuskandinti sielvarto, o tik sustiprindavo blogus jausmus.

Sara pasuko raktą ir atrakino buto duris.

Alegras atsikrenkštė.

– Jei tas pasiūlymas dėl kavos tebegalioja…

– Žinoma, – atsiliepė ji ir jai palengvėjo.

– Žinot ką? Aš netgi ją užplikysiu.

– Gerai. Aš verdu šlykščią kavą, – tarė Sara, įleisdama pleiskanotą detektyvą, paskui pro nedidelę sujauktą svetainę nuvedė į virtuvę.

Buvo dėkinga, kad jis nieko nepasakė apie netvarką. Atrodė, priėmė kaip savaime suprantamą dalyką. Apsileidėlis, kaip ir ji.

Suskambėjo telefonas. Sara krūptelėjo. Alegras, stovėdamas prie virtuvės durų, atsigręžė į Sarą, žvilgsniai susitiko. Ji linktelėjo, ir jis pakėlė telefono, pakabinto ant sienos prie virtuvės durų, ragelį.

Skambintojas įstengė pasakyti tik keletą žodžių ir Alegras suriaumojo:

– Šiuo metu ji nieko nekomentuoja. Neskambinkit. Kai galės, pati jums paskambins. – Jis numetė ragelį.

– Tegu toliau dirba jūsų atsakiklis, – įsakė išjungdamas skambutį.

Kol Alegras triūsė virtuvėje, Sara pavargusi sudribo ant kušetės. Po minutės pastebėjo, kad kilimėlis prie laukujų durų sustumtas. Iš po jo kyšojo balto voko kamputis. Sara atsistojo, priėjo, pakėlė voką. Jokio užrašo, vokas neužklijuotas. Tikriausiai koks prakeiktas pranešimas apie pakilusią nuomą, pamanė ji ištraukdama popieriaus lapelį, sulenktą į tris dalis.

Ne, tai ne pranešimas apie nuomą – laiškas, atspausdintas lazeriniu spausdintuvu ant paprasto rašomojo popieriaus lapo.

Mano brangiausioji Sara,

noriu, kad žinotum, jog tu ne vieniša. Niekas nesupranta tavo sielvarto geriau negu aš. Niekas nesupras tavęs geriau negu aš…

Jokio parašo.

„O Viešpatie, – pagalvojo Sara. – Jau prasideda sumauti užuojautos laiškai. Dar vienas Romeo sekėjas? Gal net tas pats, norėjęs autografo?“

Krūptelėjusi iš pasibjaurėjimo, sulamdė raštelį nė nebaigusi skaityti. Išjunk tuos bjaurybes, patarė detektyvas; geras patarimas.

– Pieno? – šūktelėjo iš virtuvės Alegras išgąsdindamas.

– Ne, – atsiliepė ji sau pačiai svetimu balsu.

Sukrėtė anoniminis raštelis. Tiksliau – jo akiplėšiškumas, sentimentalus sėlinimas.

– Cukraus?

– Ne, juodos, be nieko, – Sara nusviedė sulamdytą lapelį ant prieškambario staliuko. Į svetainę nešinas dviem garuojančiais kavos puodeliais įėjo detektyvas.

Jie sėdėjo šalia vienas kito siurbčiodami kavą įtemptoje tyloje. Pastebėjusi, kad detektyvas beveik baigė savąją, Sara sunerimo. Jis tuoj išeis. Paliks ją vieną. Ji krūptelėjo išgirdusi, kaip Alegro puodelis trinktelėjo į staliuką.

– Turiu eiti, – išgirdo.

– Gal dar puodelį?

– Ačiū, ne. – Alegras pažvelgė į Sarą ir pamatė, kaip ji išblyško.

– Ar gali kam nors paskambinti ir pasikviesti?

Sara tylėdama linktelėjo. Galėtų paskambinti Berniui. Jei jis ateitų, padėtų atsipalaiduoti. Tik ar ji to nori? Atsipalaidavusi gali visai nebesusivaldyti. Joniuko stoviniuko kompleksas.

Sara žiūrėjo, kaip Alegras pakilo, nuėjo prie durų.

– Kai ką prisiminiau…

Jis stabtelėjo.

– Ką?

– Melanę. Vakar su ja kalbėjausi.

Alegras laukė.

– Dieve, tai buvo tik vakar? – Sara vangiai nusišypsojo. – Aš taip bjauriai su ja kalbėjau. Paskambino anksti, prižadino.

– Aš taip pat rytais piktas.

– Su Melane aš visada irzli. Noriu pasakyti – buvau irzli. Niekad nebuvau su ja maloni. To ji nebuvo nusipelniusi.

– Klausykit, mes visi norėtume pasielgti kitaip, kai jau per vėlu. Nesigraužkit.

– Tiesa. Kam verkti po laiko? – Ji nusijuokė nesmagiu gergždžiančiu balsu. – Įniršau ant Melanės už pamokslą.

– Kokį?

– Neprisimenu. Bet tiksliai žinau, kad Melanė sakė vakare sutarusi pasimatymą.

Pakibo tyla.

– Su kuo? – paklausė Alegras.

– Nežinau. Nesakė.

– O kaip vyrukas, vardu Peris? Robertas Peris? Jis – bedarbis kompiuterių inžinierius. Maždaug dvidešimt septynerių metų, blondinas, gražus.

– Šis vardas man nieko nesako, – ji padvejojo. – Jis labai jaunas. Melanei buvo trisdešimt šešeri. Nemanau, kad prasidėdavo su jaunesniais. Tiesą sakant, nežinau, koks buvo jos skonis dėl vyrų, išskyrus Bilą.

– Gydytoją Bilą Denisoną? Buvusį sesers vyrą?

– Jam netoli penkiasdešimties. Buvo susituokę trejus metus.

– Robertas Peris – jūsų sesers pacientas.

Ji nustebusi pažvelgė į jį.

– O…

Alegras dvejojo.

– Panele Rozen, kaip jums atrodo, ar sesuo galėjo peržengti ribą? Kaip gydytoja?

– Norit paklausti, ar miegodavo su pacientais?

– Juk pasitaiko, ar ne? Tikriausiai skaitėt apie tai. Kunigai, advokatai, šeimos gydytojai, psichiatrai. – Alegras gūžtelėjo pečiais. – Niekas neapsaugotas nuo pagundos.

– Ir policininkai, detektyve Alegrai?

– Pykstate.

– Taip, – niūriai pritarė Sara.

– Peris teigia, kad jie buvo meilužiai.

– Manot, kad pasimatymas buvo su juo?

– Visko gali būti.

– Įtariat, kad tai jis? Peris – Romeo?

– Mes nieko neturim prieš jį. Kol kas. – Alegras padvejojo, atrodė sumišęs. – Man labai gaila jūsų sesers.

Sara linktelėjo.

– Nelabai moku reikšti užuojautą.

– Ir aš nemoku, – abejingai tarė ji.

Žengdamas prie durų, Alegras pamatė suglamžytą popieriaus lapą ant prieškambario staliuko.

– Kas čia?

Sara vos nenusijuokė – tokia netvarka, o detektyvas sugebėjo pamatyti tą iškrypėlišką užuojautos laiškutį.

– A… nieko. Pamiršk jį. Kuo greičiau išmoksi ignoruoti tokį mėšlą, tuo geriau.

Alegras minutėlę žvelgė į Sarą, tada padavė kortelę.

– Čia mano pranešimų gaviklio numeris. Jei manęs reikės. Bet kada…

– Detektyve…

– Klausau.

– Kodėl jis… pasiima jų širdis?

Alegras stovėjo prie durų nugara į Sarą. Nuleido galvą, iš lėto atsigręžė. Jų akys susitiko.

– Nežinau, panele Rozen. Galbūt tas išgama pats neturi širdies.

Ji nenuleido žvilgsnio.

– Beširdis. Tikriausiai taip.

Spaudos atstovai vėl užgriuvo Alegrą, išėjusį iš Saros namo. Sukosi kameros, žybsėjo blykstės, žurnalistai klykė klausimus. Detektyvas vėl suniurnėjo: „Jokių komentarų“ ir įsitikinęs, kad šunsnukis, mėginęs gauti Saros autografą, jau nebetykoja, prasibrovė prie savo automobilio.

Išvažiavo iš aikštelės ir leidosi gatve žmogžudysčių skyriaus link. Tačiau privažiavęs Teisingumo rūmus Brajento gatvėje, tiesiai virš 80 greitkelio požeminės perėjos, net nesulėtino greičio ir pasuko į kelią namo. Sustojo aikštelėje tiesiai prieš „Įlankos vėjo“ kepsninę, nušiurusią užeigą gretimoje Polko gatvėje – vieną iš turistams nerekomenduojamų vietų.

Kol Alegras sėdosi ant savo įprastinės kėdutės prie baro, savininkas Zekė, niūrus ir apšiuręs, kaip ir tamsi nemalonaus kvapo užeiga, įpylė Alegrui jo nuolatinę porciją džimbimo ir bokalą alaus.

Pirmiausia Alegras ėmėsi viskio, vienu mauku ištuštino stiklą, jį užgėrė šaltu alumi.

– Pakartoti? – paklausė Zekė.

Alegras būtų liepęs palikti visą butelį, bet dar anksti, reikia grįžti į darbą. Mostelėjo įpilti dar vieną porciją, pamanė, kad prieš grįždamas į skyrių namie suspės šiek tiek pailsėti. Antrą stiklą ištuštino dar greičiau negu pirmąjį.

– Tikriausiai buvo bjauri diena, – pasakė Zekė.

– Taip, – atsiliepė Alegras, rankove šluostydamasis lūpas. – Velniškai bjauri diena.

Detektyvui Alegrui išėjus, Sara nejudėdama sėdėjo krėsle. Paskui atsiduso, pakilo ir pasiėmė sulamdytą raštelį.

…Nebijok manęs, Sara. Aš tau nepadarysiu nieko blogo. Tu ir aš – giminingos sielos. Tu tokia stipri, Sara. Man reikia tavo jėgos. Atverk man savo širdį.

Jau pats laiškelis buvo ganėtinai groteskiškas, o anoniminis siuntėjas pabaigoje dar prirašė:

P. S. Bus daugiau, mano meile.

Sara trenkė kumščiu į popieriaus lapą, o paskui jį suplėšė į smulkias skiauteles. Ne, mulki! Neknisk man proto!

Sara plačiai atvėrė buto duris ir išpuolė į vestibiulį, lyg norėdama pagauti tą niekšą, pakišusį šiukšlę po jos durimis.

Vyti jį šalin! Jau ir taip šešėliai persekioja ją visą gyvenimą. Pakaks! Jau tikrai pakaks!

Vestibiulis tuščias ir tylus, girdėti tik jos pačios dunksinti širdis.

…kad Romeo vaikystėje pats buvo sadistiško ir mazochistiško elgesio auka. Galbūt jis ieškojo, kur išsilieti, kankindamas gyvulius, žaidimų draugus… ir nemanė, kad toks jo elgesys žiaurus… iškreipta „daryk tai kitiems“ mentaliteto atmaina.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

5

Gamindamasis vakarienę, Romeo niūniuoja „Žydrosios rapsodijos“ preliudiją. Paprastai jis neišrankus valgiui, bet šiandien uždega žvakes ant stalo, padengto dviem asmenims – dvi lėkštės, dvi vyno taurės. Viena jam, kita – Sarai Rozen. Ji bus su juo ir mintyse, ir prirašytuose puslapiuose.

Šypsodamasis žvelgia į Melanės dienoraštį ant stalo šalia lėkštės. O, tai tikra dovana. Visiškai naujas posūkis. Jaučiasi atgijęs, kupinas energijos, nuojautų ir lūkesčių. Melane, tu tikrai būtum patenkinta.

Padeda ant lėkštės kepsnį, papuošia jį petražolės šakele, atsisėda prie stalo ir atverčia vieną iš pažymėtų dienoraščio vietų, ją skaitė jau keletą kartų…

Sara tiek daug laiko praleido pavydėdama man, kad visiškai nemato, kaip aš pavydžiu jai. Sudarau nepažeidžiamumo įspūdį, bet tai tik plonas lukštas, – Sara sugebėjo pasistatyti kur kas storesnę sieną. Norint pasiekti sužeistą Saros širdį, prireiktų nepaprastai patyrusio išminuotojo…

Ta kita jėga pulsuoja lyg antroji širdis – stumia mane į priekį ir kartu traukia atgal.

M. R. dienoraštis

6

Alkoholis, išgertas „Įlankos vėjo“ kepsninėje, jau seniai išgaravo. Grįžęs į žmogžudysčių skyrių, Alegras išvyniojo savo ranka rašytą pranešimą ir įsegė jį į aplanką juodais dirbtinės odos viršeliais virš popieriaus lapo, kurį Vagneris atnešė atspausdinęs savo penkiolikos metų senumo spausdinimo mašinėle, mamos dovanota vidurinės mokyklos baigimo proga.

Alegras peržvelgė kitų policininkų paliktus pranešimus iš žmogžudystės vietos ir pirmąsias skrodimo išvadas iš Kelio kontoros. Daktarė Rozen nužudyta tik prieš parą, o jos byla jau gana stora. Alegras nusikeikęs užvertė aplanką. Šiandien jau visko gana. Vagneris dar vaikščioja tirdamas bylą, bet jis pats tenori panirti į tirštą užmiršties rūką.

Džeiko baras už kelių kvartalų nuo Teisingumo rūmų dvokė prastomis cigaretėmis, alkoholiu ir pigiais kvepalais.

Automobilių lenktynių, rodomų per kabelinį sporto kanalą, burzgesys varžėsi su Vilio Nelsono atliekamais kantri bliuzais iš kompaktinių plokštelių grotuvo.

Alegras atsisėdo ant aukštos kėdės baro kampe ir užsisakė įprasto gėrimo. Krūtininga blondinė, kurios ataugusias plaukų šaknis jau reikėjo pašviesinti, atlingavo prie Alegro, sunėrė rankas ant krūtinės ir mirktelėjo. Alegras tylėdamas tiriamai nužvelgė ją ir pamojo barmenui Fredžiui.

– „Rausvąją karalienę“ mano draugei Didi.

– Ačiū, Džoni.

Didi, mergina iš „švelnaus masažo salono“ kitapus gatvės, pavargusi atsiduso ir užsliuogė ant kėdutės šalimais – ne tokia lengva užduotis segint odinį mini sijonėlį, glaudžiai aptempiantį plačius klubus ir plastinę operaciją patyrusias šlaunis.

– Kaip sekasi, Di? – paklausė Alegras, vieną po kitos išgėręs dvi porcijas džimbimo.

– O kaip tau atrodo?

Jis atidžiau nužvelgė ją ir daugiasluoksnį grimą, ypač storai užteptą po akimis, kad paslėptų ne tik maišelius, bet ir porą mėlynių. Tačiau pačios akys buvo gražaus žalio atspalvio. Jis nugėrė alaus.

– Daraisi per sena tokiam gyvenimui, Di.

Barmenas ruošė kitą porciją džimbimo. Ji nelinksmai nusijuokė.

– Ir tu, Džoni, sumautai atrodai.

Alegras maktelėjo trečią porciją, bet šiandien alkoholis niekaip nepadėjo užsimiršti.

– Žinau.

Ji draugiškai kumštelėjo į šoną.

– Tu vis dar jaudini mane, mielasis.

– Teks prisiminti, kokių dorybių turiu, – tarė jis be jokio sarkazmo.

Didi paglostė jam ranką.

– Vargšelis. Tie šunsnukiai iš televizijos į gabalus drasko tave ir tavo draugelį. Lyg lauktų, kad ištrauktumėte iš skrybėlės triušį ar dar ką nors. Žinai ką, Džoni, šįkart ir aš skaičiuoju savo dorybes.

– Kodėl?

– Žiūrėkim tiesai į akis, Džoni. Aš nesu Romeo tipas.

Barmenas pastatė prieš prostitutę „Rausvosios karalienės“ kokteilį, papuoštą popieriniu skėtuku.

– Dar vieną? – paklausė.

Alegras dvejojo. Dar pora porcijų ir dainuos bliuzą kartu su Viliu.

– Ne, pakaks.

Didi nusišypsojo.

– Žinai saiką, Džoni? Gerai. – Ji nuėmė skėtuką nuo gėrimo, nulaužė kotuką, paskui rūpestingai sulankstė ir suspaudė žieduotoje rankoje.

– Anūkui, – ji nusišypsojo, parodydama švarplę tarp dantų, – turi neblogą rinkinuką. – Godžiai nugėrė kokteilio. – Gal nori užeiti pas mane naktipiečių?

– Aha, – tarė jis, žvelgdamas į laikrodį. Beveik pirma nakties. – Galėčiau ką nors nupirkti.

– O ką, jeigu išplakčiau kelis kiaušinius?

Jis liūdnai pažvelgė į ją.

– Padaryk man mažą paslaugą, Di.

– Žinoma, Džoni. Ką tik nori. Juk žinai.

– Neplak kiaušinių. Tik paleisk.

Šįkart Didi nuoširdžiai nusikvatojo.

Artindamasis prie raumeningo raudonveidžio durininko, Vagneris jam linktelėjo – mandagumas žėrinčiai virš galvos neono iškabai.

„Honis“ – vienas iš daugelio sekso klubų gatvelėse ir alėjose aplink Devintąją gatvę, į pietus nuo turgavietės. Buvo šiek tiek po pirmos, ir gyvenimas čia virte virė.

– Kaip reikalai, Kelai? – Vagnerio žvilgsnis nukrypo nuo boksininko prie durų į nuogų moterų nuotraukas, priklijuotas prie mūrinės klubo sienos. Viename plakate – jausminga tamsiaplaukė, išsitiesusi ant lovos. Riešai ir kulkšnys prirakinti prie lovos galų, užrašas apačioje skelbė: „Vergė nakčiai.“

Kelas gūžtelėjo pečiais ir atidarė duris porai kikenančių bukaveidžių koledžo studentų, prasmukusių pro Vagnerį. Į gatvę išsiveržė audringi triukšmo ir geidulingos striptizo muzikos garsai.

– Negaliu skųstis, Maiklai.

Jie kreipdavosi vardais nuo tų kartu praleistų dienų, tiksliau naktų, kai Vagneris pradėjo dirbti policijoje. Tada Kelvinas Emisas davė Vagneriui keletą naudingų patarimų. Atsidėkodamas Vagneris nekreipė dėmesio į smulkius įstatymų pažeidimus. Bendradarbiavimas nutrūko, kai Vagneris maždaug prieš metus perėjo į žmogžudysčių skyrių. Po aštuonių mėnesių Emisas pasirodė pas Vagnerį Teisingumo rūmuose. Tai buvo tą dieną, kai laikraščiuose ir televizijoje sumirgėjo pirmosios Romeo aukos nuotraukos. Pasirodė, Emisas pažinojo auką – Dianą Korbet. Ir ne tik kaip klubo žiūrovę – matė ją viename iš užpakalinių kambarėlių, kur klientai už dosnų privataus klubo mokestį galėdavo patys dalyvauti – nuo imtynių iki provokuojančio madų demonstravimo. Ne kartą buvo ją matęs „Honio“ klube.

Vagneris išsitraukė iš pakelio cigaretę ir įsikando.

– Tai kaip reikalai, Kelai?

– Gaila jūsų daktarės, – tarė Kelas.

– Taip.

– Rėkiančios antraštės, o jus, vaikinai, apmėtys kiaušiniais.

Vagneris, prisidegdamas cigaretę, susiraukė.

– Gal toks ir buvo tikslas… – spėjo Kelas.

– Ką turi galvoj? – Vagneris dar labiau susiraukė.

– Pats žinai. Tas iškrypėlis nori, kad jūs prastai atrodytumėt. Kuo jūs prasčiau atrodot, tuo jis – geriau.

Vagneris įsmeigė niūrų žvilgsnį į Emisą.

– Keista. Ir ji kartą taip sakė: kad jis išsisuka ir jaučiasi pranašesnis už mus.

– Daktarė taip sakė?

– Aha.

– Įtariat ką nors?

– Tikrinam kelias versijas.

– Šlykštus reikalas.

Vagneris giliai užsitraukė, o Emisas sukryžiavo ant krūtinės galingas rankas. Stovėjo tylėdami. Vagneris stebėjo įeinančius ir išeinančius klientus, o Emisas žiūrėjo į detektyvą.

– Taigi, Maiklai, ko nori paklausti?

Vagneris apsimetė negirdėjęs klausimo.

Emisas padėjo didelę pirštinėtą ranką Vagneriui ant peties.

– Išvaduosiu tave. Vienintelį kartą mačiau ją čia tąkart, kai su porininku atsivedei į tą mažąją tyrimo ekspediciją. Kalbėjau su keliais draugeliais kaimynystėje. Taigi jei abejoji, ar tavo daktarė kartais taip nesismagindavo, tai pasakysiu: kiek man žinoma, jos niekas nematė mūsų rajone. – Emisas atitraukė ranką ir nusišypsojo. – Na, o dabar, kai jau paklausei… – Jis parodė į auksine spalva nudažytas klubo duris. – Gal nori apsidairyti? Niekad negali žinoti… – šypsodamasis užbaigė jis.

Vagneris niūriai pažvelgė į Emisą, numetė cigaretę ir nuėjo prie savo automobilio.

– Tikiuosi, sučiupsi tą beprotį, Maiklai, – linksmai sušuko Emisas Vagneriui atsisėdus prie vairo.

Sara pabudo šlapia nuo prakaito. Atsisėdo lovoje ir pažvelgė į žadintuvą. Truputis po trijų. Košmaras. Tik košmaras. Nusiramins. Netgi neatsimena, kas ją taip išgąsdino, kad net pašoko.

Mėgino vėl atsigulti, bet išgirdo tylų krebždesį. Vėl nukrėtė gerai pažįstamas baimės drebulys. Nakties pabaisos. Ji visada bijodavo nakties pabaisų. Jos įslenka į mažų išdykusių mergaičių kambarius ir nusitempia jas į savo tamsias, dvokiančias landynes.

Nurimk, nurimk, Sara. Neverk. Viskas gerai. Aš čia. Susijaudinai ir prišlapinai lovytę. Nenuostabu, kad užuodi kai ką bjauraus. Nėra jokios pabaisos, brangute. Eik, persivilk naktinukus, o aš pakeisiu patalynę. Pažadu, nė žodelio nesakysiu tėčiui. Taip, taip. Ir Melanei nesakysiu. Eikš, apkabink mamytę.

Sara prispaudė pagalvę prie besikilnojančios krūtinės, apimta siaubo, kad gal iš tikrųjų prisišlapino į lovą. Visa virpėdama pačiupinėjo. Ne, ačiū Dievui, paklodė sausa.

Vandens. Reikia stiklinės vandens. Gerklė perdžiūvo. Sara atmetė antklodę, nuleido kojas per lovos kraštą. Siekdama įjungti stalinę lemputę, apvertė nugertą puodelį su šalta arbata.

– Velnias.

Arbata išsiliejo ant paklodės. Likimo ironija. Spalva tokia pat kaip šlapimo.

Pagaliau pavyko įjungti lempą ir kambarys švelniai nušvito. Sara pasijuto šiek tiek geriau – pabaisos išnyko.

Įtūžusi pažvelgė į arbatos dėmę ant paklodės. Nenorėjo keltis keisti patalynės. Kas kita, kai šalia būdavo mama – viską sutvarkydavo.

Sara nusprendė pasitraukti į kitą lovos pakraštį, kol išdžius. Paklodė palauks iki rytojaus.

Rytoj šeštadienis. Teismo medicinos ekspertas žadėjo pervežti Melanės palaikus į Veinbergo laidojimo namus. Dėl Dievo, kodėl, kai paskambino laidotuvių organizatorius, Sara sutiko nueiti į Melanės namus ir paimti drabužių šarvoti? Koks skirtumas? Juk išniekinto sesers kūno niekas nematys – karstas bus uždengtas. Kas žinos, kuo ji apvilkta? Kam rūpės?

Melanei. Melanei rūpėtų.

Sara išlipo iš lovos ir įsakė sau: Atsinešk stiklinę vandens. Vyk šalin nemalonias mintis. Nėra prasmės. Tai niekur nenuves. Geriau jaustis saugiai, negu gailėtis.

Mintyse kartodama šią maldelę, Sara nuėjo į tamsią svetainę ir pasuko į virtuvę. Staiga sustingo.

Kažkas negerai. Lyg kambario oras būtų pakitęs.

Virpanti ranka slydo siena, kol pirštai rado elektros jungiklį. Šviesa užtvindė svetainę. Saros akys bėgiojo iš vieno kampo į kitą. Ji garsiai atsikvėpė. Tuščia. Kambarys tuščias, nėra jokių pabaisų. O prieškambaryje? Gal dar vienas laiškas pakištas po durimis. Bus daugiau.

Nieko. Jai palengvėjo – išsigando dėl nieko.

Ant virtuvės sienų virpėjo svetainės šešėliai. Atsistojusi prie kriauklės, sugraibė džiovyklėje stiklinę, nuleido vandenį, kad būtų šaltas. Už lango virš kriauklės išryškėjo tamsus siluetas. Krūptelėjusi Sara paleido stiklinę, ši tarškėdama įkrito į kriauklę ir sudužo.

Katinas. Gelsvas rainas katinas, užšokęs ant jos palangės. Miaukdamas pasitrynė galva į stiklą, lyg prašydamas prieglobsčio nuo drėgnos nakties.

Sara garsiai nusijuokė iš savo išgąsčio. Pasigailėjusi benamio, ištiesė ranką per kriauklę, kad atidarytų langą. Kažkas barkštelėjo į stiklą. Žvilgsnį prikaustė metalinis daiktas, blizgantis ant katino kaklo. Kažkas karojo ant balto antkaklio. Šviesi, žėrinti auksinė širdelė. Saros rankos sugriebė žaliuzes, nutraukė jas žemyn. Stovėjo sunkiai alsuodama, vanduo tekėjo ir taškėsi ant stiklinės šukių kriauklėje. Sara vis dar girdėjo už lango negailestingai miaukiančią katę.

Skambink policijai. Skambink Alegrui. Prašyk apsaugos.

Ko bijo? To išsigandusio kačiuko? Bet, policininke, jam ant kaklo kabėjo širdies pavidalo gelžgaliukas. Pamanys, kad ji išprotėjo. Ir nebus pirmasis, nustatęs šią diagnozę.

Sara ryžtingai surinko iš kriauklės duženas ir išdrėbė į šiukšliadėžę, kaip tik ant raštelio skiaučių, kurias įmetė čia prieš eidama miegoti.

Čia tik nakties siaubai. Eik miegoti.

Ji klasėje. Susigūžusi į kamuoliuką. Vilki pižama. Nenuostabu, kad nori pasislėpti.

Artėja žingsniai. Apima stingdantis siaubas. „Nutilk, nutilk, nutiiilk…“ Sulaiko kvapą, ima mėlynuoti. Per vėlu. Jis jau pamatė ją. Mokytojas ponas Sojeris. O, jis labai piktas. Veidas išraudęs. Raudonas kaip jos pižama.

Pala, jokios pižamos. Ji vilki gražiąją vestuvinę mamos atlaso suknelę su nėriniais. Vestuvinė mamos suknelė ne žaisliukas….

„Oi, tik pažiūrėk, ką padarei“, – pasibjaurėjęs sako jis ir rodo į didelę raudoną dėmę ant gražiosios mamos suknelės. Dažai! Raudona tempera.

Ne! Ne! Ne! Ne dažai! Kraujas, lipnus, varvantis kraujas!

Dabar tu gausi! Tai bus tau pamoka! Labai gera pamoka!

Dabar tai jai klius!

Kitą rytą spaudos plėšrūnai vis dar supo namą. Sara įsivaizdavo, kokių antraščių jie vaikosi: PSICHIATRĖS SESUO VISKĄ PAPASAKOJO…

Puls ją, vos pasirodžiusią. Dar tas Romeo antrininkas. Ar jis grįžo? O gal buvo daugiau panašių į jį? Pasiruošusių praryti gyvą. Alegras nutildė telefono skambutį, pati Sara nutraukė durų skambučio laidus, – bet tai nepadėjo. Vis tiek nepajėgia miegoti, valgyti, blaiviai mąstyti. Kodėl jie negali palikti jos ramybėje? Šlykštu, kad žmonės minta kitų skausmu ir kančia.

O, jei galėtų tūnoti savo bute, kol jie išgirs naują siaubo istoriją ir nuskubės kitur. Bet ne šiandien. Laidotuvių biuro tarnautojas laukia drabužių Melanei pašarvoti. Jai reikės praeiti per rykščių rikiuotę.

Išėjusi į vestibiulį, mėgino surasti kelią pabėgti. Pro užpakalines duris? Ir pakliūti tiesiai į žurnalistų rankas. Stogu? Žinoma, ir peršokti penkis metrus ant kito namo stogo. Kaip dar?

Girgždesys užpakalyje privertė Sarą įsitempti. Sukdamasi, pasiruošusi bet kam, pasijuto visai kvailai, pamačiusi kaimyną, išeinantį iš savo buto.

Vikė Volter, kaimynas, įsispyręs į sidabrines basutes, juosėsi skaisčiai rožinio atlasinio kimono diržą.

– Reikia pagalbos, meilute?

Sara nelinksmai nusijuokė.

– Ar gali padaryti mane nematomą?

– Ne, bet beveik, – kimiai tarė lieknoji raudonplaukė, pamodama pirštu lakuotu nagu.

Skirtingai nei stichinę nelaimę primenantis Saros būstas, Vikės vieno kambario butukas buvo idealiai tvarkingas, visai toks pat spalvingas ir akį rėžiantis kaip jos nuomininkas. Tamsiai mėlynos aksominės užuolaidos su auksiniais kutais, avikailis, nudažytas skaisčiai rožine spalva ir užmestas ant didžiulės puošnios varinės lovos. Tamsiai rausva kiliminė danga. Oranžinės sienos aplipintos erotiniais piešiniais ir plakatais iš karščiausių ir seksualiausių San Francisko transvestitų pasirodymų. „Lola gauna ką tik panori“ – „De Sero klube“. „Pasivaikščiok pašėlusiam rajone su Vanda“ – „Džunės meilės“ klube. Vienas plakatas iš karto atkreipė Saros dėmesį – pažįstama raudonplaukė prigludusia raudona suknele, išsidrėbusi ant fortepijono Mišelės Faifer poza filme „Įžymieji Beikerio berniukai“. „Kiekvieną vakarą – Vikė Volter Chameleono klube“.

– Čia prieš penkerius metus, – pasakė Vikė, priėjusi Sarai iš nugaros. – Deja, po šešių mėnesių klubas buvo uždarytas. Vaidinau Siuzę Daimon. Gaila, kad nematei.

– Ar dar dirbi kokiame klube?

Vikė gūžtelėjo pečiais.

– Griebk viską, kol gali. Šiame mieste talentų perteklius. Kai pasieki trisdešimt, imi ristis žemyn, – kaimynas kalbėjo su akivaizdžia panieka. – Kartkartėm pasirodau, bet daugiausia priemiesčiuose. – Jis susiraukė. – Vadinu tai žygdarbiu. Parodai šiokią tokią kultūrą ir klasę priemiesčiams. Užmokestis dvokia, bet miniai tik paduok tokią programą. Galėtum kada atvažiuoti pažiūrėti. Norėčiau, kad pamatytum mane scenoje.

Sara šyptelėjo ir nieko neatsakė.

Vikė ištiesė ranką ir paglostė Sarai skruostą. Jo veide atsispindėjo sielvartas.

– Vargšelė. Plepu niekus, kai tau taip skaudu. Ir aš esu patyręs skausmo, mieloji. Jei tau kada ko reikės, – Vikės ranka, stambi ir vyriška, nesvarbu, kad transvestito nagai nusmailinti ir nulakuoti, nuslydo nuo Saros veido ant peties.

Sara jautė kietą kaimyno prisilietimą, – kad ir kaip Vikė stengtųsi, pro perdėtai pabrėžiamą moteriškumą smelkiasi vyriška aura.

Beveik atrodė, kad Vikė jaučia jai geidulį, bet Sara tarė sau, jog tai kvaila. Antra vertus, Bernis prisiekinėjo, kad dauguma transvestitų ne gėjai – mėgsta dulkinti moteris lygiai taip pat, kaip ir jomis persirenginėti.

– Sakei, kad žinai, kaip man iš čia ištrūkti, – priminė Sara kaimynui.

Vikės ranka nusviro, skaisčiai rožinės lūpos mergaitiškai išsišiepė.

– Žinau.

Jis nuvedė Sarą per savo vieno kambario butelį į trumpą, siaurą koridoriuką, jo gale buvo sieninės spintos dydžio drabužinė: daug lentynų, didelis veidrodis, tualetinis staliukas su šoniniais veidrodžiais.

Drabužinėje buvo netgi langelis su nuleista žaliuze. Kambarėlį apšvietė neoninis šviestuvas palubėje. Dauguma drabužių, kabančių abipus ant pakabų, – moteriški, bet gale kabėjo pora vyriškų kostiumų, keleri marškiniai ir pora kelnių.

– Gali apsirengti kaip mano vaikinas, – mirktelėjo Vikė ir suėmė mėlynos sportinės gabardininės striukės rankovę. – Dėl savo sudėjimo, trumpų plaukų ir viso kito atrodysi kaip jaudinantis mielas berniukas. – Jis nukabino nuo pakabo striukę, kelnes ir didžiuodamasis padavė Sarai.

– Kol dar neišėjau… – Vikė pašaipiai šyptelėjo. – Neklausk, kodėl laikau tuos drabužius. – Jis įdėmiai nužvelgė Sarą. Pašaipą pakeitė nostalgiška šypsena. – Tikriausiai nė vienas iš mūsų iki galo neužtrenkia durų į praeitį…

Sarai, didumą gyvenimo praleidusiai prisispaudus prie tų durų, Vikės pastaba pasirodė nepakenčiama, kaip ir pats buvimas toje kameroje su spalvinga asmenybe, kurios pigių kvepalų ir gausiai užpurkšto plaukų lako kvapas kėlė šleikštulį. Sara ėmė svarstyti, ar tik nebūtų buvę geriau susitikti su reporteriais kieme.

– Kas nors ne taip? – įžūliai paklausė Vikė.

– Nieko. – Sara pamėgino paslėpti melą pernelyg linksma šypsena. – Viskas puikiai tiks.

Vikė papūtė lūpas, lyg svarstydamas, ar ginčytis.

Tačiau, Saros džiaugsmui, Vikė išėjo, prieš tai pagriebęs nuo pakabų keletą moteriškų smulkmenų ir šaltai pareiškęs:

– Aš apsirengsiu kambaryje, o tu naudokis veidrodžiu. Neskubėk. Aš niekad neskubu.

Saros akys nukrypo į uždarytas duris. Jose buvo grandinėlė. Sara pirštų galiukais nustypčiojo prie durų ir mintyse išbarusi save už paranoją užkabino grandinėlę.

Po kelių minučių ji stovėjo apsivilkusi puikiai pasiūta sportine Vikės striuke, užsimovusi kelnes ir apžiūrinėjo save veidrodyje. Užlenkus per ilgas rankoves ir kelnių klešnes, ją tikriausiai palaikys vaikinu, ypač iš figūros. Tačiau nors jos plaukai trumpi, buvo tikra, kad žurnalistai įžvelgs moteriškus bruožus.

Sara ant lentynos pamatė Stetsono skrybėlių dėžę. Maskaradui užbaigti tik vyriškos skrybėlės ir tereikėjo.

Netikėtai sunki skrybėlių dėžė išsprūdo iš rankų ir nukrito ant grindų. Dangtelis nuslydo, išsivertė kažkokie popieriai. Sara skubiai atsiklaupė ir ėmė krauti atgal į dėžę. Staiga pamatė nuotrauką ir nustebusi pažvelgė į ją.

Balsas galvoje sušnypštė: Visada kiši nosį ten, kur nereikia. Smalsutė.

– Kaip sekasi, gražuole?

Sara sustingo susirietusi. Smalsutė.

– Dar kelias minutes, – jos balsas suskambėjo nenatūraliai spigiai.

– Neskubėk. Aš lakuojuosi nagus. Kaip tik per tą laiką išdžius.

Sara įsmeigė akis į išblukusią devynių ir trylikos centimetrų nuotrauką – nepaprastai patrauklus juodaplaukis jaunuolis aptemptomis maudymosi glaudėmis, palinkęs prie gražios šviesiaodės vyresnės moters ugniaspalvių plaukų kupeta. Iš nuotraukos sklido erotiška įtampa. Pora stovi smėlėtame paplūdimyje, prie pat jūros. Nors moteris netoli keturiasdešimties, ji atrodė jaudinamai liekna vilkėdama ryškų taitietišką bikinį. Jaunuolio ranka apglėbusi jos pečius, jis šypsosi moteriai dievinančia šypsena. Moteris žvelgia tiesiai į aparatą. Jos akys stebėtinai tamsios ir gilios, lūpos, putlios ir jausmingos, nuleistais kampučiais, atrodo kiek žiaurokos. Sara apvertė nuotrauką. Smulkia tvarkinga rašysena apačioje buvo parašyta: „Vikas ir mama – Stinsono paplūdimys, 1984.“ Ji vėl atvertė nuotrauką. Fotografuota prieš dešimt metų. Žinoma, stulbinamai pasikeitė ir stilius, ir kuriamas įvaizdis, bet nebuvo abejonės, kad tas labai gražus jaunuolis nuotraukoje ir rėksmingais moteriškais drabužiais besirengiantis kaimynas – vienas ir tas pats asmuo. Ar mama žino tavo paslaptį, Vikai?

Tylus beldimas į duris privertė ją aiktelėti.

– Jau pasiruošusi, Sara?

Ji greit įmetė nuotrauką į skrybėlių dėžę ir užkėlė ją atgal ant lentynos.

– Einu.

Kai porelė išėjo iš namo, Vikė atkreipė visų dėmesį – ankštu juodu megztuku ant gausiai prikimštos liemenėlės, aptemptomis koralų spalvos kelnėmis, juodais smailiakulniais. Transvestitas akinamai nusišypsojo žurnalistų ir operatorių miniai, įsikibo Sarai į parankę ir gundomai sukikeno.

– O, brangusis, tu taip įžūliai kalbi, – garsiai ištarė Vikė žiniasklaidos atstovų džiaugsmui.

Sara ėjo išraudusi, nuleidusi galvą, kad niekas nepažvelgtų jai į veidą. Nereikėjo jaudintis – visi neatitraukė akių nuo ugningosios raudonplaukės, spoksojo ir šaipėsi, ir niekas nekreipė dėmesio į jos palydovą paprasta mėlyna striuke ir juodomis brezentinėmis kelnėmis, trumpais standikliu suteptais plaukais, be grimo ir papuošalų.

Maskuotė pavyko. Nė vienas sensacijų gaudytojas nekreipė dėmesio, kol jie skverbėsi pro minią į gatvę. Savo džiaugsmui, Vikė sulaukė kelių švilptelėjimų.

– Kur tave pavežti? – paklausė Sara, kai jie priėjo jos automobilį.

– Ačiū, mieloji, bet man tereikia paeiti vieną kvartalą. Susitinku su drauge pusryčių Deloreso gatvėje.

– Gerai, tai aš važiuosiu. Ačiū už pagalbą, Vike. Drabužius grąžinsiu vėliau.

Sara prisiminė Viko nuotrauką. Keistai susijaudino.

– Ar žinai, ką sakė mokytojas? – dramatiškai nutęsė Vikė ir pasilenkė prie Saros, traukiančios automobilio raktelius.

Sara išsiblaškiusi pažvelgė į Vikę.

– Mokytojas Marksas?

Vikė koketiškai mirktelėjo.

– Sakė, kad visi, kurie tariasi kiaurai permatantys moterį, labai klysta.

Nerimastingas virpulys perbėgo Saros nugara, nors ji ir išspaudė apgaulingą šypseną.

Jei Vikė pastebėjo, kad kažkas ne taip, neišsidavė. Transvestitas pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą, paskui rožinėmis lūputėmis pasiuntė akinančią užuojautos šypseną.

– Man tikrai gaila tavo sesers, meilute. Būk atsargi, girdi?

Namas Skoto gatvėje buvo užtvertas ryškia geltona policijos juosta. Žurnalistai ir smalsūs žiūrovai grūdosi visame kvartale. Dvi moterys minioje vilkėjo sportiniais marškinėliais su sudraskytomis raudonomis širdimis. Po jomis ryškiai raudonomis raidėmis buvo išvedžiota: ROMEO – ŠIRDŽIŲ DAUŽYTOJAS.

Sara pajuto, kaip stingsta kraujas. Norėjo nuplėšti tuos marškinėlius. Žinoma, spaudai patiktų. Žiniasklaidos triumfo diena, tačiau pačiai būtų tik blogiau. Nuslopinusi įniršį ir prisiminusi savo misiją, Sara kreipėsi į uniformuotą policininką automobilyje.

– Atleiskit, pareigūne, man reikia įeiti į namą. Aš esu…

– Nieko neleidžiame.

– Bet aš turiu patekti.

– Reikia specialaus leidimo.

– O kaip jį gauti? – irzliai paklausė Sara.

Jo žvilgsnis buvo nuobodžiaujantis, nuvargęs.

– Kokia jūsų pavardė?

– Rozen, – atkirto baltakiuodama į jį.

Policininko elgesys iš karto pasikeitė.

– Rozen?

– Taip, Sara Rozen.

Policininkas pažiūrėjo į ją.

– Sara?

Sarai prireikė kelių sekundžių suprasti, kodėl į ją taip keistai pažiūrėjo. Policininkas manė, kad ji – tai jis.

– Aš – Melanės Rozen sesuo.

Policininkas vis dar buvo atsargus.

– Pažiūrėsiu, ką galima padaryti.

Kol kas žurnalistai ja dar nesidomėjo, bet Sara nenorėjo žaisti sėkme.

– Klausykit, einu išgerti kavos į Sąjungos gatvę, – išrėžė ji policininkui. – Grįšiu maždaug po penkiolikos minučių.

Sara, sėdėdama pigios kavinukės gilumoje, gėrė jau antrą puodelį mokos ir tada pamatė detektyvą Maiklą Vagnerį – jis įžengęs dairėsi. Žvilgsnis nepažindamas praslinko pro ją.

Apžvelgęs kavinę antrą kartą, pamatė ją ir priėjo.

– Aš inkognito. Kaimyno mintis.

Vagneris įdėmiai apžiūrėjo ją.

– Įspūdinga.

Sara nesuprato, tai komplimentas ar įžeidimas.

– Norėčiau įeiti į sesers namą, – tarė ji ir papurtė galvą. – Na, „norėčiau“ – ne visai tinkamas žodis. Man reikia… paimti kai ką Melanės… laidotuvėms.

Detektyvas linktelėjo.

– Suprantu.

– Ar galėsiu?

– Baikit gerti kavą.

– Noriu šito kuo greičiau nusikratyti. – Ji jau siekė savo medžiaginio krepšio, bet prisiminė palikusi namie – nelabai tinkamas aksesuaras vyrui.

Įkišo ranką į kišenę, išsitraukė penkių dolerių banknotą ir padėjo ant stalo.

– Pasakykit, ko reikia, aš nueisiu ir paimsiu, – pasiūlė Vagneris.

Sara vartė sąskaitą, žiūrėdama į savo puodelį.

– Nenorit, kad ten eičiau?

Jis atsisėdo priešais ir sudėjo rankas vieną ant kitos.

– Galvoju apie jus. Ten dar niekas nesutvarkyta.

Sara kelis kartus sumirksėjo, žvelgdama į jį. Galvoje suskambo Melanės balsas. Paskutinio pokalbio ketvirtadienio rytą nuotrupos.

Tu nesusitvarkysi gyvenimo, kol nesusitvarkysi namų…

O kaip tavo gyvenimas, Melane? Maniau, kad ten ideali tvarka.

– Sara? Sara, kas jums?

Ji pažvelgė į kitą stalo pusę. Švariai nuskustas, gražus Vagnerio veidas liejosi. Ji užsimerkė, bandė susitelkti giliai kvėpuodama.

– Likit čia, Sara. Nueisiu į namą ir atnešiu keletą drabužių. Jūs išsirinksite…

– Ne, – ryžtingai pasipriešino ji ir atsimerkė.

– Prašau, Sara.

– Ne! Atstokit!

Vagneris palinko į priekį, rankomis spausdamas stalo kraštą, lyg norėdamas sulaikyti, kad neapvirstų.

– Manot, tai ką nors įrodys? Manot, kad jei įeisit ir pamatysit visą tą kraują, tai išsikviesit jos sielą?

– Užsičiaupkit! – riktelėjo ji taip garsiai, kad visi lankytojai ir padavėjos atsigręžė.

Vagneris pakilo ir ištiesė ranką.

– Eikim iš čia, – įsakmiai tarė jis.

Ji leidosi išvedama iš baro ir palydima prie jo sidabrinio „Ugnies paukščio“, pastatyto raudonai pažymėtoje aikštelės zonoje. Vagneris pasodino ją priekinėje sėdynėje ir sėdo prie vairo. Žiūrėdamas į ją, susiglostė plaukus ir tarė:

– Atleiskit. Nesusivaldžiau.

Ji žvelgė į priekį, į rytinį eismą Sąjungos gatvėje.

– Jūs neteisus. Aš nieko nenoriu įrodyti, tik mėginu atlikti tai, kas turi būti atlikta, kaip Melanė būtų norėjusi.

– Kodėl? – švelniai paklausė jis.

– Tarkim, jaučiuosi skolinga.

Akies krašteliu pamatė, kaip Vagneris tiesia į ją ranką.

– Ne! – griežtai sulaikė.

Vagnerio ranka sustingo ore.

– Aš ne… Tik norėjau…

– Užmirškit.

Sara tvardėsi, kol įėjo į svetainę, nebuvo pasiruošusi išvysti makabriškai žiaurios sesers žmogžudystės scenos.

– O Dieve… – sušnibždėjo ji. Kūnas sustingo.

– Eime, Sara, palydėsiu jus žemyn. Pasėdėsit laukiamajame. – Vagneris stovėjo už jos stengdamasis neprisiliesti.

– Ne.

– Kodėl norit pereiti per visa tai, juk nebūtina?

– Geras klausimas. O atsakymas: dėl to, kad reikia. – Buvo daugybė priežasčių, apie kurias nedrįso galvoti. Sara ryžtingai pažvelgė į Vagnerį.

– Gerai, gerai. Atlikim ir eikim iš čia. Aš jums padėsiu, Sara.

Vagneris palydėjo Sarą per kambarį, pro žiauriausią vietą – krauju suteptą dvivietę kušetę ir kilimą, čia dar buvo justi stiprus vėmalų dvokas. Jis ir pats mėgino užslopinti siaubingą Melanės Rozen vaizdą.

Regi ją gyvą, kai pirmą kartą pamatė tokioje neįprastoje vietoje – privačiame sekso klube, už erotinių daikčiukų parduotuvės. Patalpa belangė, ją apšviečia tik storos, kūno spalvos falo pavidalo žvakės, degančios ant klibančių staliukų aplink apskritą sceną, – geidulingas vergų aukcionas pačiame įkarštyje.

Ji sėdi viena. Įdėmiai seka paskutinį aukcionui išstatytą vergą – raumeningą Pietų amerikietį, tupintį keturiomis. Jis tyliai sudejuoja, bet aiškiai iš malonumo, kai Brėja Janus į jo stuburą įsmeigia smailų savo batelio kulną ir šaukia pradinę kainą.

Ema Margolis, laidos „Peržengus ribą“ vedėja, trukteli jam už rankos. Įkalbėjo duoti interviu ruošiamai laidai apie Įlankos rajono sekso klubus ir priprašė palydėti į vieną iš tokių klubų.

– Kaip manai, ar įtraukti šiuos kadrus? Suteiktų laidai prieskonį.

Vagneris kažką neaiškiai sumurma, bet žvilgsnis lieka prikaustytas prie moters kitapus scenos.

– Tikrai, Maiklai, – nerimsta Ema. – Ar tavęs nė kiek nejaudina tai, kas čia vyksta? Nes, tiesą sakant…

Vėliau, kai Ema pradeda imti interviu iš vieno vergo, Vagneris primyga aukciono vedėją, kas anoji moteris.

Brėja Janus širdingai nusikvatoja.

– Mielasis, čia ne moteris, čia mano daktarė Melanė Rozen.

– Ką ji čia veikia?

Brėja išrausta.

– Lanko pacientus namie. Daktarė mano, kad turi pamatyti mane darbe. – Jos išraiška nuoširdi. – Žinai, Vagneri, jei kada reikės kreiptis į psichiatrą, geresnės už ją nerasi.

Prieš išeinant iš klubo, ji įspraudžia jam gydytojos Rozen vizitinę kortelę.

– Atrodo, jautiesi ne ką geriau už mane, Maiklai.

Akimirką Vagneriui kilo beprotiška mintis, kad girdi Melanės Rozen balsą. Krūptelėjo. Pirmą kartą suprato, kokie panašūs seserų balsai.

Ir vis dėlto, pasinėrus į tokius gyvus pirmo susitikimo su Melane prisiminimus, jam prireikė kelių sekundžių suvokti, kad juodu su Sara stovi Melanės miegamajame. Matyt, jis tikrai nekokios formos, jei neatsimena, kaip jie čia pateko.

Sara mato liūdesį ir nusivylimą Vagnerio veide. Ar jis taip kremtasi dėl visų Romeo aukų, ar Melanė buvo ypatinga? Prisiminė, kaip jis žarstė pagyras seseriai. Ar detektyvas taip pat buvo pasidavęs Melanės kerams, kaip visi kiti?

Sara nusigręžė, nes jo sielvartas iškėlė į paviršių ir jos sielvartą.

– Sara?

– Viešpatie, tai galėjo būti bet kas – atsitiktinis pažįstamas, meilužis, pacientas, draugas. Kaip jį rasit? Kaip sulaikysit?

– Mes jį sučiupsim, Sara. Pažadu.

Ji liūdnai papurtė galvą, pamačiusi beviltišką Vagnerio išraišką. Tu neprilygsti Romeo, – pamanė ji. – Nė vienas mūsų neprilygsta. Niekas jo nesustabdys.

Ji vėl nusigręžė ir įsispoksojo į varinę sesers lovą. Čiužinys ir paklodės buvo išvežtos į teismo laboratoriją. Nuogos sterilios spyruoklės atrodė tokios pat beširdiškai bauginančios kaip šiurpi svetainė.

– Kaip toks pabaisa gali egzistuoti? – sako moteris, visą gyvenimą praleidusi supama pabaisų.

Įsitempusio Vagnerio atsakymas nevykęs.

– O kad aš žinočiau, Sara.

Kai Vagneris įvažiavo į aikštelę prie Saros namo, jai palengvėjo – spaudos atstovų būrys buvo praretėjęs. Tada pamatė Alegrą, atsirėmusį į greta įsikūrusios pornografijos parduotuvės vitriną.

Mėšlas. Ji vylėsi popietę praleisti lovoje.

Vagneris išlipo iš automobilio ir apėjo aplink atidaryti jai durelių.

Alegras priėjo pasitikti ir kreipėsi į Sarą:

– Noriu užduoti keletą klausimų.

Šaunu. Kaip tik tai, ko ji trokšta: atsakinėti į beprasmius klausimus. Ypač dar visiškai neatsigavusi ir susirūpinusi dėl kvailiausių niekų – ar Melanė būtų patenkinta ta šviesiai alyvine šilkine suknele, kurią Sara parinko padedama Vagnerio? Jis ryžtingai patarė imti šitą. Ar kada nors matė vilkinčią ta suknele? Kažin ar čia tik jos vaizduotė, ar Vagnerio susidomėjimas seserimi tikrai daugiau negu profesinis? Alegras apsirengęs tuo pačiu sulamdytu kostiumu kaip vakar. Sarai toptelėjo – gal tą vieną ir teturi. Tiesa, jis nusiskutęs, bet nelabai rūpestingai. Ant įpjauto skruosto dar ikšiol prilipdyta tualetinio popieriaus skiautelė.

Žiūrėdama į detektyvus kartu gatvėje, Sara pasijuto priblokšta, kokie jie skirtingi. Žvilgsnis ilgėliau apsistojo ties Vagneriu. Tikrai gerai atrodo. Kažin ar turi merginą?

Kur mano mintys? Ar jau visai nebesivaldau?

– Šįryt jai teko daug ištverti, – pasakė Vagneris porininkui. – Gal atidėtum apklausą? Bent jau kol atsipalaiduos ir pavalgys. Galėsim grįžt po pietų.

– Ne, nesijaudinkit, – tarė jiems Sara. – Neturiu apetito. Jau geriau kuo greičiau viską užbaigti. Užeikit.

Ji nusivedė juos į butą, atsiprašė Vagnerio už netvarką, nutaisė intonaciją, lyg iš tiesų žadėtų apsitvarkyti. Tačiau jai neatrodė, kad reikia atsiprašinėti Alegro.

Detektyvai liko stovėti, o ji nustūmė krūvą laikraščių ir atsisėdo ant sofos kraštelio, susidėjo rankas ant kelių ir sukryžiavo kojas, apmautas paraitotomis skolintomis kelnėmis.

Kažin ką Alegras galvoja apie jos vyrišką aprangą? Skirtingai nei Vagneris, jis visiškai nenustebo. Gal palaikė ją vyriška lesbiete. Pagaliau, koks skirtumas, ką jis mano apie ją ar jos išvaizdą. Argi svarbu, kas ką galvoja?

Sara paniuro. Erzino ir pačios elgesys, ir tie du farai.

– Iškart apie reikalą, – tarė Alegras. Jo galva plyšo po vakarykštės orgijos, iš pradžių Džeiko bare, o vėliau pas Didi.

– Puiku, – šaltai ir abejingai atsakė Sara, tačiau delnai sudrėko, sumišo jausmai: baimė, sielvartas, pyktis, kaltė.

Alegras supratingai linktelėjo. Ji nustėro. Ar jis mane kiaurai permato? Alegras susiraukė, bet tuoj veidas įgavo rūsčią išraišką, lyg ir paties gyvenimas būtų toks pat sunkus. Akimirką jam vėl pajuto artumą. Norėjo paversti jį sąjungininku. Bet kodėl jai reikia sąjungininko? Ji nieko blogo nepadarė.

– Ar įtariate, kas nužudė jūsų seserį?

Tai buvo įprastas klausimas, bet jam nuskambėjus Sara pažvelgė į savo rankas ir susinervino, pamačiusi, kad jos virpa. Greit pakišo jas po šlaunimis.

Alegras dar kartą paklausė. Šįkart tonas buvo reiklesnis.

Jos žvilgsnis šoktelėjo aukštyn.

– Turit galvoje, ar aš žinau, kas Romeo?

Ji įžūliai įsispitrijo į juos. Alegras atpakalia ranka persibraukė kaktą. Vagnerio lūpos išsitempė į ploną liniją. Abiem darėsi nejauku nuo tiriamo jos žvilgsnio.

– Ne, jokių minčių, – abejingai atsakė į savo pačios klausimą.

– Vakare sakėt, kad sesuo minėjo turinti pasimatymą ketvirtadienio vakarą, – priminė Alegras.

– Taip pat sakiau, kad ji neminėjo su kuo.

Sara savo balse girdėjo irzulį. Žinoma, ir jie girdėjo. Nė nesitikėkit, kad už jus ištirsiu šią bylą. Tai jūsų darbas. Jūsų atsakomybė. Jūs į tai įsipainioję. Palikit mane ramybėje.

Alegras nenusileido.

– Ar nenumanot, kas tai galėjo būti? Vyras? Moteris? Ar ji niekada nepasakojo, su kuo susitikinėja? Nebūtinai tą ketvirtadienį – ir kitomis dienomis. Galbūt kada nors užbėgusi į svečius radote ją ne vieną?

– Niekad neužbėgdavau į svečius, – sausai tarė ji. – Mūsų ne tokie santykiai… Apskritai netrokšdavau grįžti… į senąjį namų židinį. Juolab šįryt nenorėjau. Siaubingi jausmai. Bloga karma.

Vagneris priėjo arčiau ir pasilenkęs pažvelgė tiesiai į akis. Atrodė, žvelgia kiaurai. Sara pasijuto nejaukiai. Ar šių vyrukų akys – rentgenas?

– Ar jūs kaltinate mus, panele Rozen?

Kai buvo vieni, Vagneris ją vadino Sara, dabar kreipėsi – „panele Rozen“.

– Norit pasakyti, ar aš nemanau, kad vienas iš jūsų tai padarė? – atkirto ji, jausdamasi išduota, nusivylusi, mirtinai įtūžusi. Pasitrauk nuo manęs, Vagneri. Nesusidėk su manim. Nemanyk, kad gali man vadovauti. Dar pamatysi, kas bus.

Alegras įsiterpė:

– Nereikia perdėti, bet gal manot, kad jei nebūtume pakvietę jūsų sesers konsultuoti, ji būtų likusi gyva?

Jo balse buvo girdėti tik užuojauta.

Vis dėlto Sara pasijuto užspeista į kampą.

– Ar jums pačiam taip neatrodo?

– Kilo tokia mintis, – prisipažino Alegras.

Sąžiningas atsakymas. Tai nustebino Sarą. Ji pažvelgė Alegrui į akis. Šis atlaikė jos žvilgsnį. Tai ją taip pat nustebino.

Jis įsitvirtina ir seksualiai pasitenkina ne vien dėl to, kad aukomis pasirenka tam tikro tipo moteris, o ir dėl mūsų kolektyvinio žavėjimosi jo žiauriais žygdarbiais.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

7

Sekmadienio rytą Sarą, vilkinčią juoda palaidinuke ir tamsiu margu sijonu, iš buto iki automobilio palydėjo pusamžis uniformuotas policininkas. Nenuilstantys spaudos atstovai rėkė klausimus, pyškino fotoaparatais ir filmavo kiekvieną jos žingsnį. Jiems nerūpėjo, kad ji vyksta į nužudytos sesers laidotuves.

Priėjęs prie automobilio, policininkas pašiurpo pamatęs, kad vairuotojo durelės neužrakintos.

– Į mano automobilį jau tiek kartų įsilaužta, kad dažniausiai nerakinu durelių, – abejingai gūžtelėjo pečiais Sara.

– Reikia rakinti, – švelniai papriekaištavo jis.

Sara neįtikinta linktelėjo, policininkas atidarė dureles.

– Ačiū. – Ji greitai praslydo prie vairo ir užtrenkė dureles. Policininkas užlipo ant šaligatvio ir pamojo jai.

Sara taip pat jam pamojo ir pasekė žvilgsniu, kol jis ėjo atgal.

Jau ruošėsi paleisti variklį ir staiga nustėrusi pastebėjo tą daikčiuką, padėtą ant prietaisų skydelio. Saulė blykčiojo ant spindinčio paviršiaus. Auksinė širdutė. Lygiai tokia kaip ant katės kaklo. Tik dabar Sara matė, jog tai ne atpažinimo ženklelis, o medalionas. Iškrypėliškas pokštas. Sara pasibjaurėjusi įmetė pigų niekutį į pirštinių skyrelį. Iš akių – iš atminties.

Po dviejų valandų, pasibaigus apeigoms laidojimo namuose, Sara stovėjo prie sesers kapo duobės mažose žydų kapinaitėse Kolmos priemiestyje. Pietūs nuo San Francisko – tikri kapinių miesteliai. Rimtį trikdė prisiminimas apie bjaurųjį širdies pavidalo medalioną. Kas jį įdėjo į automobilį? Tas pats šunsnukis, pakišęs po durimis laišką? Kačių mylėtojas? Romeo sekėjas? O gal tai kur kas sudėtingesnio plano dalis? Gal už jo slepiasi pats „širdžių daužytojas“? O ką, jei Romeo jau asistuoja jai?

Beprotiškų minčių apnikta, Sara neturėjo kada sielvartauti.

Melagė. Tai ne vienintelė priežastis, dėl kurios negali gedėti. O kaip tavo pačios kaltė, Sara? Prisimeni, kaip trokšdavai Melanės mirties?

Ar tai norų išsipildymas? Kaip manai, Feldmanai?

O tu, Romeo? Kaip tu manai? Kaip tu patenkini savo norus?

Kur tas pabaisa? Jautė jį netoliese – nematomą, sėjantį blogį, besigardžiuojantį savo sėkme.

Šiaip ne taip Sara pagaliau išmetė jį iš savo minčių ir pradėjo galvoti apie Melanę, negyvą tame paprastame pušiniame karste, laukiančią, kada bus palaidota šalia motinos.

Ar Melanė su Čerile dabar kartu krykštauja danguje? Neatrodo. Mama ir sesuo šiame gyvenime drauge nebuvo laimingos. Nėra priežasčių manyti, kad pomirtiniame būtų kitaip. Melanė, visai kaip tėvas, nesuprato motinos silpnybių. Jie buvo stiprūs, kieti. Dabar Melanė mirusi, o tėvas vos beatsimena savo vardą.

Daktaras Saimonas Rozenas neatsisveikino su vyresniąja dukterimi – vis dar nežinojo, kad jo brangiausioji mergaitė mirusi. Gydytojai slaugos namuose bijojo, kad silpna jo širdis neatlaikys, o Feldmanas stipriai juos rėmė. Anksčiau niekas nieko Sarai nebuvo sakęs apie silpną tėvo širdį, netgi Melanė, nors galėjo tuo pasinaudoti, kad priverstų Sarą pasijusti dar kaltesnę, jog nevykdo dukters pareigų. Tačiau Sara numanė, kodėl Melanė jai nepasakė. Tikriausiai norėjo išvengti Saros akibrokšto: „O aš ir nežinojau, kad jis turi širdį.“ Netgi įsivaizdavo, kaip Melanė būtų atšovusi: „Ne jis beširdis, Sara.“ Jos balsas būtų buvęs toks pažįstamas – nenuslepiamas nusivylimas, skausmas ir pyktis.

Pirmą kartą šiandien Saros akys sudrėko. „Atleisk, Mele. Nesu beširdė. Būtų daug lengviau, jei būčiau.“

Sara pamatė, kad Feldmanas į ją šnairuoja. Psichiatras stovėjo kairėje, gana arti, kad galėtų paliesti, žinoma, nelietė. Nė už ką nerizikuotų jos provokuoti. Jau buvo blogai, kai Sara užsipuolė jį vieną, o čia – daugybė Melanės ir jo kolegų. Ką jie pagalvotų, jei Feldmanas, visų gerbiamas ir mylimas, ramindamas paglostytų gedinčiai seseriai petį, o ši šoktų ant jo?

Įsivaizdavus tokią sceną, Sarai netgi keistai palengvėjo. Įžymus daktaras gūžiasi nuo jos smūgių. Visi ištikti šoko, veidai iš siaubo persikreipę. Toks buvusio Saros psichoanalitiko pažeminimas. Nagi, Feldmanai, ar nenorėtum, kad išliečiau pyktį, užuot laikiusi širdyje, kankinusi save? Ar ne šitai vis kartodavai, Feldmanai? Ne šitai?

– Tai vadinama suvaldymu, Sara, – sako jis su stipriu melodingu vengrišku akcentu. – Tu siaubingai bijai atsigręžti atgal, pažvelgti į savo vidų.

Jai aštuoniolika metų. Sustingusi sėdi odiniame krėsle gydytojo Stenlio Feldmano kabinete. Rankos sukryžiuotos ant krūtinės – tarsi apsauga.

– Aš nesiskundžiu, daktare Feldmanai. Kodėl jūs skundžiatės?

– Tada kodėl tu čia?

– Pjoviausi venas, bet man nepavyko. – Ji šypsosi, bet palaidinukė ilgomis rankovėmis slepia vis dar neužgijusias žaizdas.

– Ir ką? Nori, kad kitą kartą padėčiau geriau persipjauti?

Prasiveržia pyktis.

– Žinot, dėl ko aš labiausiai nekenčiu psichiatrų? Dėl to, kad jie tik klausinėja ir nieko neatsako.

Ji pašoka ir eina prie durų. Tikrai gana.

– Aš negaliu pateikti atsakymų. Tik tu juos žinai…

Tai buvo žiaurus melas. Ji nežino, kodėl mama nusižudė, kodėl pati ne kartą bandė žudytis, kodėl Melanė tapo Romeo grobiu; galiausiai – kodėl bijo, kad kita auka gali tapti pati.

Rabinas su sidabrine šlike ant trumpų žilų plaukų, mėlynais, baltais ir auksiniais ornamentais išmarginta medvilnine ritualine juosta ant mėlyno kostiumo pečių prie Melanės karsto galvūgalio kalbėjo kadišą – senovinę maldą už mirusiuosius.

Bernis Saros dešinėje, beveik nepažinojęs Melanės, šniurkščiojo ir šluostėsi akis mėlyna sulamdyta nosine. Minioje netrūko ašarojančių gedėtojų. Sara beveik nieko nepažinojo iš to šimto susirinkusiųjų – kolegos, draugai, keletas pacientų. Būrys vietos ir valstijos policininkų neleido neišvengiamai susirinkusių žurnalistų, operatorių, fotografų ir tokių įvykių mėgėjų už virvės, kuria buvo aptvertas plotas prie kapo duobės.

Sara pažvelgė į Bilą Denisoną kitoje karsto pusėje, stovintį netoli rabino.

Žiūrėk – buvęs vyras gedi. Kaip visada nepriekaištingai apsirengęs – puikiai pasiūtas mėlynas kostiumas smulkiomis juostelėmis, dvieilis, europietiško kirpimo. Ne psichiatras, o kino žvaigždė. Gražūs bruožai ir pakankamai tvirtas būdas – kaip tik toks, kad grožis netaptų nuobodus. Jei tas televizijos filmas bus pastatytas, Bilą vaidins Maiklas Daglasas. Bet tikriausiai Bilas užpyktų, jei jo paties nepakviestų sukurti šio vaidmens. Jei tik pasitaikytų proga, padarytų iš to didelį triukšmą. Įtikinama tikro psichiatro vaidyba…

Sara pamatė ašaras Bilo akyse. Dėl ko? Sunku pasakyti. Jis sugebėjo pasirinkti tinkamą laikyseną, tinkamai atsakyti, tinkamai elgtis ir kalbėti – beveik visada. Tobulų nėra. Netgi daktaras Viljamas H. Denisonas netobulas.

O gal ji per daug ciniška? Gal jo ašaros tikros? Bet ką jos reiškia? Netektį, sąžinės graužimą? Kaltę dėl visų saugomų paslapčių? Vieną iš jų abudu žinojo. Ar jis papasakojo Melanei? Sara abejojo. Bilas žino, kad ji neišpliurpė nė žodžio. Tiek dar ją pažįsta. Ji meistriškai saugo paslaptis.

Vos Denisonas pažiūrėjo į ją, Sara nusuko akis ir pamatė Vagnerį su Alegru. Detektyvai stovėjo nuošalyje nuo gedėtojų ir žurnalistų, pievelėje už kelių metrų nuo kapų. Vagneris rankas nuleidęs prie šonų. Jis vilkėjo mėlynu itališko kirpimo kostiumu, baltais marškiniais, buvo pasirišęs mėlynai žalio ripso kaklaraištį, užsidėjęs savo lakūniškus akinius nuo saulės. Ar nuo skaisčios saulės, ar ašaroms paslėpti? Alegras jau vilki kitu kostiumu. Vadinasi, vis dėlto turi du. Kostiumas rusvas, siaurais atlapais, išdubusiais keliais, matyt, Alegras sėsdamasis vis pamiršta pasitraukti klešnes į viršų. Šitas vis dėlto ne toks susilamdęs. Sara netgi įvertino gana padorų turkišku raštu margintą kaklaraištį.

Ar jis taip vilkėjo visose Romeo meilužių laidotuvėse?

Sara galėtų lažintis, kad Alegras ir Vagneris atėjo čia ne vien paskutinės pagarbos mirusiajai atiduoti ar išlieti keleto ašarėlių. Matyti, kaip Alegras žvilgsniu šukuoja minią, o Vagneris vis pasilenkia prie porininko ir kažką sako.

Saros žvilgsnis nuo detektyvų nuslydo į fotografą Vagnerio kairėje. Nusprendė, kad tai policijos fotografas – tikriausiai fotografavo minią ir per kitų aukų laidotuves. Ieško jau matytų veidų?

Ar jie įtaria, kad ir Romeo čia? Kad tai jo ritualo dalis – lankytis laidotuvėse, gardžiuotis, kaip užkasamos jo aukos, misti artimųjų sielvartu? Šlykšti, iškrypėliška palaikų niekintojo filosofija. Tokie ir to bepročio Romeo veiksmai.

Vyriškis už jos garsiai užraudojo. Sara apsidairė. Melanės pacientas – Robertas Peris. Prisistatė jai laidojimo namuose prieš gedulines apeigas ir vos sulaikydamas ašaras pareiškė nuoširdžiausią užuojautą.

Jis elgėsi labiau kaip sielvartaujantis meilužis, o ne kaip pacientas. Ar tarp Perio ir Melanės galėjo būti romanas, kaip teigia Alegras? Sunku patikėti. Veikiau tai Perio fantazijos. Perkeitimas, – kaip būtų apibūdinusi Melanė su Feldmanu. Pacientai visad įsimyli savo psichiatrus ir įsivaizduoja, kad ir pastarieji jiems jaučia tą patį. Tai neatsiejama nuo gydymo proceso. Viskas numatyta ir įprasta.

Ar Peris apsimetinėja? Sara prisiminė, koks nuoširdus jis atrodė sakydamas, kaip siaubingai jaučiasi dėl Melanės mirties. Ar dėl to, kad ji mirė, ar dėl to, kad pats ją nužudė?

Sarą apėmė gniuždantis įniršis. Žvilgsnis šovė į detektyvus. Ar Peris pirmasis jų sąraše? Tikriausiai nerado jokių įkalčių, kitaip būtų pareiškę kaltinimą. Bet jie nieko neturi. Nužudytos penkios moterys, tarp jų – ekspertė konsultantė, o farai nieko neranda.

Peris šiek tiek aprimo. Sara priešiškai pažvelgė į jį ir pamatė, kaip aukšta, įspūdinga, maždaug trisdešimt penkerių metų moteris jį guodžia. Jos nepriekaištingai lygi oda kavos spalvos. Vilki ilga tiesaus kirpimo pilko šilko suknele, perlinės sagutės per visą ilgį. Dvi apatinės neužsegtos, tad Sara matė raumeningas auksines blauzdas.

Saros žvilgsnis grįžo prie moters veido, trumpai apkirpti plaukai ir kabantys auskarai. Staiga ji prisiminė – moteris iš „Peržengus ribą“, Ema. Ema… kokia ten jos pavardė? Ką ta šiukšlė iš televizijos veikia laidotuvėse? Kaip čia pateko? Ramina pagrindinį įtariamąjį. Įkalbinėja Perį pasirodyti laidoje? Melžia iš jo, kaip rado išniekintą psichiatrės kūną? Be abejonės, laidos reitingas dar labiau pakils.

Galbūt Sara neįstengia gedėti, bet jaučiasi įžeista, sutrikdyta ir kartu bejėgė su tuo kovoti.

Po laidotuvių Sara jau ruošėsi sėsti į juodąjį Bernio fiatą, pritaikytą neįgaliesiems, ir staiga virš jos palinko šešėlis. Ji nervingai apsidairė ir priešais pamatė televizijos laidos vedėją.

– Aš – Ema Margolis. – Moteris ištiesė ranką.

– Žinau, – šaltai atsakė Sara. Pastebėjo, kad ji turi nedidelę švarplę tarp priekinių baltų lyg perlai dantų, bet tai negadino šalto, rafinuoto jos grožio.

Emos ranka nusviro.

– Nenorėčiau kartoti to banalaus „nuoširdžiai užjaučiu“, bet mano jausmas tikrai nuoširdus. Man labai patiko jūsų sesuo. Buvom draugės…

– Ko jūs norit? – rūsčiai paklausė Sara.

– Aš iš televizijos laidos…

– Žinau, – nutraukė ją Sara dar labiau paniurdama.

Ema Margolis linktelėjo.

– Aišku, – tarė ji, lyg permatydama Saros mintis.

Bernis jau sėdėjo prie vairo. Sulankstytas vežimėlis buvo įspraustas ant siauros užpakalinės sportinio automobilio sėdynės. Bernis girdėjo jų trumpą susikirtimą.

– Važiuokim, Sara.

Širdis šokinėjo. Sara linktelėjo, siekdama durelių rankenos.

– Ar galėtume kada pasikalbėti? – skubiai paklausė Ema Margolis, Sarai veriant dureles.

Sara įtariai nužvelgė ją.

– Apie ką?

– Apie Melanę.

– Ne! – aštriai atrėžė Sara. Palikim ramybėj mirusias seseris.

– Ir apie… Romeo.

Sara suspaudė chromuotą durelių rankeną, net krumpliai pabalo.

Romeo, Romeo. Jis jos tyko iš visų pusių. Neįmanoma pabėgti nuo tos pabaisos.

Ema sugriebė už plonos čigoniškos Saros palaidinukės rankovės. Pasilenkė arčiau, balsas vėjyje virto kuždesiu:

– Jis bandė susisiekti su jumis?

Sara sustingo.

– Žinau, dabar ne laikas, – pasakė Ema. – Bet, manau, mums reikėtų pasikalbėti, Sara. Mums vienoms.

Visas Saros įniršis, sumišimas, nusivylimas ir stingdanti baimė adatomis susmigo į kūną. Netarusi nė žodžio, atplėšė automobilio dureles ir įšoko į priekinę sėdynę. Reikia sprukti. Pabėgti. Atsitraukti. Kol dar nesprogau.

Vagneris su Alegru greitai išvažiavo iš kapinių Alegro MG, skubėjo, kol dar neužpuolė plėšrių reporterių minia, ištroškusi oficialaus pareiškimo. Daktarės Melanės Rozen žmogžudystė tapo svarbiausia naujiena visoje šalyje. Žiniasklaida į skutus taršė Romeo bylos tyrėjus už jų neveiklumą, o įžymios psichiatrės žudikas tapo žvaigžde. Romeo vėl smogia. Atsargiai, ponios. Jis pavogs ir jūsų širdį – tiesiogine prasme.

Išvažiavus pro didelius metalinius kapinių vartus į siaurą dviejų eismo juostų kelią, MG variklis užgeso – užsidegė tepalo lemputė. Alegras jau prieš savaitę pastebėjo, kad tepalas teka. Vis žadėjo įpilti porą litrų prieš važiuodamas taisyti, bet užmiršdavo. Galva per daug buvo užimta kitais dalykais.

– Prakeikimas! – Jis per daug uždelsė, bet iš trečio karto variklį pavyko paleisti. Tepalo lemputė vėl užgeso. Staigiai įsukdamas į plentą, jis taip smarkiai paspaudė greičio pedalą, kad net pajuto svylančios gumos kvapą.

– Ji gerai laikėsi, – tarė Vagneris, tiesdamas ranką prie saugos diržo.

Alegras neprisisegė. Jo saugos diržas jau antri metai užstrigęs. Ir tegu. Gyvenkime pavojuje.

– Taip, kietas riešutėlis. – Suprato, kad Vagneris kalba apie Sarą.

Vagneris virpančia ranka prisidegė cigaretę ir atidžiai nužvelgė porininką.

– Bet ir ją paveikė.

O jų visų ar nepaveikė?

Alegras pasuko į kairę, neparodęs posūkio signalo, įvažiavo į viaduką, ir vairuotojas, kuriam prieš nosį jis išlindo, piktai pasignalizavo.

– Taip.

– Tikriausiai galvojai apie ją? – po nedidelės pauzės paklausė Vagneris.

– Apie ką? – Alegras nebuvo tikras, ar šįkart porininkas turi omeny Melanę, ar Sarą. Pats galvojo apie abi.

Vagneris giliai įtraukė.

– Apie žmoną Greisę.

Raumuo Alegro skruoste įsitempė. Smūgis iš kairės.

– Atleisk, – skubiai tarė Vagneris. – Tik pamaniau… Klausyk, Džonai, tau šie pastarieji mėnesiai buvo labai sunkūs. Iš pradžių žūsta žmona, o dabar… Melanė tau kai ką reiškė, ar ne?

Alegras žvelgė tiesiai į kelią, vairuodamas autopilotu. Tikrai, Greisė per visą dieną šmėsčiojo mintyse. Iš tiesų ir kitomis dienomis, tiksliau – naktimis, jai pavykdavo įsiskverbti į jo galvą. Kartais pavykdavo atsitverti alkoholiu, kartais – ne.

Buvo tik vienas trumpas atokvėpis nuo vasario vidurio iki kovo pabaigos – kai ji gulėjo Berklio ligoninėje. Palaimos kupinos dienos ir naktys, kai ji neskambindavo, netrikdė, neateidavo kada sugalvojusi. Gal „palaimos kupinos“ pasakyta per stipriai, bet, žinoma, jis jautėsi ne toks susirūpinęs, įsitempęs, ne toks kaltas.

Viskas negrįžtamai pasibaigė, kai Alegras nuvažiavo Greisės pasiimti į ligoninę. Nepaisydama griežtų gydytojų rekomendacijų toliau gydytis poliklinikoje, Greisė nesutiko. Pasakė, kad iki kaklo soti psichiatrų, dabar norinti atsipalaiduoti, pailsėti Havajuose.

Gal ir atrodanti šiek tiek apimta manijos, bet tai geriau negu depresija. Pranešianti jam, kur apsistos, kad panorėjęs galėtų rasti. Jis tikino norėsiąs. Melavo ir žinojo, kad ji tai jaučia. Toks žaidimas. Vagneris pranešė blogą žinią vos tik Alegras įėjo į skyrių kitą rytą. Greisės namo valdytojas rado ją. Alėjoje.

„Tikriausiai ji… iškrito pro langą… Man labai gaila, Džonai. Man tikrai labai gaila“, – apgailestavo Vagneris.

Alegras tyli. Laukia, įsivaizduodamas, kaip išgers dvigubą džimbimo, įžengęs į barą kitapus gatvės.

Tyrėjai padarė išvadą, kad Greisės mirtis – savižudybė. Nors ji ir nepaliko raštelio. Nors rankinėje rado lėktuvo bilietą ir viešbučio užsakymo kortelę. Psichologų, taip pat ir daktarės Melanės Rozen išvadose buvo pabrėžiamas žmonos polinkis į savižudybę – keletas nepavykusių mėginimų žudytis po sūnaus mirties. Byla buvo aiški, todėl ją nutraukė.

– Kaip manai, ar mūsų paukštelis ten buvo? – paklausė Vagneris, išpūsdamas dūmų debesį ir atitraukdamas Alegrą nuo niūrių prisiminimų.

Alegras kimiai nusijuokė.

– Argi paukščiai dergia savo lizdą?

– Peris? – spaudė Vagneris.

– Nežinau.

– Manai, kad dulkino ją?

– Ar aš panašus į mokantį skaityti mintis? – šiurkščiai atrėžė Alegras, paskui žvilgtelėjo į porininką. – Atleisk.

– Nieko, – nusišypsojo Vagneris. – Po velnių, būtų neblogai išgerti.

Alegras nusijuokė.

– O tu sugebi skaityti mintis.

– Ir ką tu į tai?

– Vėliau. Turim darbo.

– Perio žmona?

Alegras linktelėjo. Kai vakar pasikvietė Perį apklausti, jis vis dar blogai jautėsi, bet jau ne taip blogai, kad neatsivestų advokato. Vagneris paklausė, kur jis buvęs ketvirtadienį tarp septintos vakaro ir vidurnakčio. Prieš atsakydamas Peris pasitarė su advokatu. Pasišnabždėjęs pareiškė, kad ketvirtadienio vakarą, kai daktarė Melanė Rozen buvo nužudyta savo namuose Skoto gatvėje Ramiojo vandenyno aukštumose, jis sėdėjo už dviejų eilių nuo žmonos ir jos naujojo draugo kino teatre Šiauriniame paplūdimyje. Kaip įrodymą iš džinsų kišenės išsitraukė bilieto šaknelę, netgi pareiškė, kad žmona patvirtins alibi. Atrodo, jie buvo šiek tiek susikivirčiję. Peris tiksliai neprisiminė laiko, bet manė, kad tai įvyko apie devintą vakaro. Paklaustas, ką veikė kitais Romeo siautėjimo vakarais, vyrukas nustebęs pažvelgė į juos ir pasakė neprisimenąs. Alegro pasiūlė pažiūrėti į darbo kalendorių. Kai pamėgino jį paspausti, Peris palūžo, ir advokatas pareikalavo, kad jei jie negali pareikšti kaltinimo, privalo nustoti bauginę jo klientą. Alegras pasakė, kad negali pareikšti. Kol kas.

– Gal prieš pokalbį su ponia Peri užeitume užkąsti? – pasiūlė Vagneris, mesdamas nuorūką pro automobilio langą.

– Kada nors tave nubaus, – sarkastiškai burbtelėjo Alegras lėkdamas viaduku.

Grįžę į San Franciską, detektyvai sustojo ypatingų sekmadienio pietų tailandiečių kavinėje chaotiškoje Klemento gatvėje. Sintija Peri gyveno už poros kvartalų viename iš eilėmis išrikiuotų Ričmondo daugiabučių. Didelis azijiečių rajonas tarp Aukso Vartų parko ir Presidijaus buvo tapęs antruoju Kinų miestu, nors čia gyveno ir daugiau tautų – kinų, japonų, korėjiečių, pabėgėlių iš Tailando, atvykėlių iš Indokinijos pusiasalio.

Valgydamas Alegras pasigedo įprasto bokalo šalto alaus. Netinkama diena gerti. Ir ne todėl, kad jis darbe. Apėmė viena iš užsikabinimo nuotaikų. Jei pasiduos, gers iki sąmonės netekimo. Tikriausiai taip ir bus, jei tik šį vakarą atsidurs namie.

Alegras ant šakutės suko tailandietiškus makaronus, tačiau, užuot dėjęs juos į burną, pažvelgė į Vagnerį.

– Penkerios sumautos laidotuvės per tą niekšą, o mes nė velnio nerandam.

Jis sugrupavo visas Romeo aukas, nenorėdamas išskirti paskutinės, lyg galėtų ką nors apkvailinti. Tik jau ne Vagnerį. Alegras žino, kad Melanės mirtis stipriai sukrėtė ir porininką. Neketino apie tai kalbėti. Juodu apskritai nekalbėdavo apie jausmus. Jausmai buvo Melanės teritorija. Taip, gerai pasakyta – buvo. „Imkimės darbo, – įsakė sau Alegras. – Taip saugiau.“

– Ar laidojimo namuose ir kapinėse matei pažįstamų veidų?

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Galybė tą patį kalbančių galvų, tik tiek.

Alegras susiraukė. Jie jau pro mikroskopą ištyrinėjo tą žiniasklaidos ryklių grupę.

– Gal kai peržiūrėsim Džonsono nuotraukas…

Balsas neoptimistiškas.

– Tas šunsnukis galėjo slėptis šešėlyje. – Vagneris pasmeigė bambuko gabalėlį iš lėkštės su raudonu kario viščiuku. – O gal šįkart jis išlindo į šviesą?

Alegras suprato, kad porininkas turi galvoje Perį.

– Jis vis dar nepasakė, ką veikė, kai buvo įvykdytos kitos žmogžudystės, – priminė Vagneris.

– O tu pats galėtum taip staiga prisiminti? Ar aš galėčiau? Beje, jei Peris būtų pateikęs alibi, kur buvo tuos kitus vakarus, man kiltų daug didesnis įtarimas.

– Tu teisus, – sutiko Vagneris. – Bet vis tiek mums reikės jo ataskaitos. Ir jei iškasim ką nors svaraus, teks gauti leidimą peržiūrėti jo ligos istoriją.

– Pradėsime nuo pokalbio su Viljamu Denisonu. Jis ketina patikrinti Melanės pacientus, atiduoti juos kitiems gydytojams, kai kuriuos pats perimti. Žada gydyti Perį. Tokiomis aplinkybėmis Denisonas galbūt pažeis taisykles ir suteiks žinių apie Perį ar kitus pacientus, kurie galėtų tikti, bent jau nukreiptų mus tinkama kryptimi. Tai išgelbėtų nuo didelio vargo ir daugelio procedūrų.

– Jei Peris sako tiesą, tai gali atsispindėti darbo užrašuose… o gal ir ne, – padvejojęs užbaigė Vagneris.

– Manau, jis išsigalvoja.

– Taip, – svyruodamas tarė Vagneris. – Bet jei ne… netgi jei Melanės užrašuose ir kas būtų – tikriausiai Denisonas nenorės garsinti. Abejoju, ar ryšis juodinti profesinę psichiatrų reputaciją. Noriu pasakyti, kad jei ji būtų prasidėjusi su kitais pacientais.

– Neužbėkim už akių, Maiklai. Jei pasirodys, kad turim paspausti Denisoną, paspausim, kad ir kaip smarkiai reikėtų. Jei bus ką pasakyti, jis pasakys.

Vagneris linktelėjo ir įsimetė į burną gabalėlį viščiuko.

– Ką manai apie Denisoną?

– Nieko ypatingo.

– Turiu galvoj, kaip apie įmanomą žudiką.

Alegras parodė nykščiu žemyn ir apsidrausdamas pridūrė:

– Per tolimas šūvis.

– Ar dėl to, kad jis psichiatras? – puolė Vagneris. – Jei pamąstytum apie daktarės nupieštą Romeo paveikslą, Denisonas puikiai tinka. Gražus, protingas, kerintis, keliantis pasitikėjimą. Be to, kokia maskuotė. Kas įtartų psichiatrą?

– Daugybė žmonių, – atsakė Alegras kreivai šyptelėdamas.

– Sutinku, bet daugybė ir pasitikėtų.

– Jei atsimeni, juodu išsiskyrę.

– O gal ji apsigalvojo? Žinom, kad Denisonas norėjo grįžti pas ją, – svarstė Vagneris. – Gal jie susitaikė? Gal ji jam paskyrė pasimatymą ketvirtadienio vakarą.

– Turės ir jis pasiaiškinti, bet…

– Bet ką? – spaudė Vagneris.

– Nededu didelių vilčių. Neatrodo, kad ji būtų norėjusi taikytis, – tarė Alegras. – Nors, kita vertus, jis atkaklus, – pridūrė atsiminęs nedidelę sceną prie nuovados maždaug prieš mėnesį.

Jis ir Vagneris išeina iš pastato su Melane apie vienuoliktą vakaro po ilgo, varginančio pokalbio. Tą popietę buvo paskelbta apie ketvirtą auką. Margaretė Ana Beiner, graži tamsiaplaukė, Įlankos bendruomenės koledžo sociologijos dėstytoja. Rasta savo bute Satero gatvėje. Rado kolegė, užėjusi pasiskolinti vadovėlio. Širdis prie lavono ant kruvinos lovos priklausė trečiajai aukai – Karenai Ostin.

Denisonas stovi atsirėmęs į savo prabangaus BMW dangtį, bet vos pamatęs juos išeinant iš pastato, skuba prie Melanės.

Melanė ištiesia ranką.

– Eik namo, Bilai, juk susitarėme…

– Aš nesitariau, Mele. Kodėl negalėtume kur nors nueiti ir pasikalbėti? Gal užkąstume?

– Aš jau valgiau.

– O gal nuvežti namo? – nepasiduoda Denisonas.

– Džonas mane parveš.

Denisonas priešgyniauja.

– Galbūt jums pačiam reikėtų važiuoti namo? – Alegro balse suskamba įspėjanti gaidelė.

Denisonas piktai pažvelgia į jį.

– O ką jūs man padarysit? Apkaltinsit valkatavimu?

– Nepradėk, Bilai, – šaltai sako Melanė. – Tik apsijuoksi. Pats žinai, kaip tau tai nepatinka.

– Kodėl taip elgiesi su manimi, Mele? Maniau, mes… – Denisonas žingteli prie jos.

Vagneris čiumpa Alegrui už rankos, nes jis nori pulti prie Denisono.

– Neverta, Džonai.

– Gerai, gerai, einu, – traukdamasis sumurma Denisonas. – Bet ryt paskambinsiu, Mele.

Alegras nežino, ar Denisonas paskambino Melanei kitą dieną, ar jie susitaikė.

Pažvelgė per stalą į Vagnerį. Lėkštėse aušo patiekalai.

– Jis norėjo vėl būti su ja. Tik ar žinom, ko ji norėjo?

Vagneris sulamdė popierinę servetėlę nuo kelių ir numetė ant stalo.

– Jau niekada nesužinosim.

Aš degu. Man negana. Negaliu sustoti. Šaukiuosi tavęs. Netgi būdama su kitais. Bet ir gundydama juos, atsiriboju nuo jų.

M. R. dienoraštis

8

Po laidotuvių Feldmanas į savo Eduardo stiliaus namą Nobhilyje sukvietė daugumą Melanės kolegų, visi sielojosi dėl to siaubingo įvykio. Feldmanas mėgino įtikinti Sarą ateiti nors kelioms minutėms, bet ji atsisakė. Pajėgė susivaldyti per laidotuves, bet dabar, kai viskas baigėsi, norėjo eiti namo, išsimaudyti karštoje vonioje, lįsti į lovą ir ten pratūnoti bent porą dienų.

Atsiriboti nuo viso pasaulio, kol vėl pajėgs mąstyti. Cha!

Bet vos Bernis pasuko į jos gatvę, Sara staiga apsigalvojo ir paprašė nuvežti pas Feldmaną. Bernis nustebo.

– Tikrai to nori, Sara?

– Aš dėl nieko nesu tikra, Berni.

Jis privažiavo aikštelę ir įsuko.

– Žinau, nebuvot artimos su seseria. Galbūt dabar to gailiesi. Mąstai, kad kažką reikėjo daryti kitaip. Tai suprantama. Taip būna. Nepasiduok, brangioji. Tu savaip mylėjai seserį. Žinau, tau labai skaudu.

Sara skausmingai pažvelgė į jį.

– Neversk manęs bliauti, Berni Grosmanai.

– O kodėl ne? – raminamai paklausė jis.

– Todėl, kad ašaros nepadės. Turiu būti pikta. Reikia apsiginti.

– Nuo ko?

Saros mintyse šmėkštelėjo laiškas, medalionas ir tos moters iš televizijos pastaba kapinėse. „Jis bandė susisiekti su jumis?“ Iš kur ji žino? Kas privertė Emą Margolis manyti, jog Sarą susirado Romeo, o ne koks nors išprotėjęs kvailys persekioja.

– Aš sutrikusi, Berni. Ir pikta. Labai pikta. Melanė tiek metų stengėsi sutramdyti tuos iškrypėlius, o dabar vienas iš jų atsimoka… – Sara sugriežė dantimis. – Melanė negyva, o tas pabaisa džiūgauja.

– Policija jį sugaus, Sara. Nepaliks akmens ant akmens, bet sugaus. Geriausia, ką gali padaryti – negalvoti apie tai.

– Vadinasi, apsimesti, kad nieko neįvyko, ištrinti iš atminties. Ne, šįkart negaliu pabėgti. Jei pabėgsiu – man galas.

– Galas? Sara, tu mane gąsdini. Ką turi omeny, taip sakydama?

Jos veidas tapo neįskaitomas.

– Nieko. Aš pavargau. Nuvežk mane pas Feldmaną, Berni.

Jis teatrališkai atsiduso.

– Kur tik įsakysi, mieloji. Aš pasiruošęs tau tarnauti. Niekad to neužmiršk. Pažadi?

– Pažadu.

– Gal nori, kad eičiau kartu? Ten bus susirinkę tiek psichiatrų. Nežinau, Sara, visai susuks tau galvą, – paerzino apgręždamas automobilį.

Sara šyptelėjo, bet papurtė galvą.

– Ne, viskas gerai, – pamačiusi abejojantį žvilgsnį pridūrė „tikrai“, vildamasi ir pati tuo patikėti.

Bernis suspaudė jai ranką.

– Neapgausi apgaviko, mieloji. Viskam reikia laiko. Ir Roma ne per dieną pastatyta.

– Taip, – tarė Sara, bet mintyse suabejojo.

Kiek laiko reikėtų viskam sugriauti? Vieno smarkaus sprogimo. Krūtinėje girdėjo tiksint bombą, ji gali bet kada sprogti ir ištaškyti tuos keletą jai likusių artimųjų.

Po penkiolikos minučių Bernis išleido Sarą prie daktaro Stenlio Feldmano namų, netoli nuo Gailestingumo katedros.

Žiūrėjo, kaip Sara atsargiai kopia laipteliais į mėlynos, kreminės ir baltos spalvos vilą, laukdamas, gal ji dar apsigalvos. Paspaudusi skambutį ji atsigręžė ir pamojo jam važiuoti, lyg padėtį valdytų.

Bernis spustelėjo signalą ir nuvažiavo.

Atidaręs duris ir pamatęs Sarą psichiatras nustebo.

– Feldmanai, kur jūsų pokerio žaidėjo veidas? – Kai tik galėdavo, Sara stengdavosi pasimėgauti aplinkybėmis. Bet šiomis dienomis rasti priežastį pasidžiaugti – tas pat, kas ieškoti adatos šieno kupetoje.

Jis pasitraukė, praleisdamas ją į erdvų vestibiulį per du aukštus. Sienos buvo išklijuotos ryškiais kreminiais ir bronziniais juostuotais apmušalais, grindys išklotos juodo marmuro plokštėmis auksiniais ornamentais. Visa aplinka įspūdinga, prabangi ir solidi, kaip ir pats šeimininkas.

– Džiaugiuosi, kad atėjai. – Tas pažįstamas vertinantis žvilgsnis, šiandien kiek melancholiškas.

– Psichikos sutrikimo požymiai?

Feldmano putnios lūpos persikreipė.

– Jei pasakysiu „taip“, išgąsdinsiu.

Jo žaismingas atsakymas tik dar labiau suerzino. Stengiasi pralinksminti? Nauja taktika? Kiek pažįsta Feldmaną, jis nesiruošia pralaimėti. Kita vertus, ką ji žino apie Feldmaną? Būdamas jos konsultantas, jis visad slėpdavo jausmus ir strategiją.

Sara pažvelgė į svetainę.

– Ar ten daug?..

– Ne, – atsakė Feldmanas. – Gal dvidešimt–dvidešimt penki. Atėjo pasidalyti brangiais prisiminimais apie tavo seserį.

Brangiais prisiminimais. Saros veidas apsiniaukė. Padarė kvailą klaidą čia atsibelsdama. Ir kas jai šovė į galvą?

Staiga Sara pamatė moterį, įeinančią iš svetainės į vestibiulį. Ema Margolis. Štai kas privertė čia ateiti, suvokė Sara. Jautė, kad laidos „Peržengus ribą“ vedėja bus čia, tikėdamasi susitikti Sarą.

– Ieškojau vonios kambario, – sumurmėjo Ema Margolis, lyg būtų sutrukdžiusi privatų susitikimą.

– Tiesiai prieš jus, – maloniai paaiškino Feldmanas.

Ema Margolis linktelėjo, įdėmiai pažvelgė į Sarą, grakščiai perėjo vestibiulį ir dingo vonios kambaryje.

Įdomu, kokiais brangiais prisiminimais apie Melanę dalijosi vedėja? – pagalvojo Sara.

– Pažįsti? – pasidomėjo Feldmanas.

– Nelabai. O jūs?

– Ne.

Jos akys nuslydo į vonios kambario duris. Psichiatras pasekė jos žvilgsnį. Tylėdami pastovėjo kelias minutes. Feldmanas atrodė susimąstęs, Sara – įsitempusi.

– Ar nenorėtum prisidėti prie kitų, Sara?

Prireikė kelių sekundžių, kol suvokė Feldmano žodžius.

– Po… po kelių minučių. Man reikia laiko.

– Suprantu, – tarė jis.

Ne, nesupranti, Feldmanai. Tu niekad nesupratai.

Po kelių minučių išėjusi iš vonios kambario, Ema Margolis visai nenustebo pamačiusi Sarą, laukiančią vestibiulyje.

– Ar žinot kokią nors ramią vietelę, kur galėtume pasikalbėti? – be įžangų paklausė laidos vedėja. Ji visiškai nesididžiavo nugalėjusi. Sara pajuto dėkingumą.

– Gal bibliotekoje?

Sara nuėjo pirma. Įžengusi į erdvų mediena iškaltą kambarį, Ema abejingai tarė:

– Taip, čia iš tiesų biblioteka.

Ji priėjo prie žvilgančio raudonmedžio staliuko kambario viduryje, ranka perbraukė jo paviršių.

Sara tebestovėjo prie durų.

– Sakėt, kad buvot Melanės draugė. – Jos išraiška ir tonas buvo gana abejojantys. – Ji man nepasakojo apie jus.

Ema atsisėdo į odinį krėslą, sukryžiavo kojas. Suknelei prasiskleidus buvo matyti tamsi šlaunis.

– Ir man apie jus nepasakojo.

– Lygiosios, – tarė Sara.

Moterys ilgai spoksojo viena į kitą, lyg norėdamos kiaurai permatyti.

– Mums abiem labai sunku. Dar ne visai tikiu, tikriausiai ir jūs… – švelniai tarė Ema.

Sara neįstengė susikaupti. Ji ieškojo akinių. Šiandien reikėjo viską gerai matyti.

– Kada susipažinot su mano seserimi?

Ema parodė į kitą krėslą.

– Sėskit. Papasakosiu.

Sara pakluso.

– Manau, bus lengviau, jei aš pradėsiu, – pasiūlė Ema.

– Jums lengviau ar man?

– Tikiuosi, abiem.

– Atėjau čia ne dėl to, kad apvalyčiau jūsų sąžinę, – atrėmė Sara.

– Nesijaudinkit, mieloji, – nesutriko Ema. – Jūs ne tokia galinga.

Keista, bet, užuot supykdžiusi, Emos pastaba Sarai pasirodė juokinga.

– Ko ko, bet jokios galybės nejaučiu, – ištarė ji, pati nustebdama, kad prisipažįsta visiškai svetimai moteriai, ir dar žurnalistei.

Ema nusišypsojo šilta, draugiška šypsena.

– Ir man taip atrodo.

– Jūs tokia rami, – nuoširdžiai tarė Sara. Ema Margolis skleidė pasitikėjimo savimi aurą. Moteris atrodė tvirta, susivaldanti, ryžtinga. Sara pajuto pažįstamą pavydą.

– Išvaizda dažnai apgaulinga.

– Taip, – sutiko Sara.

– Jūsų sesuo tai žinojo geriau nei kas kitas.

– Išskyrus Romeo, – dygiai atkirto Sara.

Ema atsilošė krėsle, žvelgė pro Sarą. Stojo nejauki tyla. Sara juto, kad Melanė čia, šiame kambaryje, – lyg būtų norėjusi paveikti jas abi. Juto, kad ir Ema jaučia tokį spaudimą.

– Papasakokit apie savo santykius su Melane.

– Susitikom per jos seminarą – Įlankos srities psichoanalizės institute.

Sara labai gerai žinojo, koks tai institutas. Kai šeima gyveno Skoto gatvėje, tėvas buvo atnaujintos instituto direktorių tarybos narys. Feldmanas iki šiol yra šio instituto prezidentas. Melanė ten studijavo, o Sara jame praleido daug daugiau valandų, negu norėtų prisiminti, psichiatrai įvairiausiais būdais mėgino prasiskverbti į jos pasąmonę. Netgi motina gydėsi tame institute. Sara sarkastiškai pagalvojo, kad institutas jų šeimai buvo lyg antrieji namai.

Ema žvelgė į krištolinį grafiną ir derančias prie jo taures ant sidabrinio padėklo.

– Kaip manot, ar daktaras Feldmanas supyktų, jei pasivaišinčiau?

– Ne, jam patinka, kai žmonės nesivaržo. Tam jis paskyrė visą gyvenimą.

Ema susimąstė.

– Jis jums nelabai patinka?

– Kadaise mane konsultavo.

Ema nusišypsojo, lyg ta pastaba būtų viską pasakiusi. Sara suprato, kad ir laidos vedėjai šiek tiek laiko teko praleisti pas psichiatrą. Atsiradus šiokiam tokiam ryšiui, ji truputį atsipalaidavo.

Gurkštelėjusi konjako Ema atkišo taurę Sarai.

Sara atšlijo.

– Pasakokit, – nekantriai tarė ji. – Jūs sutikot Melanę per paskaitą.

Ema vėl atsilošė, delnais šildydama taurę.

– Tai buvo iškart po antrosios Romeo aukos – na, tada Melanė jo dar nevadino Romeo. Ji kalbėjo apie žudikų maniakų braižą ir motyvus. Ji nenagrinėjo jokio konkretaus psichopato elgesio, tik paminėjo kaip pavyzdį.

– Ką sakė apie jį?

Ema skvarbiai pažvelgė į Sarą, šioji nugręžė akis.

– Pabrėžė, kad Romeo – lyg chameleonas. Jis taip sėkmingai susidvejina, kad tos dvi asmenybės egzistuoja kaip visiškai atskiri žmonės. Lyg Džekilo-Haido versija. Kitu metu tarp tų siaubingų žmogžudysčių jį lengviausiai palaikytum paprastu kaimynu. Atsimenu, dar pasakiau Maiklui Vagneriui, kad ir pati turiu sveikai atrodantį kaimyną pardavėją, netgi juokavau, kad ir Vagneris taip atrodo. Jis nesijuokė.

– Vagneris irgi ten buvo?

– Ir Džonas Alegras.

– Kodėl?

– Kaip minėjau, mieste jau buvo įvykdytos dvi visiškai vienodos žmogžudystės. Policininkai buvo susirūpinę, kad susidūrė su seksualiniu maniaku. Jūsų sesuo buvo tos srities specialistė, todėl jie ir atėjo į paskaitą. Jie kreipėsi į Melanę, kai savo bute Rusijos kalvos rajone buvo rasta trečioji auka – surišta, išniekinta.

– O ko jūs ėjot į seminarą? Rinkot medžiagą laidai? – pertraukė ją Sara, visaip stengdamasi užbėgti už akių tolesnėms šiurpioms detalėms, galinčiom priminti išniekintą sesers lavoną.

Ema neskubėjo atsakyti, lyg pasiklydusi savo regėjimuose.

– Iš dalies – dėl profesinių priežasčių.

– O iš dalies – dėl asmeninių? – spėjo Sara.

Ema linktelėjo.

– Pažinojau Dianą Korbet. Mes nebuvom labai artimos, tačiau draugavom.

– Dianą Korbet?

– Pirmąją Romeo auką, – tyliai tarė Ema.

– O! – Sarą apėmė kaltės jausmas.

Ji taip stengėsi apsiprasti su Melanės žmogžudyste ir jos pasekmėmis, kad visai nepagalvojo apie kitas aukas. Vargšė Ema – per Romeo ji prarado dvi drauges. Koks siaubingas sutapimas.

Sara nevalingai ištiesė ranką, Ema ją paėmė ir dėkinga paspaudė. Sara atsakė tuo pačiu, bet tik akimirką. Šis beužsimezgantis ryšys, nors ir pačios išprovokuotas, kėlė nerimą, kartu keistai ramindamas.

– Ar Melanė pažinojo Dianą ir kitas aukas? – staiga paklausė Sara. O jei tarp aukų yra koks nors ryšys? Gal per seserį ir ji dabar susieta?

– Ne. Bent jau neminėjo. – Ema susimąsčiusi žiūrėjo į Sarą. – Mes keturiese – Melanė, Alegras, Vagneris ir aš – po seminaro užsukom išgerti. Iš tikro tai jiems kilo mintis, kad pakviesčiau Melanę į savo laidą pakalbėti apie Romeo. Per seminarą ji daug kalbėjo apie tai, kad psichopatų ego didžiulis, kad jiems malonu būti dėmesio centre. Melanė tikėjosi, kad Romeo paklius ant viešumos kabliuko ir netgi pamėgins susisiekti su ja per laidą. Policininkai buvo visiškoje aklavietėje – būtų griebęsi bet kokio šiaudo, kad išrūkytų tą niekšą. Po pirmos laidos su Melane mums nedavė ramybės telefono skambučiai, buvome užversti faksogramomis, laiškais, buvo maldaujama daugiau tokių laidų, todėl ir vėl ją pasikvietėm. Melanė dalyvavo keturiose laidose. Paskutinę įrašėm tą dieną, kai…

Ema staiga nutilo, vėl gurkštelėjo iš taurės. Konjako beveik neliko.

– Man patiko Melanė, Sara. Jaučiuosi kalta dėl to, kas atsitiko.

– Kartais man atrodo, kad visi jaučiasi kalti, išskyrus žmogžudį. – Mintyse Sara save įrašė to sąrašo pradžioje.

– Norėjau kuo galėdama padėti policininkams sučiupti Romeo, dabar dar labiau to noriu, – nuoširdžiai pasakė Ema.

– Ar Romeo susisiekė su ja? – vos spėjus šiems žodžiams išsprūsti Sara aiktelėjo. – Dieve, ką aš sakau. Žinoma susisiekė.

– Kiek man žinoma, iki praeito ketvirtadienio vakaro ne. Nei su Melane, nei su manim. Jei būtų bandęs, būtume pričiupę tą psichą.

Saros galva plyšo pusiau. Stipriai užsimerkusi, ji ėmė masažuoti smilkinius. Ant peties pajuto švelnią, guodžiančią Emos ranką.

– Išgerkit konjako, – tyliai pasiūlė Ema.

– Ne, bus tik blogiau.

– Gal baigsim kitą kartą?

Sara suspaudė Emai ranką.

– Turit man pasakyti. Kodėl manot, kad Romeo susirado ir mane?

Jų akys susitiko ir išsiskyrė, tyliai dalydamosi nelaime. Patiko joms tai ar ne, bet ryšys užsimezgė.

– Jis atsiuntė man raštelį.

Sara suspaudė krėslo ranktūrius.

– Kas jame parašyta?

– Tik viena dviprasmiška eilutė, atspausdinta kompiuteriu: „Ji dar nesupranta, bet supras…“

Sara įdėmiai pažvelgė į Emą.

– Ir tai viskas? Daugiau nieko?

– Radau jį darbe ant savo rašomojo stalo kitą dieną po Melanės… – Ema ištuštino taurę. – Jis net nepasirašė. Nereikėjo. Vos palietusi raštelį žinojau, kad nuo jo. Tik nežinojau, kas ta „ji“. O kai pasikalbėjom su jumis kapinėse – supratau. Jis jums taip pat parašė…

– Kažkas man parašė, tačiau bet kas galėjo…

– Kas jūsų raštelyje?

Sara sumišo. Kodėl Ema atmeta netgi galimybę, kad parašyti galėjo kas nors kitas?

– Tai kažkokia iškrypėliška sentimentali užuojauta. Ir kažkas apie tai, lyg mes esame… sielos broliai… Suplėšiau ir išmečiau. – Ji dvejojo. – O šįryt automobilyje radau pigų širdies pavidalo medalioną. Automobilis buvo neužrakintas. Prie mano namų slampinėja visokiausi šunsnukiai – Romeo sekėjai, – kaip juos vadina Alegras. Viešpatie, jie netgi vilki tais šlykščiais Romeo marškinėliais.

– Sakėt policininkams? – paklausė Ema. – Rodėt medalioną?

– Ne. Nereikia iš musės daryti dramblio. Policijai ir taip pakanka rūpesčių. Juk Melanė negaudavo raštelių iš Romeo? Ir kitos moterys… Taip?

– Mane mėginat įtikint ar save? – švelniai paklausė Ema.

Sarai vis labiau spaudė galvą.

– Kodėl jūs manot, kad tai Romeo, – pratrūko ji. – Jūs nieko nežinot. Jūsų raštelis be parašo. Baimės akys didelės. Jei Romeo nori viešumo, tai kodėl nenori, kad visi žinotų, jog jis parašė tą laiškutį ir paliko medalioną? Negi nenorėtų, kad ši naujiena patektų į žinių laidas? Neabejoju, kad norėtų.

– Nusiraminkit.

Sara pašoko ir nužingsniavo.

– Nusiraminti? Kalbat kaip mano draugas Bernis. Negaliu nusiraminti, trankausi į sienas, mane visą skauda. Aš tokia įsiutusi, – ji staiga nutilo. Aišku, ką reikia daryti, jei nori išsaugoti sveiką protą. – Ema, noriu dalyvauti jūsų laidoje.

– Ką? Kodėl?

– Kodėl? Pasakyti tam niekšui, nužudžiusiam seserį, ką apie jį manau. Noriu pasakyti, koks jis šlykštus išsigimėlis. Viešpatie, noriu išplėšti jam širdį, – riktelėjo Sara.

Ema apkabino Sarą, norėdama nuraminti, bet Sara nusipurtė.

– Kada? Kada galiu ateiti? – Turėjo susitarti tuoj pat, kol neprarado drąsos.

Ema dvejojo.

– Rytoj futbolo rungtynių transliacija. Antradienį taip pat visas laikas jau užimtas.

Sara pajuto, kad programos vedėja taktiškai mėgina jos nusikratyti.

– Gerai, trečiadienį, – pareiškė Sara. – Kokiu laiku?

– Mes… pradedam įrašą antrą…

– Laida išeis trečiadienio vakarą?

– Dešimtą valandą.

– Anonsuosite dieną? Pranešite, kad dalyvausiu?

Ema šyptelėjo.

– Galit būti tikra. Mano prodiuseriai bus devintame danguje. Bet, Sara, patarčiau pagalvoti, ar tikrai to norit.

– Labiausiai norėčiau viską pamiršti, bet negaliu. – Sara pakilo ir žengė prie durų. Pusiaukelėje atsigręžė. – Kodėl jūs šiandien kapinėse raminote Robertą Perį? Kas jis jums? – priekaištingai paklausė.

Ema gūžtelėjo pečiais.

– Nelabai moku guosti. Ne mano stilius, bet jis taip sielvartavo. Man… jo pagailo. Jam buvo taip skaudu…

– Ar žinot, kad jis buvo Melanės pacientas? Kad rado jos lavoną? Kad teigia… – Sara staiga nutilo. Ką ji daro? Kažin ar bus didelė pagarba Melanės atminimui, jei Ema paskelbs televizijoje, kad daktarė Melanė dulkindavosi su pacientais.

Ema ruošėsi atsakyti, bet pasigirdo beldimas, durys plačiai atsivėrė ir įžengė Bilas Denisonas.

– Ak, štai kur tu, Sara, – šiltai tarė jis, vos žvilgtelėjęs į Emą. Ema žiūrėjo į jį piktai blyksėdama akimis, bet Denisonas nekreipė dėmesio.

– Sara, Stenlis pasakė, kad atėjai. Aš taip džiaugiuosi. Bijojau, kad pasislėpsi savo bute. Tokiu metu kaip tik reikia bendrauti. – Jis apkabino Sarą.

Pajutus jo prisilietimą, Saros širdis susigniaužė. Užliejo prisiminimai… kaltė, baimė, gėda kilo gerkle aukštyn, dusino. Prisivertė nuryti, tačiau kartėlis liko.

– Turiu eiti. – Ji išsilaisvino ir nuskubėjo pro jį, išbėgo iš namo ir nudūmė terasos laiptais.

– Sara, luktelėk! – šūktelėjo Denisonas. Pavijo ją ant šaligatvio.

– Sara, prašau. – Jo veidas buvo pajuodęs iš nevilties. Bilas sugriebė Saros ranką. – Neatstumk manęs. Leisk padėti.

Pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt – lyg ritmiškas būgno dunksėjimas.

– Nustok, Bilai, prašau… – mažos mergytės balselis, vaiko maldavimas.

– Nurimk, Sara. Aš stengiuosi padėti. Neskaudinau tavęs. Mes tik žaidėm. Tik žaidėm. Tik žaidėm. Tik žaidėm.

„Sustok! Prašau!..“ – vėl įsiterpė mergytės balselis, kupinas siaubo ir panikos.

Denisono išraiška rodė susirūpinimą.

– Viskas gerai, Sara, – ramino jis. – Tipiškas potrauminis stresas. Tokiomis aplinkybėmis visai suprantama…

Ji ištraukė ranką iš jo gniaužtų.

– Kaip kas nors gali būti suprantama, kai niekas neturi prasmės! – riktelėjo ji apimta įniršio ir nusivylimo.

Ji stipriai užsimerkė – užblokuoti jį, užblokuoti visą sielvartą ir baimę, išmesti tą auglį, kuris skverbiasi į ją ir vis auga.

Tamsa. O tada vienišas siluetas, skrendantis į bedugnę.

Kažkas švyti. Baltas šilkinis šalikėlis. Supasi. Susimezga lyg kilpa.

Ir staiga balsas – žemas, gundantis, kviečiantis.

Atverk man savo širdį, savo širdį, savo širdį…

– Sara?

Ji keletą kartų sumirkčiojo, kol pagaliau susigrąžino Bilo Denisono vaizdinį – bet ne dėl to, kad norėjo.

Jis atkakliai siūlėsi parvežti ją namo. Sara neatsisakė. Kapituliacija. Nekentė savęs už tai.

Bilas sustabdė savo BMW priešais raudoną šviesoforo signalą į Teiloro gatvę.

– Vis baiminausi, kad kas gali įvykti.

– Nėra ko. – Ji gailėjosi, davusi Bilui dar vieną progą pamatyti, kokie silpni jos nervai.

– Ne, turėjau galvoje Melanę. Maldavau, kad nesiveltų į šią bylą, sakiau, kad tai per daug pavojinga.

Melanė. Sara sutriko ir pyktelėjo. Tipiška bukaprotė – jis jaudinosi ne dėl jos. Jam visad rūpėjo tik Melanė.

Net per jų trumpą ir liūdną romaną prieš aštuonis mėnesius.

Sara pažvelgė į Denisoną. Jo veidas atrodė keistai susikaupęs, o gal nuolankus. Ji labai gerai atsiminė šitą išraišką. Tą paskutinį vakarą pas Sarą jis su tokia išraiška rengėsi, su ja išėjo pro duris. Kaip nepanašu į tą nusivylimą ar netgi įniršį, atsispindėjusį jo veide po suartėjimo – to liūdno trečio ir paskutinio mėginimo.

Keista, ji visiškai neprisiminė paties sekso. Tačiau tai, kas įvyko paskui, prisiminė labai ryškiai. Labiausiai troško, kad jis, vos tik baigęs, nuo jos nuliptų, bet jis nelipo, nors ji ir mėgino jam parodyti; Bilas tik šiek tiek pakilo, remdamasis alkūnėmis į čiužinį abipus jos krūtų, o jo drėgno, šalto, vis dar šiek tiek stangraus penio galiukas įsibedė jai į pilvą…

– Ir šįkart nepajutai orgazmo?

Kaltinimas ir nuosprendis. Kaltinimas jai.

– Nepriimk to asmeniškai, Bilai. Tai ne tavo kaltė, o mano.

– Nekalbėk nesąmonių, Sara. Naudoji savo frigidiškumą kaip pasyvų – agresyvų…

– Pats nekalbėk nesąmonių, Bilai. Man nebūdingi poorgazminiai kliedesiai.

Bilo veide nematyta įtampa Sarai atrodo beviltiška.

– Nėra ko šaipytis, – sako jis.

– O kas šaiposi?

– Aš gydžiau daug moterų, panašių į tave, Sara. Jei kas gali tave suprasti, tai tik aš. Žinau, ko tau reikia.

Dar nespėjus atsakyti, kad nė velnio nežino, jo burna įsisiurbia į jos lūpas, bučinys šiurkštus ir skausmingas. Paskui šiurkščiai apverčia ją ant pilvo ir muša. Pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt – lyg ritmiškas būgno dunksėjimas.

– Liaukis. Prašau… – mažos mergytės balselis, vaiko maldavimas.

– Atsipalaiduok, Sara. Tegul tai įvyksta. Pasitikėk manim. Gali apsimesti, kad nenorėjai to, gali sakyti sau: „Bilas mane privertė.“

– Paleisk mane! Paleisk mane! Paleisk! – ji isteriškai klykia.

Paleidžia.

– Nurimk, Sara. Aš stengiuosi padėti. Aš neskaudinau tavęs. Mes tik žaidėm. – Jis šypsosi. Ne, tai ne šypsena – grimasa. – Melanė niekad nesiskųsdavo, – dar priduria.

Sara virte verda.

– Mes skirtingos! – įtūžusi klykia ji.

Tada pajėgė galvoti tik apie tai. Nenorėjo būti panaši į seserį, negalėjo būti tokia, nusprendė nebūti.

Ir dabar Sara negali negalvoti, jog Denisonas manė, kad jos panašios. Melanė niekada nesiskųsdavo. Sara nepamiršo to žėrėjimo jo akyse. Kaip šiurkščiai Melanė su Bilu žaisdavo? Ir iš viso, kada jie paskutinį kartą žaidė? O gal jis įtikino Melanę susitikti? Gal su juo ji turėjo pasimatymą ketvirtadienio vakarą?

Staiga jai dingtelėjo, kaip jis atitinka Melanės sukurtą Romeo paveikslą – gražus, žavus, protingas, gundantis, ką jau besakyti, dauguma moterų lengvai pasitiki tokiu vyru, laiko puikiu grobiu. Tikras chameleonas. „Dieve, – pamanė ji, – jei tai Bilas, kaip jam lengvai pavykdavo – lyg atimti saldainį iš kūdikio. Tik šįkart – ne saldainį…“

Jo ranka nuslydo ant jos sėdynės atlošo.

– Atleisk, Sara, nenorėjau pasakyti…

– Pamiršk tai.

Jei jis paliestų, smogtų jam – jos pirštai jau gniaužėsi į kumščius. Iš pradžių Feldmanas, o dabar Bilas. Negi ji galėtų kaip nors išsiveržti iš šios klampynės?

Šviesoforo signalas pasikeitė, ir Bilas patraukė ranką, jis vėl tvirtai suspaudė vairą ir greitai trūktelėjo iš vietos, rodydamas visą savo sportinio automobilio galią.

– Suprantu, ką patyrei, Sara. Man taip pat labai sunku. Tikriausiai Melanė sakė, kad žadėjom vėl gyventi kartu.

– Ne.

– Galbūt jaudinosi, kaip tai paveiks tave.

Sara dėbtelėjo į jį.

– Sakei jai apie mus?

– Ne, žinoma, ne. – Jis patylėjo. – Manau, pati įtarė. Bent jau kad tau patikau.

Sara šiurkščiai nusijuokė.

– Sara, tavo sesuo buvo labai įžvalgi. Ar ne todėl ji tave taip nervindavo? Kodėl būdama su ja visad užimdavai kovinę padėtį? Netgi tada, kai… – jis staiga nutilo.

– Kas tau nukando liežuvį, Bilai?

– Bet juk ne aš atkakliai atsisakau aptarti santykius, Sara.

– Kieno santykius? – pasitikslino ji, nenorėdama antrą kartą padaryti tos pačios klaidos.

Denisonas atsiduso.

– Mudviejų, Sara.

Jis atrodė lyg netekęs kantrybės mokyklos direktorius, aiškinantis paprasčiausius dalykus itin bukam moksleiviui. Ir kuo jis ją sužavėjo?

– Ar tai vadini santykiais, kas buvo tarp mūsų?

– Sara, tu man tikrai patikai, labai patikai. Ir dabar patinki. Nemanau, kad kada nors tuo tikėjai. Ir dar nemanau, kad žinojai, kaip elgtis. Buvo lengva norėti, o gavus – iškilo rūpesčių.

– Kodėl visada analizuojamas tik mano elgesys? Tu buvai lygiai taip pat susipainiojęs dėl tų mūsų neva santykių.

Jis liūdnai papurtė galvą.

– Su tavim būčiau galėjęs pamiršti Melanę. Kita vertus, gal jos neįmanoma pamiršti. – Jis vėl atsiduso. – Noriu manyti, kad antrą kartą mums būtų pavykę. Tai vienintelė mano paguoda.

Denisonas nuspaudė stabdį, kad nepartrenktų skustagalvio nuoga krūtine, maunančio per gatvę degant raudonai šviesai. Jis pasignalizavo, o pankas, jau saugus ant šaligatvio, parodė nepadorų gestą.

Denisono smilkinyje tvinkčiojo gyslelė.

– Šunsnukis.

Sintija Peri pravėrė duris ir nenuimdama grandinėlės pažiūrėjo detektyvų pažymėjimus. Neaukšta azijietė, Alegras spėjo – korėjietė. Vešlūs juodi plaukai surišti šalikėliu. Graži. Jauna. Nervinga. Vilkėjo chalatu, nors jau sekmadienio popietė.

– Ko norit? – kalbėjo be akcento.

Alegras ėmėsi vadovauti.

– Norim paklausinėti apie jūsų vyrą.

– Mes gyvename atskirai, – sausai atkirto ji. – Aš išsikrausčiau birželio mėnesį.

– Mes žinom, – tarė Vagneris. – Ar galim užeiti?

– Neprivalau su jumis kalbėtis, ar ne?

– Manėm, kad bus patogiau pasikalbėti čia. – Alegras įsikišo pažymėjimą į kišenę. – Jei verčiau norėtumėt, kad išsikviestume į Teisingumo rūmus…

– Tiesiog dabar netinkamas laikas. Negi negalima palaukti? Šiandien sekmadienis, poilsio diena. Turiu sutvarkyti butą, atlikti milijoną darbų. Gal rytoj? Kai grįšiu iš darbo, galėtumėt užeiti…

– Tai ilgai neužtruks, – ramiai tarė Alegras.

– Klausykit, aš turiu svečių. Iš tikrųjų laikas ne pats tinkamiausias…

– Mes ir su juo norėtume pasikalbėti, – pertraukė ją Vagneris.

– Velnias, – sumurmėjo ji, paskui uždarė duris, kad nuimtų grandinėlę. Durys atsivėrė tiesiai į nedidelę menkai apstatytą svetainę, kurioje tebuvo išblukusi pilkšva sofa ir derantis fotelis. Metalinė televizoriaus pakuotė atstojo kavos staliuką, o dvi šakotos pušinės plokštės, padėtos ant plytų krūvelių po langais, – knygų lentynas. Ant vienos iš jų stovėjo televizorius ir grotuvas.

Vagneriui ir Alegrui įėjus į svetainę, Sintijos svečias basas išslinko iš miegamojo. Akimirką ir Alegras, ir Vagneris palaikė jį Periu – panašaus sudėjimo, tokie pat šiaudų spalvos plaukai, toks pat atšiaurus grožis. Akivaizdu, Sintija su vyru išsiskyrė ne dėl jo išvaizdos.

– Kas čia darosi? – Languoti flaneliniai Sintijos draugo marškiniai buvo atsagstyti, nesukišti į džinsus, plaukai susivėlę. Atrodė ką tik išlipęs iš lovos.

Vagneris dalykiškai atsivertė savo didelį bloknotą ir nutraukė tušinuko galiuką.

– Jūsų pavardė?..

– Kokio velnio?..

– Jie policininkai, Semai, – vangiai pasakė Sintija Peri. – Jo pavardė Batleris. Semas Batleris. Jis visai su tuo nesusijęs.

– Judu abu buvote kine Šiauriniame paplūdimyje ketvirtadienio vakarą? – paklausė Alegras.

Sintija atsiduso.

– Jūs dėl tos jo psichiatrės?

– Kieno psichiatrės? – pasidomėjo Batleris.

– Robo psichiatrės. – Sintija perkėlė svorį ant kitos kojos ir vėl sunkiai atsidūsėjo.

Draugas įtariai nužvelgė ją.

– Tu man nesakei, kad jis lankosi pas psichiatrę.

– Nemaniau, kad tau reikia žinoti. Beje, jau nesilanko. Ji negyva.

– Negyva? – pakartojo Batleris.

Moteris padvejojo.

– Nužudyta.

Batleris pagalvojo porą sekundžių, o paskui spragtelėjo pirštais.

– Pala. Turi galvoje tą, kurią nužudė Romeo? Psichiatrę iš televizijos?

Sintija susmuko į vienintelį fotelį.

– Taip, šita. Daktarė Rozen.

Batleris švilptelėjo.

– Viešpatie, tavo vyro daktarė…

Alegras nekantriai krustelėjo.

– Ar galit atsakyti į klausimą, ponia Peri?

– Ko klausėt?

– Ar jūs su Semu buvot kine Šiauriniame paplūdimyje ketvirtadienio vakarą?

Ji lėtai linktelėjo.

– Taip, manau, kad tai buvo… taip, ketvirtadienis. Kaip tik taip, nes penktadienį keitė programą, ir tai buvo paskutinė proga jį pamatyti. Du filmai per vieną seansą. Briuso Li atgimimas. Semas eina iš proto dėl Li.

– „Įtūžio kumštis“. Mano nuomone, šis galėjo būti geriau įvertintas. Ir „Drakono sugrįžimas“, jo geriausias filmas, – Batleris kalbėjo lyg žinovas, matęs visus kada nors sukurtus filmus apie kung fu.

Alegras susiraukė. Šiais laikais visi kritikai.

– Ar buvot priėjusi prie bufeto? – paklausė Sintijos.

Ji padelsė, bet Alegrui neatrodė, kad stengtųsi prisiminti.

– Taip, – pagaliau atsakė ji.

– Kada? – įsitraukė į apklausą Vagneris.

– Per pertrauką, – pasakė Batleris. – Tarp filmų. Apie dešimtą valandą. „Kumštį“ rodė pirmiau – nuo aštuonių. Taip, apie dešimtą valandą.

– Robas ten buvo, – bespalviu balsu tarė Sintija. – Pirko kukurūzų spragėsių. Elgėsi taip, lyg būtų mus atsitiktinai sutikęs, bet…

– Bet ką? – mygo Vagneris.

– Tarkim, jis nuolat mane atsitiktinai sutinka. Ypač kai aš su Semu.

Vagnerio akys nukrypo į Batlerį.

– Matėt Perį prie bufeto ketvirtadienio vakarą?

– Taip, mačiau tą snarglių, – niekinamai prunkštelėjo Batleris ir pažvelgė į Sintiją.

– Dar tau tauškė, kad nepirktum tos plytelės, nes oda suskeldės…

– Matėt jį salėje rodant filmą? – paklausė Alegras.

Batleris papurtė galvą.

– Jis mus sekė, kol įėjom į salę ir atsisėdom, – paaiškino Sintija. – Bet aš tyčia nežiūrėjau, kur jis sėdi. Kai išėjom iš filmo, jo nebemačiau.

– Manot, kad jis įsipainiojęs į to maniako bylą? – Batleris ėmė nervintis.

– Įprasti klausimai, – ramiai tarė Vagneris. – Turim dar keletą, – pridūrė pasisukęs į Sintiją. Balsas buvo ramus, bet žvilgsnis iškalbingas.

Sintija papūtė lūpas.

– Ar tikrai privalau dabar atsakinėti?

Alegras išgirdo jos balse maldaujamą gaidelę. Buvo aišku, kad nenori kalbėti prie draugo.

– Eikim į virtuvę, – pasiūlė jis.

– Nesijaudinkit, – suprato užuominą Batleris, – turiu nėšintis.

Sintijai nepatiko toks sprendimas.

– Juk sakei… – ji nutilo, gūžtelėjo pečiais, o paskui tarė: – Taip, iš tikrųjų.

– Tikrai, Sinde, reikia sėsti prie knygų. – Batleris pasisuko į policininkus. – Vakarais lankau teisės mokyklą. Dieną dirbu finansininkų rajone. Velniava.

Sagstydamasis marškinius, bet nesusikišęs jų jis nuvingiavo prie durų ir stvėrė džinsinį švarką nuo kablio prieškambaryje.

– Paskambinsiu vėliau, Sinde, – šūktelėjo trenkdamas durimis.

Sintijos akys suapvalėjo.

– Labai dėkui! Dabar jis nusprendė, kad mano vyras – psichinis ligonis, ir mirtinai išsigando.

– O jūsų vyras ne psichinis ligonis? – paklausė Alegras.

– Žinoma, ne. Robui tik depresija. Kam šiais laikais jos nėra?

– Kodėl jūs išsiskyrėt? – paklausė Vagneris.

– Ne jūsų reikalas!

Vagneris nepasidavė.

– Nagi, Sinde, ar jis seksualinis iškrypėlis? Gal jus mušdavo, surišdavo?

– Jūs beprotis.

– O gal sužinojot, kad turi meilužę?

Sintijos draugui išėjus policininkai su įkarščiu ėmėsi darbo.

Ji įžūliai pažvelgė į Alegrą.

– Kokią?

– Jūs mums pasakykit, – pareikalavo Vagneris.

Ji suprato pralaimėjusi.

– Gerai, jei taip norit žinoti, pasakysiu, kodėl išsiskyrėm. Turėjom… sekso problemų. Robas norėjo ko nors nenormalaus, bet ne to, ką jūs manot.

Ji delnais pasitrynė skruostus.

– Viešpatie, tai tikrai labai nemalonu… Jis nemušė manęs, priešingai – norėjo, kad aš jį muščiau. Aišku? – Tamsios Sintijos akys piktai žaibavo. – Supratot? O gal nupiešti? Jis – ne jūsų maniakas. Robas susijaudina jausdamasis ne stiprus, o bejėgis. Lovoje inkšdavo kaip šunytis. Verkdamas prašydavo, kad jį muščiau.

– Ar sutikdavote? – paklausė Alegras.

Sintijos akys prisipildė ašarų, ji nieko neatsakė. Vagneris atsikrenkštė.

– O kaip dėl sekso klubų – tokių pramogų ir viso kito? Jų daug Šiauriniame paplūdimyje ir Somoje. Ar judu kada nors ten lankėtės? Esate privačių klubų nariai?

– Viešpatie, ne! – aiktelėjo ji.

– Gal Robas lankydavosi be jūsų? – nepasidavė Vagneris.

Ji piktai papurtė galvą.

– Ne!

– Tai liga, Sinde, – švelniai tarė Alegras. – Manija.

Ji nukorė galvą, šalikėlis nuslydo nuo galvos ir tamsūs plaukai juoda vėduokle apgaubė smulkų veidelį.

– Sakiau jam, kad mums reikia nueiti pas psichiatrą.

Alegras greit sumetė, kad ji pasakė „mums“.

– Jūs kartu nuėjot pas daktarę Rozen?

– Lankiausi tik porą kartų, – abejingai ištarė ji. – Nutarėm, kad Robui reikia gydytis. Kurį laiką atrodė, kad jam pagerėjo. Mes gražiai, paprastai, švelniai mylėjomės. Suprantat, nuolat. – Sindė išraudo.

– Taip, mes supratom. O paskui? – mygo ją Vagneris.

– O paskui jis iš viso nebenorėjo mylėtis. – Ji padvejojo. – Bent jau su manim.

– O su kuo jis norėjo mylėtis? – paklausė Alegras.

Sintija spoksojo į savo kelius. Jokio garso, tik ašaros ritosi skruostais.

– Nesu tikra.

– Bet numanot? – Vagneris paklausė švelniu, kone glamonėjančiu balsu.

Ji ne iš karto atsakė. Sėdėjo palenkusi galvą, plaukai užkritę. Detektyvai jos neskubino. Ir taip buvo aišku – jau nereikia raginti. Pagaliau pakėlusi galvą atsainiai nusibraukė nuo veido plaukus. Veide atsispindėjo skausmas, pečiai krūpčiojo. Sintija ėmė berte berti žodžius, lyg tikėdamasi kuo greičiau viską išsakyti ir nusikratyti naštos.

– Jis beveik kasdien rašydavo daktarei Rozen tuos pašėlusius, aistringus meilės laiškelius. Tikriausiai nepaisė, kad ir aš juos skaitau. Gal net norėjo, kad skaityčiau. Nė nežinau, ar juos siųsdavo, ar kalbėdavo apie juos per seansus. Žinau tik viena – man jau buvo gana. Ne vien dėl raštelių – dėl visko. Kartą pratrūkau, pasakiau, kad išeinu. Jis atsakė, kad nesupranta kodėl, kad tebemyli mane, kad tai visiškai nesusiję.

Ji nutilo atsikvėpti, nurijo gurkšnį oro ir vėl atsiduso purtydama galvą. Veidas buvo šlapias nuo ašarų.

– Ji jam nepadėjo, pasidarė tik dar blogiau. – Jos žvilgsnis nuslydo nuo Alegro prie Vagnerio. – Negi ji pati to nematė?

Stojusią tylą nutraukė Alegras:

– Ar turit nors vieną iš tų raštelių, kuriuos vyras rašė daktarei Rozen?

Ji pasibjaurėdama papurtė galvą.

– Žinoma, ne.

– Gal jis dar turi?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Nebuvau ten keletą mėnesių.

Vagneris su Alegru susižvalgė. Ar Peris tebelaiko raštelius? Ar siuntė juos Melanei? Ar Melanė jų neišmetė? Jei taip, apžiūrint namą jų nerado.

– Ponia Peri, ar sekėt Romeo žmogžudystes – per televiziją, laikraščiuose? – paklausė Vagneris.

– Ne.

– Sunku išvengti, – spaudė ją Vagneris.

– Beveik nežiūriu televizoriaus.

Abiejų detektyvų akys nukrypo į televizorių.

– Mačiau tik prabėgomis, – prisipažino ji. – Per daug baisu. Kaip galima žiūrėti tokius dalykus? – Ji delnais persibraukė per rankas.

– Pažinojot kitas aukas? – paklausė Alegras.

– Ne. Iš kur?

– O Robis? – pasiteiravo Vagneris.

– Ne! – atkirto Sintija. – Jis nekenčia, kai jį vadina Robiu, nori, kad vadintų Robu.

– Ponia Peri, jūs labai tvirtai pareiškėt, kad Robas nepažinojo nė vienos iš tų moterų. Noriu pasakyti: per daug tvirtai, turint galvoje, kad visai nesidomit tomis žmogžudystėmis, – suabejojo Vagneris.

Jos lūpos suvirpėjo.

– Gerai, gerai. Mačiau jų nuotraukas laikraščiuose ir per vienuoliktos valandos naujienas girdėjau jų pavardes. Šiame mieste tik mirusieji gali būti nieko negirdėję apie Romeo. Kiek žinau, Robas nepažinojo tų moterų. Iš kur būtų galėjęs? Kur būtų jas sutikęs? Jis nebendravo su tokiais žmonėmis. Kai jį išmetė iš darbo, ištisai sėdėdavo namie, beveik niekur neidavo.

– Bet eidavo į tuos psichoterapijos seansus, – pakomentavo Vagneris.

Sintija nusuko žvilgsnį, iš jos išraiškos nebuvo įmanoma nieko suprasti.

– Taip, nepraleido nė vieno, – tarė pabrėžtinai ramiai.

Išeidamas Vagneris atsisuko ir dar paklausė:

– Ar jūsų vyras kartais nesidomi Geršvinu?

– Kas tas Geršvinas?

– Kompozitorius. Ar Robas kada nors klausėsi „Žydrosios rapsodijos“? Gal namie matėte kasetę, kompaktinę plokštelę, albumą?

Ji lėtai papurtė galvą.

– Jis nelabai mėgsta muziką. Buvo įjunkęs į televizorių, iš proto ėjo dėl TV žaidimų. Kai išmetė iš darbo, tik juos ir težiūrėjo. – Pagalvojusi pridūrė: – Atrodė, lyg būtų žinojęs visus atsakymus.

Romeo, kaip ir visi žudikai maniakai, pirmiausiai užsidaro „auros“ fazėje. Tuo metu jis atsiriboja nuo tikrovės. Tai veiksmingas svajojimo ir kūrybinio planavimo laikotarpis…

…jis kuria keistas romantiško asistavimo parodijas. Tai jį tenkina, bet tik iš dalies.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

9

Tu draskai man širdį, vaikuti.

Romeo akys pilnos ašarų. Jos sielvartingas šūksnis aidi galvoje, užpildo kambarį. Skausminga, sielvartinga, priekaištaujanti dejonė atšoka nuo sienų ir lubų, vibruoja nuo baldų, aidi lyg tuščioje kameroje. Nebegali to ištverti, tačiau nepajėgia nutildyti jos balso. Jis skverbiasi pro odos poras, palieka atviras žaizdas. Romeo guli ant lovos nuogas ir mėgina rankomis užglostyti tas atsivėrusias opas. Rankos raminamai tapšnoja veidą ir visą kūną.

Ar matai, koks moku būti švelnus, mylintis?

Pūlingos opos dingsta, oda švari. Jis prispaudžia ranką prie širdies – ji plaka lygiai, tvirtai, kaip ir pridera.

Pasiima Melanės dienoraštį ir įjungia kompaktinių plokštelių grotuvą. Įžanginės „Žydrosios rapsodijos“ natos.

…bet mano kančia, kaip abu žinom, yra mano atgaila.

Jis šypsosi. Nebekentėk, mieloji. Tu buvai teisi, Melane. Išsiskyrei iš kitų. Tikrai mus kažkas siejo. Paaukojau daug laiko ir uoliai stengiausi, kad tai įvyktų, kad būtų tobula mums abiem, kad abu pagaliau atsipalaiduotume ir įveiktume savo kančią.

Jo bruožai griežtėja. Tai kodėl jis vis dar kenčia? Kodėl nepavyko? Kodėl šis melancholiškas priekaištas iš praeities vis dar persekioja, vaidenasi? Melanės atgaila turėjo ištrinti šį balsą. Kur jis padarė klaidą?

Įniršis iškreipia veidą. Melanė jį išdavė. Kaip ir kitos. Kalė! Prostitutė! Kekšė! Kaip ir kitos kekšės.

Jis nebegali pakęsti muzikos, išjungia ir vėl prisimena kiekvieną paskutinio susitikimo su Melane akimirką, ieškodamas klaidų – jos ir savo. Ką jis padarė ir ko nepadarė, kur ji nepateisino jo vilčių?

Iš lėto vizijos keičia pavidalus. Dabar jau ne Melanė maldauja, kad leistų priimti jo dovaną, jo atpildą, jo atpirkimą. Tai Sara. Tai jos ieškojo visą tą laiką, ji – tikrasis iššūkis. Atverčia kitą Melanės dienoraščio lapą.

…norėčiau turėti Saros talentą užbraukti praeitį. Pavydžiu jos kandumo, „eikit visi po velnių“ požiūrio. Gal jei nereiktų praleisti tiek daug laiko vaidinant gerą gydytoją… Sarai neegzistuoja tokie apribojimai. O aš visus tuos metus mėginau vaidinti jos gelbėtoją. Koks farsas!

Romeo užsimerkia. Saros paveikslas toks ryškus. Jis svarsto, kaip elgtis toliau. Laiškas ir medalionas tik pradžia. Bus daug daugiau…

Vaizduotė dirba. Viskas ryšku ir gyva – mato kiekvieną savo būsimą žingsnį. Šįkart jokių klaidų. Visiškai pasineria į svajas – stebi ją, seka iš paskos, ruošia ją. Įsivaizduoja tas ilgas lieknas kojas, berniukišką ir kartu moterišką kūną, kietos mergaitės laikyseną. Taip, ji kovotoja. Neįveikiama Melanei ir kitiems. Pagaliau atsirado moteris, tikrai jo verta. Hmm. Tai jaudina. Prieš jai pasiduodant bus tikra kova. Kova su slaptais troškimais – ir jos, ir jo. Jis žino, kaip skausmingai jai to reikia, net kai iš visų jėgų priešinasi. Jis atvers jai akis, pažadins ją. Melanė padės. Ačiū jai, kad taip maloniai pasidalijo su juo visomis paslaptimis apie Sarą.

Jis jau pradeda suprasti, kokias klaidas padarė su Melane ir kitomis. Jos buvo per silpnos, nepateisino jo lūkesčių, pasidavė per lengvai ir per greitai. Norėjo tik skausmo, ne atpirkimo, kurį būtų pasiekusios per skausmą, jei būtų tikrai nuskaistėjusios. Neatsidavė visa širdimi. Saros širdis bus tobula.

Vėl pasigirsta muzika – šįkart mintyse. Romeo artėja prie crescendo…

Bet jis eina per greitai. Negalima skubėti. Reikia mėgautis kūryba, mėgautis kiekviena smulkmena.

Jo pimpalas pasistoja. Vaizduotei siaučiant Romeo guli labai ramiai ir išdidžiai stebi, kaip tas daiktas vis standėja. Koks puikus, kietas, tiesus. Lygus lyg šilkinis grūdo luobelės vidus. Romeo gali susijaudinti netgi neliesdamas savęs, tik įsivaizduodamas, kaip viskas vyks tarp jo ir Saros, ką jaus po to.

Akys užsimerkia, skleidžiasi kiekviena žavi smulkmena. Visas ritualas – persekiojimas, asistavimas, gundymas, galutinė pergalė.

Jis laižosi lyg išbadėjęs vilkas prieš sumedžioto grobio dorojimą, širdis daužosi nuo adrenalino pertekliaus. Saros rankos ir kojos surištos, kvėpavimas darosi trūkčiojantis. Romeo giliai įkvepia, įsivaizduoja, kaip jo ranka glosto lygų kreminį užpakaliuką.

Pakelia ranką, paskui papurto galvą. Ne, jis nedaužys Saros kumščiais, tik žavingai, nuoširdžiai išplaks.

Ji klyks nuo kiekvieno smūgio. O, bus jaudinantis plakimas.

O, ne, jau per daug. Nereikia. Ne, ne.

Bet ji nenorės, kad jis sustotų. Jis privers ją peržengti ribą. Privers suvokti, kad jai to reikia, kad ji to nusipelno, kad pagaliau gaus tai.

Jis jai parodys. Parodys, kas čia valdovas, privers atsiklaupti, privers maldauti. Maldauti kančios, skausmo, labiausiai – atpirkimo.

O, ji to norės! Ji trokš labiau negu kitos. Ir tai bus daug saldžiau, nes kol kas ji nė nenutuokia. Bet ji norės! O, ji to norės!

Viskas bus tobula. Šįkart jis tikras. Bus visiška tobulybė.

…tada, kai šarvas suskyla ir aš žiūriu į vidų, iš plyšio pradeda veržtis baimės, pasibjaurėjimo, gėdos, savigraužos bangos, jos šliaužia lyg nuodingos gyvatės prie mano gerklės. Dieve, kokia froidiška galiu tapti. Likimo ironija…

M. R. dienoraštis

10

Saros telefonas suskambėjo trečiadienio popietę, kai keikdamasi, kad jau vėluoja, po lova ieškojo dingusio batelio.

Įsijungė atsakiklis – iš pradžių jos balsas, vėliau pyptelėjimas, paskui skambintojo balsas:

– Sara, čia aš, Bernis. Ar tu namie?

Sara pakėlė ragelį.

– Namie, bet tuoj išeisiu, kai tik rasiu kitą batą.

– Gerai, kad išeisi į lauką. Tu jau dvi dienas tūnai tame nutriušusiame bute, kurį sąmojingai vadini namais. Tikiuosi, dar neisi į darbą.

– Ne, einu į televizijos studiją.

– Ką? Į tą televizijos laidą? Negaliu patikėti…

– Pataupyk sveikatą, Berni. Vis tiek manęs neatkalbėsi. Kodėl skambini?

– Tai tik kasdienis patikrinimas, kaip laikaisi.

– Kas naujo darbe? Ar Bačenonas keikia mane, kad neužpildžiau popierių?

– Jis ne toks šunsnukis. Tačiau vis skambina vienas tavo globotinis.

– Sančesas?

– Aha. Tas vaikinas tikrai geidžia tavęs, mieloji.

– Liaukis. Ką jis sakė? Gal minėjo, kad pardavė paveikslą?

– Ne. Tik vis klausia, kaip laikasi. Nori žinoti, kada pasirodysi, ir gal galįs kuo nors padėti.

– Gerai, gal užsuksiu pas jį rytoj. Žiūrėsiu, kaip jausiuos.

– Nusiramink, Sara. Neskubėk.

– Pasakyk man, Berni, kiek laiko tam reikės?

Sara atvyko į televizijos studiją Embarkadere pusę dviejų. Sekretorė, liauna it nendrė nenusakomo amžiaus blondinė, vilkinti skaisčiai raudoną lininį kostiumėlį, sėdėjo prie ilgo stalo, atskirto stiklu. Tai Sarai priminė banko ir oro uosto registracijos salės hibridą. Ant dangaus žydrumo sienos už blondinės nugaros kabojo didžiulis Auksinių Vartų tilto plakatas, jo viršuje geltoni studijos inicialai – KFRN-TV.

Sekretorė atidarė langelį.

– Klausau jūsų.

– Manęs laukia Ema Margolis. Dalyvausiu laidoje „Peržengus ribą“.

– Jūsų pavardė? – sekretorės balse buvo justi pietietiška tartis.

– Sara…

Dar nebaigusi sakyti, Sara išgirdo ją šaukiant vardu. Atsigręžusi pamatė Emą, šioji atrodė egzotiškai graži afrikietiškų raštų šilkine suknele, įsisegusi milžiniškus auksinius būgnelio pavidalo auskarus. Laidos vedėja buvo ne viena. Sara ir nustebo, ir susinervino, pamačiusi su ja detektyvą Maiklą Vagnerį. Vangiai nužvelgė porą. Kai Ema ištiesė ranką, Sara ją vos palietė. Ema suėmė Saros plaštakas, paspaudė ir drąsinamai nusišypsojo.

– Nebuvau tikra, kad ateisit.

Sara atsakydama šyptelėjo – sunkiai pavyko.

Vagneris žingtelėjo atgal. Pasisveikino vos linktelėdamas, užtat gerokai ilgiau ir atidžiau nužvelgė.

Sara pati žinojo, kad atrodo klaikiai. Pastarosiomis dienomis ji beveik nieko nevalgė, tikriausiai numetė daugiau nei du kilogramus, po akimis maišeliai, apsirengusi baisiai – įlindo į pilkas medvilnines kelnes, ištraukusi jas iš nelygintų skalbinių krepšio, o mėlyno prigludusia apykakle megztinio petys buvo susilamdęs. Ji pamatė tai tik važiuodama į studiją. Žinoma, apranga ne visai tinkama debiutui per televiziją.

– Aš tik pasiimsiu pranešimus ir eisim į mano kabinetą, – šiltai tarė Ema.

Sara susiraukė. Negi dar nereikia skubėti į studiją? Argi jie nepradeda įrašo po pusvalandžio?

Ema tiesiog skaitė jos mintis.

– Dar turim kelias minutes.

– Klausykit, Ema, aš dalyvausiu ar ne? – Sara išgirdo išgąstį savo balse. Tu tai padarysi, Sara. Tu privalai.

– Atidaviau jam savo raštelį, – tarė Ema, rodydama į Vagnerį. – Ir papasakojau apie jūsiškį, Sara. Ir apie medalioną.

Medalionas. Sara buvo taip susirūpinusi įrašu, kad visai išmetė iš galvos tą šlykštų niekutį.

– Jei jus nuramins, žinokit, kad ir aš abi tas dienas kankinausi.

– Nenuramins, – tarė Sara. Jai patiko Ema, netgi kilo kvaila mintis, kad ja galima pasitikėti.

– Padariau tai dėl jūsų, Sara. Jaudinausi dėl jūsų. Nenoriu, kad taptumėte kita to šlykštynės auka.

Vagneris pagaliau prabilo:

– Pasikalbėsim Emos kabinete, – jo balsas buvo šaltas, su įniršio gaida.

Sara vangiai pažvelgė į jį.

– Norit pasakyti, kad arba jos kabinete, arba policijoje?

– Maiklas ne priešas, Sara, – tarė Ema, gindama detektyvą.

– Norėjau pasakyti, kad verčiau kabinete negu vestibiulyje, – šyptelėjęs tarė Vagneris.

Sara atlyžo prisiminusi, kaip jis padėjo šeštadienio rytą, kai kartu nuėjo paimti drabužių Melanei pašarvoti.

Sekretorė įleido juos pro apsaugos duris. Ema rodė kelią į savo kabinetą koridoriaus gale. Sienas puošė įrėminti diplomai už „Peržengus ribą“ ir kelios tikrai gražios Matiso reprodukcijos. Jos didžiulis stiklo ir vario rašomasis stalas buvo užverstas popieriais, knygomis, žurnalais, kompiuterio instrukcijomis ir kompiuterių diskų krūvelėmis.

– Dirbu šiukšlyne, – linksmai tarė Ema, nors tas guvumas neatrodė tinkamas tokiomis aplinkybėmis.

Jaučiasi kalta, pamanė Sara. Ir turi jaustis. Išdavė mane.

– Sėskim, – pasiūlė Vagneris.

Ema pakluso, grakščiai nusileido į vieną iš pilkšvai žalsvų krėslų prieš rašomąjį stalą. Prie sienos stovėjo didžiulė žalsva sofa.

Sara liko stovėti ir be įžangų puolė Vagnerį:

– Ką ji jums pasakė?

Vagneris atsisėdo ant sofos. Šiandien jis buvo apsirengęs paprastai – žalsvai rusvomis kelnėmis ir pilkšvais marškiniais atraitytomis rankovėmis. Airišką nertinį tik užsimetęs ant pečių. Jis labiau priminė koledžo dėstytoją, nei žmogžudystę tiriantį policininką.

– Sakė, kad gavot žinutę ir papuošalą iš Romeo.

Sara pašnairavo į jį.

– Laiškutis buvo nepasirašytas, o medalionas… Bet kuris kvailys galėjo įkišti jį į mano automobilį.

– Nemanot, kad tai nuo Romeo? – paklausė jis.

– O jūs manot? – įžūliai atšovė Sara.

– Ema sako, kad laiškelį išmetėt.

– Taip. Suplėšiau ir išmečiau į šiukšliadėžę.

– Kodėl? – griežtai paklausė Vagneris pakildamas. – Ar suprantate, kad galbūt sunaikinote labai svarbų įkaltį. Prakeikimas, Sara. Kodėl taip kvailai pasielgėt?

– Maiklai, kodėl puoli Sarą, lyg ji būtų įvykdžiusi sunkiausią nusikaltimą, – įsiterpė Ema. – Ji praėjo pragarą. Nusiramink.

Vagneris stovėjo taip arti Saros, kad ji užuodė citrininį skutimosi losjoną, sumišusį su cigarečių dvoku, įsigėrusiu į drabužius ir sklindančiu jam iškvepiant. Ji žingtelėjo atgal, bet ne dėl kvapo – nuo Vagnerio sklido per didelė įtampa.

– Prisipažįstu, pasielgiau kvailai. Apie nieką negalvojau, tik veikiau. Aišku? – atkirto ji, nukreipdama žvilgsnį į lygias baltas kabineto lubas, lyg ieškodama nusiraminimo.

– Gerai, Sara. – Vagneris nusigręžė. – Suprantu.

– Melas! – Jai nereikia jo supratimo.

– O medalioną taip pat išmetėt?

– Ne.

Vagneris nusišypsojo.

– Gera mergaitė.

– Tik jau nevaidinkit tėvelio! – atšovė ji.

Ema atsikėlė ir priėjo prie Saros.

– Tikras pragaras, – užjaučiamai tarė ji, apkabindama Sarą. – Bet dar ne pabaiga. Pati žinai, Sara. Nesibaigs, kol to niekšo nesučiups.

Niekas niekad nesibaigs, pagalvojo Sara, vis labiau nusimindama. O, jei tik įtūžis nepraeitų. Pyktis neleidžia prasiveržti kitiems jausmams. Pyktį įveiks, o štai kitus jausmus…

– Ar nuo to laiko, kai kalbėjot su Ema po laidotuvių, negavot jokių laiškelių, dovanų? – Vagnerio balsas jau ne toks oficialus, beveik raminantis.

– Ne. Todėl ir pamaniau… Man atrodė… Anksčiau jis taip nesielgdavo? Nesiųsdavo to šlamšto aukų seserims? Ar kitos turėjo seserų, draugių, ar…

Ema nuvedė Sarą į krėslą. Ši nesipriešindama atsisėdo. Ema prisėdo ant ranktūrio, tebelaikydama drėgną Saros ranką. Sara juto užplūstantį dėkingumą. Emos artumas ir parama padėjo šiek tiek apsiraminti, pasijusti ne tokiai vienišai. Akimirką įsivaizdavo, kad tai Melanė laiko jos ranką, Melanė gina ją, Melanė, kurios prisilietimas sako daugiau negu psichiatrų žargono krioklys, taip lengvai besiveržiantis jai iš lūpų.

Jiedvi su Melane retai liesdavo viena kitą – trumpas pakštelėjimas į skruostą per gimtadienius, abi dėl to nesmagiai jausdavosi. Taip reikėjo, buvo įsakyta.

– Pabučiuok seserį, Sara. Ne kiekvieną dieną mano dukra įstoja į Stanfordo universitetą.

Tėvas tiesiog švyti, žvelgdamas į savo brangiąją dukrelę. Toks pasididžiavimas. Toks džiaugsmas. Toks dievinimas.

Sara paklusniai prispaudžia lūpas prie vėsaus, lygaus Melanės skruosto.

– Sveikinu.

Ji šypsosi, lyg tikrai džiaugtųsi, bet visą laiką galvoja: „Nekenčiu tavęs, kad mane apleidai!“

Sara sumirksėjo nesigaudydama, ko detektyvas pritūpęs priešais ją. Ir sutriko nuo įdėmaus žvilgsnio – atrodė, pažiūrėjęs pakankamai ilgai ir įdėmiai, Vagneris įspėtų, kas ją jaudina. Ką gi, šaunesni už jį stengėsi, deja, nesėkmingai.

– Nesakau, kad Romeo ieško su jumis ryšių, Sara. Jei taip, tai tikrai rodytų jo nusikaltimo eigos pokyčius, kiek mums žinoma. Bet negalim nekreipt į tai dėmesio: gal dėl kažkokios priežasties jo elgesys kinta. Reikia labai rimtai apsvarstyti kiekvieną galimybę. Jei paaiškėtų, kad jumis susidomėjo Romeo, galbūt tai būtų esminis bylos lūžis, Sara. Tačiau jei tai tikrai jis, atsiduriate jo beprotybės centre. Nenoriu jūsų gąsdinti. Mes visą parą jus saugosim, neleisim nė plaukeliui nuo galvos nukristi.

– Šaunu, – piktai tarė Sara. – Bet kol mane prižiūrėsite, Romeo galės gundyti kitą auką, ruošdamas ją romantiškai vakarienei dviese jos namuose. Kiek dar bus aukų, kol jį sustabdys?

– Sara, mudu su Ema pakalbėjom ir nutarėm, kad jums neverta dalyvauti laidoje.

– Neverta? Nesąmonė. Ypač jei jūsų versija teisinga. Nėra kitų pėdsakų, ar yra? Jūs nieko neturit, išskyrus mane. Gal priversčiau jį pasirodyti. Jei ieško ryšių su manim, laida paskatins jį toliau bendrauti, tiesa? – Nelaukdama atsakymo Sara pažvelgė į Emą. – Ar dar nereikia filmuotis?

Vagneris nė nekrustelėjo.

– Ne, mes nežinom, koks čia žaidimas ir koks jūsų vaidmuo.

Sara niršiai pažvelgė į jį.

– Aš pati rasiu sau vaidmenį. Kaip man dar pabendrauti su Romeo? Gal manot, kad jei jau man rašo, tai atsiųs atgalinį adresą ir pradėsim susirašinėti? Eisiu į laidą, Vagneri. Išsakysiu savo mintis – ar bent tai, kas iš jų liko per tą niekšą. Ir jūs manęs nesustabdysit.

Vagnerio kantrybė seko.

– Ramiau, panele! Ne jūs vedat šią laidą.

Sara kandžiai šyptelėjo.

– Aš – ne. Ema veda.

– Labai gerai žinot, ką turiu galvoje. Norit atlikti savo vaidmenį? Puiku! Tai saugokite įkalčius ir leiskit mums dirbti savo darbą, – pratrūko Vagneris.

Ema dėbtelėjo į jį.

– Maiklai, nustok vaidinęs policininką.

Sara pažiūrėjo į laikrodį.

– Liko penkiolika minučių. Tau nereikia pasipudruoti ar panašiai?

Ema suraukė tamsius antakius.

– Kodėl neatidėjus keletą dienų, Sara? Tegul policija…

– Yra ir kitų laidų, kur mane sutiks išskėstomis rankomis. Juk tu nedrįsti…

– Galvoju apie tave, Sara, apie tavo saugumą, – atsiliepė Ema. Jos veidas buvo griežtas.

– O aš galvoju apie Romeo. Tebūsiu prakeikta, jei leisiu jam taip lengvai išsisukti, daryti ką nori. Kitą pergalę matys kaip savo ausis. Aš sutrukdysiu. Nenumanau, kokį žaidimą jis žaidžia, bet žinau viena: visada jaučiausi auka – mamos dukrelė – silpna, kompleksuota, nenutuokianti, kaip elgtis, visad besislapstanti, išsigandusi, bijanti net savo pačios šešėlio. Nusibodo. Turiu ką nors padaryti, nes nebepajėgsiu taip ilgiau gyventi. Ar galite tai suprasti?

Ema žvelgė užjaučiamai. Vagneris taip pat. Bet Sarai reikėjo ne jų užuojautos, o veiklios pagalbos.

– Melanė metė jam iššūkį, – ryžtingai tarė Sara. – Pasakė jam ir visiems tai, kas, jai atrodė, jį išgąsdino. Dabar mano eilė. Melanė manė nuspėjusi jo mintis, per daug analizavo. Aš ketinu pažiūrėti tiesiai jam į akis.

Vagneris papurtė galvą.

– Tai beprotybė…

– Bet nemanėt, kad buvo beprotybė, kai Melanė dalyvavo laidoje, – atžariai atkirto Sara.

– Norėčiau, kad to nebūtų dariusi… – Jis nusuko žvilgsnį ir nutilo.

– O gal verta pabandyti, Maiklai? – pagaliau pratarė Ema. – Gal tai jį išrūkytų, kaip viliasi Sara.

– Tai man ir kelia nerimą, – burbtelėjo Vagneris.

– Jei prie Saros kimba ne Romeo, o koks kitas šunsnukis, – toliau kalbėjo Ema, – išsakiusi, ką galvoja, Sara bent jau pajus palengvėjimą.

– Žiūrėkit tiesai į akis, Maiklai, – nenusileido Sara. – Šiuo metu aš – geriausias mūsų šūvis…

Vagnerio veidas apsiniaukė.

– Mūsų? Kieno…

Jį nutraukė Emos vidaus telefono skambutis. Ji paspaudė mygtuką. Garsiakalbyje sutraškėjo sekretorės balsas:

– Jus kviečia filmuoti įrašo, panele Margolis.

– Jau einam, Džina.

Vagneris ketino prieštarauti, bet Ema jį nutraukė:

– Ar turi geresnių minčių, Maiklai?

– Nori paklausti, ar turiu blogesnių? – sarkastiškai, bet liūdnai atkirto detektyvas.

Kaulėta jauna moteris, mūvinti džinsais ir vilkinti dulksva palaidinuke, be skrupulų pasodino Sarą ant sukamosios kėdės prie stalo Emos dešinėje. Įspraudė į rankas miniatiūrinį mikrofoną ir liepusi pasikišti po megztiniu, kad nesimatytų laido, prisegė jį prie apykaklės.

Sara vos spėjo susigaudyti, o Ema jau įsispraudė į savo vietą, prisisegė mikrofoną ir raminamai spustelėjo ranką. Kitą akimirką Sara pamatė užsidegant raudoną kameros lemputę priešais Emą.

Apkūnus vyras su ausinėmis ir prie jų pritvirtintu mikrofonu davė ženklą laidos vedėjai.

Šalta, susikaupusi Ema pradėjo kalbėti, tiksliau – skaityti bėgančias eilutes ekrane virš kameros objektyvo.

– Sveiki sugrįžę po pertraukos. Kaip žadėjau, šiandien turime ypatingą viešnią – panelę Sarą Rozen. Visi laidos dalyviai užjaučia ją dėl praeitą ketvirtadienį nužudytos sesers, daktarės Melanės Rozen. Aš įsitikinusi, kad daugelis iš jūsų pradėjote žiūrėti mūsų laidą, kai pateikėme ekspertės Rozen pastabas apie žudiką, vėliau jis ir jai atėmė gyvybę.

Ema pasidėjo rankas ant stalo. Už jos ant sienos buvo daugybė televizorių. Sara spoksojo tiesiai į studijos monitorių. Ekrane buvo matyti tik Ema Margolis, ir žiūrovams atrodė, kad programos vedėja sėdi prie stalo viena. Keistas jausmas – lyg Sara visai neegzistuotų.

– Romeo. – Ema padarė pauzę, žiūrėdama tiesiai į kamerą. – Nežinau, kaip jums, bet man šis vardas stingdo kraują.

Sara žvilgterėjo į suflerio ekraną. Šių žodžių nebuvo. Ema juos pasakė ekspromtu. Vėl nukreipė akis į monitorių – visą ekraną užpildė Ema, veide sielvartas ir neapykanta. Sara juto, kad ir taip abejotina jos tvirtybė ėmė bliūkšti, o pamačius raudoną lemputę ant kameros priešais pasidarė dar blogiau. Dabar monitorius rodė jas abi.

Sara nervingai sumirksėjo, pirmą kartą išvydusi save ekrane. Atrodė siaubingai. Gal nereikėjo atsisakyti grimo? Bet ji atėjo čia ne tam, kad gražiai atrodytų ar surengtų spektaklį. Tai dėl ko? Jei pati žinotų! Jei galėtų perskaityti ką nors suflerio ekrane!

Ema baigė pasiruoštą pristatymą:

– Sara Rozen šį vakarą atėjo pas mus, nes įtūžusi ir paveikta beprasmiškos žiaurios sesers žmogžudystės nori kalbėti, kreiptis tiesiai į žudiką – tiesiai į Romeo. Aš įsitikinusi, kad visi plojate jai už drąsą. Žinau, tai tiesa.

Ema pažvelgė į ją, drąsinamai nusišypsojo.

– Sara…

Staiga Sara pasijuto spoksanti į tuščią suflerio ekraną, į ją nukreiptoje kameroje degė raudona kiklopo akis. Studijoje spengė tyla.

Sara suglaudė ant stalo drėgnus delnus, paskui pasidėjo rankas ant kelių, pažvelgė į monitorių ir pamatė, kad dabar ekrane tik jos veidas. Nors iš tikrųjų Ema sėdėjo visai šalia, Sara pasijuto visiškai vieniša, kaip ir televizijos ekrane. Ji išsigando. Gal bėgti? Bet prisiminė Romeo. Jis sėdės vėlų vakarą ir žiūrės į ją. Jausis išdidus, planuos naują gundymą. O gal jau ėmėsi darbo? Ar jis asistuoja jai? Ar Vagneris teisus? Jam neužteko Melanės? Reikia ir sesers?

Sara trenkė kumščiu į stalą.

– Tu išsigimėli! – suriko Sara kamerai. – Niekingiausias pasaulio šliuže! Ar bent žinai, koks esi šlykštynė? – Jos skruostai degė, balsas trūkčiojo. – Mano sesuo sekė tavo pėdomis, ar ne? Permatė kiaurai tavo ploną apsimetimo apvalkalą, kurio nepajėgė permatyti kitos vargšės tavo nužudytos moterys. Ar ne todėl ją nužudei? Buvo per daug priartėjusi prie tavęs, suprato, koks esi iš tikrųjų. Baily! Išsigandai, kad pagaliau tave demaskuos! O ką manai apie mane? Ar ir aš jau artėju prie tavęs? – Sara drebėjo iš įniršio. – Tu negali toliau siautėti! Tave reikia sustabdyti! Tu bailys… bailys! – Ji daužė abiem kumščiais į stalą.

Daužė netgi tada, kai studijoje paskelbė pertrauką.

Vagneris sustabdė Sarą, einančią prie laukujų studijos durų.

– Kaip jautiesi? – paklausė jis.

– Ne į temą, ar ne? – Sara buvo visiškai sutrikusi, išsekinta savo protrūkio.

Jis nusišypsojo.

– Ne. Atrodė galingai. Kaip Ema sakė – bent jau pajusi palengvėjimą.

– Palengvėjimas dar neatėjo.

Vis dėlto šilta Vagnerio šypsena privertė pasijusti šiek tiek geriau.

– Parvešiu tave namo, – pasisiūlė jis.

Sara žingtelėjo atatupsta. Taip gerai ji dar nesijautė.

– Aš su automobiliu.

Nesiartink prie manęs, Vagneri. Ir taip pakankamai turiu bėdų.

– Sara, neatstumk manęs. Noriu tau padėti.

– Kaip padėjai Melanei? – atšovė ji. Pyktis vėl išsiveržė iš to amžinai pilno šulinio jos viduje. Pykčio persmelkti žodžiai krito lyg smeigtukai į magišką amuletą. – Ko nori? Treniruotis, kol pasieksi tobulybę?

Vagneris gailiai atsiduso.

– Ir mes norim jį sustabdyti, Sara.

Ji pasijuto plėšiama pusiau. To jau per daug. Kad ir kokios negandos ją užklupo, jautė stiprėjantį potraukį Maiklui Vagneriui. Ne, ji nemanė, kad iš to kas nors išeis. Neleis, kad tai įvyktų.

Nespėjus išeiti pro duris, administratorė pravėrė langelį ir pašaukė:

– Panele Rozen. Skambino iš jūsų darbo ir paliko žinutę.

Sara nustebusi priėjo prie langelio ir pasiėmė raštelį. Žvelgdama į Vagnerį pamatė, kad šis sunerimęs, tikriausiai pamanė, kad Romeo jau atsiliepė į jos kalbą.

– Tai iš Bernio, bendradarbio, – pasakė ji Vagneriui, – Eik. Matyt, kas nors įvyko darbe.

– Tikrai nenori, kad palaukčiau ir palydėčiau iki automobilio?

– Dėl Dievo, dabar šviesu. Aplink žmonės. Tikrai nemanau, kad Romeo iššoks iš laiptinės ir nusitemps mane.

– Vis dar netiki, kad jis tau siuntinėja dovanas. Žinok, mes nenorim rizikuoti. Sutariau, kad tave saugos visą parą. Vienas iš mūsų vaikinų lauks prie namų, kai grįši. Važiuosi tiesiai namo?

– Taip.

– Gerai, užeisiu šiek tiek vėliau paimti medaliono.

Ėmusi rinkti darbo numerį Sara prisiminė, kad medalionas automobilyje, tačiau Vagneris jau buvo išėjęs pro duris. Nieko, atiduos vėliau, kai jis užsuks.

Bernis atsiliepė po antro skambučio.

– Ačiū Dievui, paskambinai, Sara.

– Kas atsitiko?

– Kur tu?

– Vis dar televizijos studijoje. Berni, tavo balsas toks liūdnas. Negąsdink manęs.

– Mes abu išsigandę, Sara. Šiandien kai ką gavom su įstaigos korespondencija. Tiksliau, atėjo kartu su kitais laiškais, bet ant voko nėra jokio pašto spaudo. Neklausk manęs, kaip jis įsimaišė į krūvą.

– Ką? Kas ten? – Saros balsas atkreipė administratorės dėmesį. Atgręžė jai nugarą.

– Atrodė kaip įprastas užuojautos atvirukas. Jų čia nemažai prisikaupė. Bet šis adresuotas tau per mane, todėl atplėšiau. Sara, tai Valentino dienos atvirukas – raudona širdutė.

Sara atsirėmė į pertvarą, kad neprarastų pusiausvyros.

– Kas… ten parašyta?

– Tik viena eilutė: „Ar žiūrėjai į medaliono vidų?“ – Jis padvejojo. – O apačioje… „Romeo“.

Ji užsimerkė – prieš akis viskas plaukė, tarsi staigiai kristų žemyn. Kai nudribs, tai ne ant žemės, o tiesiai į laukiantį bepročio glėbį. Kaip galėjo būti tokia naivi? Kvaila, kvaila mergiūkšte, tu niekad nesuvoki, kas vyksta.

Bernis sunkiai alsavo kitame laido gale.

– Koks medalionas? Kas čia vyksta, Sara? Nusiminęs paskambinau į policiją, kalbėjau su detektyvu Alegru. Jis kažką pasiuntė paimti to raštelio. Sara, kas čia, po velnių, vyksta?

Išslinkusi iš televizijos studijos ir eidama į automobilių aikštelę už kampo, Sara taip drebėjo, kad juto virpesius pirštų galiukuose, paduose, pakaušyje.

Sunkiai atsirėmė į priekines automobilio dureles iš keleivio pusės ir prieš atidarydama jas pamėgino atgauti kvapą, atsikratyti apėmusio siaubo. Piktai purtė galvą. Jis jau darbuojasi. Jei dabar palūš, jis viską užbaigs.

Atplėšusi dureles sudribo į vietą šalia vairuotojo, įsistebeilijo į pirštinių skyrelį. Ją pykino. Sara prisiminė nevalgiusi pietų. Išvis kada valgė?

Atidaryk daiktinę, Sara. Buvai gana drąsi, žiūrėdama į kamerą. Taip, bet tada dar netikėjai, kad tai Romeo darbas. Nagi, nagi. Negi tikrai nežinojai? Kodėl visada sau meluoji?

Iš pradžių ji nepamatė medaliono. O ką, jei jis jau pasiėmė? Kitąkart jį ras? Ar jis ją mérgina, ar varo iš proto? Pagaliau koks skirtumas?

Karštligiškai išvertusi lauk popierius ir kitokį šlamštą, pagaliau rado medalioną – auksinę širdutę, skleidžiančią gyvybę, pulsuojančią, kvepiančią. O Viešpatie…

– Sara!

Ji taip išsigando, išgirdusi savo vardą, kad vos netrinktelėjo galva į automobilio lubas.

– Tu, – aiktelėjo ji.

Vagneris pasilenkė ir įdėmiai pažvelgė į ją, jo išraiška buvo neįprastai švelni.

Žiūrėdama į jį Sara jautė beveik fizinį skausmą. Nukreipė žvilgsnį į medalioną, ištiesė į jį ranką, bet Vagneris sugriebė jos riešą. Paskui išsiėmė iš kišenės popierinę nosinaitę ir atsargiai suėmė medalioną.

– Jį reikės ištirti – gal rasime pirštų atspaudus.

– Tai nuo jo. Dabar jau žinau, – jos balsas skambėjo keistai, ji norėjo, kad tai būtų ne jos balsas. Ne, norėjo iš viso čia nebūti, pabėgti nuo savo balso, pabėgti nuo visko. Tu savo motinos dukra, ir nepamiršk šito!

– Taip, – blaiviai tarė Vagneris. – Ką tik kalbėjausi su Alegru automobilio telefonu. Jis man pasakė apie raštelį, kurį gavo tavo draugas Bernis. Tikėjausi dar rasti tave čia. Žinojau, kad būsi… nusiminusi.

Jos akys nukrypo nuo Vagnerio į medalioną jo rankoje.

– Jame… kažkas yra.

Ir tai jau buvo girdėjęs. Reikėjo tik pažiūrėti, kas viduje.

Jis įdėmiai žvelgė į ją.

– Ar nori pažiūrėti?

Sara negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo auksinio spindesio servetėlėje. Medalionas jau nebuvo paprastas niekutis, keistas kažkokio šunsnukio pokštas. Tarsi jos pačios širdis gulėjo Vagnerio rankoje; bet širdis vis dar skausmingai daužėsi jos krūtinėje.

– Atidaryk! – šiurkščiai paliepė ji.

Netardamas nė žodžio Vagneris išsiėmė dar vieną popierėlį, suėmė už kilputės ir atidarė medalioną.

Sara manė esanti viskam pasiruošusi, bet pamačius, kas viduje, akys prisipildė ašarų. Dešinėje širdelės pusėje buvo mažytė Melanės nuotrauka. Melanė, graži, gyvybinga paauglė, šypsosi fotoaparatui. Visa švyti kupina gyvenimo džiaugsmo. Sara iš karto atpažino nuotrauką – iškirpta iš Melanės mokyklos metraščio. O nuotrauka kairėje širdutės pusėje? Sara ir šią atpažino. Liūdna maža mergytė, akys nuleistos, lūpos perkreiptos. Ji gerai prisiminė, kada fotografuota – po vieno iš žeminančių šokių rečitalių…

– Nusišypsok, Sara.

– Aš stengiuosi, tėti. Labai stengiuosi, – vaikiškas balselis kupinas nevilties.

Kai Sara grįžo iš studijos, po dvidešimties minučių prie jos durų pasirodė Bernis. Iš pradžių manė jį atvažiavus įsitikinti, kad jai nieko neatsitiko. Bet pamačiusi įtampą jo veide, suprato, kad tai tik noras.

O, ji būtų daug davusi, kad norai pavirstų tikrove.

– Kas atsitiko? Tik nesakyk, kad atsiuntė dar vieną… laišką.

Bernis pakėlė akis į lubas.

– Tai ne lietus, tai tikra audra…

Sara metė į jį abejingą, pavargusį žvilgsnį. Kiek dar siaubingų dalykų įvyks, kol tas košmaras baigsis?

– Na, kas dar?

– Kai pakalbėjau su tavim, po penkių minučių man į darbą paskambino daktaras Feldmanas. Vėl paskambinau į studiją, bet jau buvai išėjusi.

– Feldmanas tau skambino?

– Ieškojo tavęs. Deja, jis nusprendė šiandien papasakoti tavo tėvui apie seserį. Nori, kad tuoj pat atvažiuotum į slaugos namus. Sakė lauksiąs tavęs.

Sara nekrustelėjo. Nepajėgė judėti, netgi kvėpuoti reikėjo prisiversti.

– Aš tave nuvešiu.

Ji papurtė galvą.

– Aš neprašau leidimo, – tvirtai pareiškė Bernis.

Jos lūpose šmėkštelėjo šypsena.

– Myliu tave, Berni.

– Žinau, mieloji.

Vagneris sekiojo akimis porininką, energingai vaikščiojantį pirmyn atgal tarp stalų policijos nuovados kambaryje.

– Man nepatinka, – burbtelėjo Alegras.

– Kas nepatinka?

Alegras įtūžęs dėbtelėjo į jį.

– Viskas. Kodėl jai leidai dalyvauti toje prakeiktoje laidoje?

– O ką turėjau daryti? Sulaikyti? – atkirto Vagneris. – Už kokį nusikaltimą? Beje, ji manė, kad ją persekioja kažkoks šunsnukis, kol…

– Reikia ją išsikviesti ir pareikšti kaltinimą už įkalčių slėpimą, trukdymą tyrimui…

– Prakeikimas, Džonai. Jos nepaveiksim – tik priversim dar labiau užsisklęsti nuo mūsų.

Alegras pagriebė plastikinį krepšelį, kuriame buvo širdies pavidalo atvirukas ir vokas.

– Jokio pašto spaudo. Niekas Reabilitacijos centre nesuvokia, kaip jis įsimaišė į korespondenciją. Palikau Korkį, kad apklaustų visus darbuotojus. – Alegras bjaurėdamasis pažvelgė į medalioną plastikiniame maišelyje.

– Ar Sara sakė, iš kur nuotraukos?

– Ji įsitikinusi, kad sesers paimta iš mokyklos metraščio, iškirpta iš žolės riedulio, diskusijų ar plaukimo komandos nuotraukos. Daktarė žaidė įvairiose komandose. Jau pasiunčiau berniukus į jos namus paieškoti to metraščio.

– Tikriausiai Romeo jį nušvilpė, – tarė Alegras. – O iš kur Saros nuotrauka?

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Iš šeimyninio albumo. Taip pat tikriausiai iš daktarės namų. Kiek mums žinoma, jokių albumų nerasta. Bet jei mums nepavyks iš karto…

Alegras pasuko prie vieno iš uniformuotų policininkų, ką tik įžengusių į kambarį.

– Mileri, nunešk visa tai į laboratoriją. Pasakyk, kad mes norim kuo greičiau sužinoti rezultatus, – jo balsas suskambėjo įsakmiai.

Vagneris žiūrėjo, kaip Mileris paima iš Alegro daiktus, linkteli ir išeina.

– Gal šįkart pasiseks, – tarė jis.

– Tikrai. O gal tas suknistas pragaras užsirauks? – Alegras atvertė Melanės Rozen bylą ir susirado laboratorinių išvadų skyrių storo tomo pabaigoje. Pačiam viršuje buvo naujausi pranešimai iš laboratorijos ir teismo medicinos ekspertų išvados. – Mes aklavietėje. Nėra jokių pirštų atspaudų, jokių kraujo lašelių ar pėdsakų, nors jis turėjo būti visas išsiterliojęs.

– Gal jis būna nuogas, kai jas tvarko, ar pasiruošęs drabužių, batų pamainą. – Vagneris prisėdo ant porininko rašomojo stalo kampo.

Alegras skaitė pranešimą:

– Spermos pavyzdys patvirtina tą pačią kraujo grupę, kaip ir kiti. DNR tyrimas užtruks kelias savaites, bet, galiu lažintis, taip pat sutaps. Taigi žinome, kad veikėjas tas pats. Telieka jį rasti.

– Aš vis dar manau, kad Peris – geriausias taikinys. Ar nėra nieko naujo apie jį?

– Nieko. Jokio ryšio su kitomis aukomis. Vaikinai visur rodė Perio nuotrauką, bet niekas neatpažino. Tikriausiai mes klaidingame kelyje.

– O kas dar? Atrodo, daktarė jį pažinojo. Visai įmanoma, kad ir Sara jį pažįsta.

– Dar yra buvęs daktarės vyras. Gal jis sudarė tą beprotišką schemą: norėjo pašalinti žmoną, o kitas nužudė tam, kad nukreiptų dėmesį.

– O kaip paaiškinsi laiškelius seseriai?

– Gal jis ir yra tas niekuo neišsiskiriantis psichopatas psichiatro drabužiais?

Vagneris šyptelėjo.

– Tau jis nelabai patinka, ar ne?

– O tau? – šiurkščiai atkirto Alegras.

Vagnerio šypsena paplatėjo.

– Irgi nelabai.

– Tačiau mes kalbame ne apie asmenines simpatijas, – tarė Alegras.

– Be abejonės, Denisonas – kietas riešutėlis. Bet žinai seną posakį, Džonai, net ir kietas riešutėlis kada nors skyla.

Alegras kimiai nusijuokė.

– Kada nors. Taip pasakyk Sarai Rozen. Tai ją tikrai nuramins.

– Liepiau ją saugoti ištisą parą. – Vagneris įsikišo tarp lūpų cigaretę ir prisidegė, stovėjo vos už kelių pėdų nuo prikalto prie būstinės sienos plakato – ČIA NERŪKOMA.

Alegras priėjo prie kavos aparato ir, pažvelgęs į apmūsojusį puodelį, susiraukė.

– Manau, daugiau nieko nenuveiksime, kol jis nežengs kito žingsnio prie Saros.

– Sara – kieta asmenybė. Jos nenuspėsi, – Vagneris nutilo, atsainiai vartydamas pranešimus ant stalo. – Bet kai kuo ji panaši į seserį.

– Ji visiškai sutrikusi. Kuo gi ji tau panaši į Melanę?

– Nežinau, ar mokėsiu paaiškinti. Keista, bet kai pirmą kartą pamačiau Sarą, pamaniau, kad jos su daktare – visiškos priešingybės. Žinoma, ne vien išvaizda – ir kaip asmenybės. Prie Saros sunku prieiti, šiuo požiūriu ji net persistengia. Atrodo, vienu metu veržiasi į visas puses. Daktarė visada žinodavo, ką daro ir kodėl. Šaltakraujiška, aiškaus proto, susivaldanti.

– Kol kas nematau jokio panašumo, – tarė Alegras neišskaitoma išraiška.

– Taip. Vargu ar ir Sara mato. Ji laiko save nevykėle ir mano, kad seseriai viskas sekėsi. Tačiau moka nustebinti ir tikrai mane stebina. Vos manai, kad jau palūš, ji staiga šoka į patį ringo vidurį ir parodo, ko verta. Galbūt ji nelaimės, bet be kovos nepasiduos.

Alegras įsipylė puodelį rytinio pliurzalo.

– Žinai, ką manau apie abi seseris? – iš lėto tarė Vagneris.

– Ką? – Alegras įsimetė kupiną šaukštelį cukraus į puodelį ir pamanė, kad būtų neblogai dar keletas taurelių viskio.

– Tik nesijuok, negaliu kitaip paaiškinti. Jų visuma didesnė už dalių sumą.

Alegras kilstelėjo gauruotą antakį.

– Nori pasakyti, kad negalima lyginti?

Vagneris lėtai linktelėjo ir nusišaipė:

– Ei, juk aš studijavau filosofiją koledže. Ko iš manęs norėti?

Alegras atsisėdo prie savo stalo, pakėlė prie lūpų puodelį, išgėrė per saldžią atvėsusią kavą, nė nejausdamas šlykštaus skonio.

Jis pasiėmė darbinę Romeo bylą, atsivertė skyrių „Aukos“; žvilgsnis nuslydo visų penkių nusikaltimų vietų nuotraukomis, suklijuotomis viename puslapyje.

Diana Korbet – pirmoji žinoma Romeo auka. Balandžio 22 diena. Jos nuotrauka buvo viršuje dešiniame kampe. Aukšta atletiška advokatė, specializacija – bankroto bylos. Lavoną rado šeimininkė jos bute Žaliojoje gatvėje. Diana buvo mirusi jau mažiausiai dvi paros. Šalia Dianos nuotraukos – Dženiferės Hol fotografija. Puikios figūros blondinė, biržos maklerė, draugų nuomone, energinga ir agresyvi. Rado vyras, su kuriuo gyveno dešimt metų. Jis grįžo diena anksčiau iš dalykinės kelionės, norėdamas nustebinti žmoną gimtadienio proga. Dženiferei Hol birželio 9 dieną sukako trisdešimt metų. Tą datą du kartus iškalė jos antkapyje.

Karenos Ostin nuotrauka buvo tiesiai po Dianos. Trečioji Romeo auka – liauna it nendrė, raudonplaukė, strazdanota. Vienos firmos iš Sąjungos aikštės konsultantė. Šefas ją labai vertino, jai ką tik buvo paaukštintos pareigos. Ta proga visa kontora šventė – dvi dienos prieš nužudymą rugpjūčio 21-ąją. Ketvirtoji auka – Margaretė Ana Beiner, graži mažutė brunetė, sociologijos dėstytoja, nužudyta rugsėjo 16-ąją. Nuotraukos kampe ant pietų stalo matyti krištolinės taurės, nepaliestas kiaulienos kepsnys ir kraujuotas peilis, kuriuo ji ketino pjaustyti mėsą.

Ir pagaliau Melanė. Nepadorus išmėsinėto kūno vaizdas ant kraujuotos karamelinės spalvos sofos. Ši nuotrauka buvo vienintelė, į kurią Alegras negalėjo prisiversti žiūrėti.

Jis užvertė bylą ir mintimis grįžo į tą vėlyvą vakarą vasario mėnesį, kai nuėjo į jos kabinetą aptarti žmonos guldymo į psichiatrijos ligoninę.

Jis fotelyje prieš ją, sukryžiavęs kojas, mėgina paslėpti kauburį kelnėse. Ji sėdi prie rašomojo stalo.

– Ar lankysit ją, kol bus ligoninėje? – klausia ji.

– Neketinau… Mes gyvenam atskirai.

Melanė pakyla nuo kėdės, apeina rašomąjį stalą, pasiremia ant jo. Jaudina jos kvepalų aromatas, ilgos gražios kojos, sukryžiuotos ties kulkšnimis. Jaučia, kaip jo vyriškumas dar labiau kietėja, net ima skaudėti.

– Manau, abiem bus geriau, jei nelankysit.

Jam palengvėja ir jis nusišypso. Netgi nereiks jaustis kaltam – laikysis gydytojos nurodymų.

Ji taip pat nusišypso, lyg žinodama, ką jis mąsto, ir ne tik apie Greisę.

– Tu alkanas, Džonai?

Vis tebesišypsodama permeta jį akimis. Jis ją, abu susižvalgo.

– Aš nelabai gera virėja, bet bus skanu, pažadu.

Prakaitas žliaugia. Velniava. Pasakyk pagaliau!

– Ar bus… košerinis?

– Ar tu žydas? – jos tonas atvirai pašaipus.

Jis neįsitikinęs, kad ji neerzina, kad nebando, norėdama įsitikinti, ar tikrai jis toks niekam tikęs vyras, kokį jį vaizduoja žmona.

Ji nejuda, leisdama apsvarstyti pasiūlymą, bet jis žino, kad tiki laimėjusi.

Jis mano, kad tuoj pralaimės, jei dar leis vaizduotei įsisiūbuoti.

Seka jai iš paskos į viršų, gėrėdamasis gundomai banguojančiais jos klubais.

Pasodina jį svetainėje, atneša viskio, netgi neklausdama, ar jis nori. Žino pati. Atsisėda šalia ant sofos, žiūri, kaip jis makteli vienu godžiu gurkšniu, paima iš jo taurę.

Atvirai stebi jo tarpukojį. Tai jį ir jaudina, ir trikdo. Ji čia šeimininkė, ji valdo padėtį. Kažkuri jo kertelė bijo, tačiau ne tokia svarbi, kaip ta liepsnojanti.

Jos lūpos praviros. Kažką sumurma. Jis negirdi, turi pasislinkti arčiau.

Ji vėl pakartoja, garsiau šnibždėdama jam į ausį. Šįkart jis girdi aiškiai.

Sara su Berniu įstrigo transporto spūstyje ant Įlankos tilto. Bernis susirūpinęs žvelgia į ją.

– Sara, tu išsikraustei iš proto.

– Ką dar girdėjai?

– Kodėl nepasakei, kad tas maniakas tau rašo? – priekaištauja jis. – Siuntinėja dovanas?

– Dovaną. Tik medalioną. Kol kas. Juk sakiau, iki šios popietės nežinojau, kas jį atsiuntė.

– Bet ko reikėjo eiti į tą laidą? Mesti jam iššūkį? Ar bent suvoki, į ką veliesi?

– O ar tas niekšas man leidžia rinktis?

Bernis jau prarado savitvardą.

– Manai, kad iššaukusi jį į dvikovą eteryje nepabloginai padėties?

– Kaip tu nesupranti? Aš ir taip įklimpusi iki ausų. – Sara neketino išlieti pykčio ant Bernio, bet apsidžiaugė jam prasiveržus, meldė, kad tas pyktis sulaikytų artėjančią isteriją. – Jei nori žinoti, žadu dar kartą dalyvauti laidoje, – įžūliai pridūrė ji. Paversti persekiotoją persekiojamuoju.

– Tu nepajėgi blaiviai mąstyti. Nesiginčysiu su tavim. Pasikliausiu tais detektyvais, tik žiūrėsiu, kad nekištum galvos…

– Tais detektyvais? Vagneriu? Alegru? Iš jų jokios naudos. Penkios moterys nužudytos, Berni. Viena jų – mano sesuo. Atrodo, Romeo numatęs mane kaip šeštą auką, ir jei nieko nedarysiu… – beviltiškai baigė ji.

Bernis sielvartingai ir užjaučiamai atsiduso.

– Sara, nuo šiol nebeturėsiu nė vienos ramios akimirkos, kol to gyvulio nesučiups. Persikelk pas mane. Kai pagalvoju apie tave vieną tame žiurkyne…

– Pasižiūrėk į veidrodėlį.

– Ir ką?

– Ar matai tą juodą sedaną už dviejų automobilių nuo mūsų?

Bernis pakreipė veidrodėlį.

– Matau.

– Seka iš paskos nuo pat mano namų.

Bernis išbalo.

– Tu manai…

– Nusiramink. Tai faras. Mane saugo visą parą, San Francisko policijos rūpestis. Tad tau nereikia jaudintis.

– Vis tiek norėčiau, kad pagyventum pas mane. Vietos užtektų. Ir su Toniu susipažintum.

– Ką sakai?! Jis jau persikraustė pas tave?

– Tu tokia ciniška, kai kalbama apie meilę, Sara.

– Dėl to nesiginčysim, Berni.

Dėl didelio eismo jie užtruko ir kai atvyko į Belevistos slaugos namus, buvo jau gerokai po šešių. Bernis stūmėsi savo vežimėliu pagrindinio pastato rampa, Sara sekė iš paskos.

Kaip tėvas reagavo į numylėtos dukrelės Melanės mirtį? Kaltins Sarą? Juk galų gale ji visada dėl visko likdavo kalta. Ar ne dėl to ir įvyko ši tragedija, kad ji buvo bloga duktė ir bloga sesuo? Jei būtų ne taip gynusis, mažiau pavydėjusi, labiau bendravusi, gal būtų kaip nors išgelbėjusi Melanę.

– Jei tu kiekvieną minutę negalvotum vien apie save, – griežtai sako tėvas, – to nebūtų įvykę.

Jai dešimt metų, ji stovi už tėvo kabineto durų namuose Malūno upės slėnyje.

– Aš nenorėjau…

– Tu niekad nenori, – nutraukia jis. – O dabar sesers ranka gipse.

– Ne aš sulaužiau jai ranką, – ji atžariai murma. – Melanė nukrito nuo dviračio.

– Ar tai tu įkalbėjai seserį dviračiu važiuoti į savo draugės Lilės namus?

– Bonės.

– Ką?

– Į Bonės. Ne į Lilės. Bonės namuose buvau pamiršusi Gordą.

Gorda – jos mylimiausias minkštas žaisliukas – ruda beždžionėlė. Sara su ja miega, visur nešiojasi. Tėvas kalba, kad jau laikas atpratinti ją nuo to pereinamojo objekto. Sara norėtų, kad jis numylėtos Gordos nevadintų pereinamuoju objektu. Nekenčia, kai kalbėdamasis su ja tėvas vartoja savo psichiatrijos terminus. Narciziška… skrupulinga, pasyviai agresyvu, analinė stadija. Ji nežino, ką jie reiškia, tik visada susigėsta išgirdusi.

Tėvas prismeigia ją tuo kaltinančiu žvilgsniu. Sara suspaudžia kojas. Ne dėl to, kad jos virpa, jog neapsišlapintų. Ką jis darytų, jei ji staiga apsiusiotų jo gražųjį persišką kilimą.

– Mes tik prieš kelias savaites ilgai kalbėjomės, Sara, kad nedraugautum su Bone.

– Aš ir nedraugauju, – bando apsiginti. – Mes beveik nesusitinkam.

– Tas jos brolis tikras vargas.

Tėvas kalba apie keturiolikmetį Bonės brolį Stivą. Sarai patinka Stivas. Ji kaip kvailė prisipažino Bonei. Ši sukikeno ir pasakė:

– Per vėlu. Tavo sesė jau susiuostė su juo.

Ji nori pasakyti tėvui, kad nė nereikėjo įkalbinėti Melanės dviračiu važiuoti į Bonės namus. Seseriai tai buvo puiki priežastis pamatyti Stivą. Bet negali to sakyti tėvui. Jis dar labiau supyks. O tada Melanė nirš ant jos. Labai nirš.

– Sara, tu neklausai, ką aš sakau.

Iš pradžių ji pamanė girdinti tėvo balsą, bet vėliau suvokė, kad tembras jau nebe šiurkštus ir kaltinantis. Jame skambėjo rūpestis. Bernio balsas. Bernis laikė atidaręs duris į slaugos namus.

Sara buvo sustojusi už kelių pėdų, lyg kažkas būtų ištepęs klijais padus ir jie būtų prilipę prie žemės.

– Tau nebūtina ten eiti, – švelniai tarė Bernis.

Ji papurtė galvą.

– Ne, ne dėl to. Tai tik… Viešpatie, Berni, pradedu prisiminti…

– Ką?

Ji nuleido rankas prie šonų ir pamėgino nusišypsoti.

– Tarpsnius iš praeities.

Bernis viską žino apie Saros amneziją, kad ji beveik neprisimena vaikystės.

– Ką nors bloga?

– Ar gali būti kitaip?

Šįkart Feldmanas laukė vestibiulyje. Vos jiems įžengus, pašoko nuo kėdės. Iš jo išraiškos Sara suprato, jog nesitikėjo, kad ji atvažiuos ne viena, o dar su buvusiu pacientu. Besiruošiančiam ginti magistro darbą Berniui buvo užėjęs depresijos priepuolis, ir kažkuris psichiatras norėjo jam prirašyti prozako. Sužinojęs, kad Bernis buvęs narkomanas, pabijojo skirti šiuos vaistus ir nutarė pasikonsultuoti su kokiu nors žymiu specialistu – iš visų miesto psichiatrų pasirinko daktarą Stenlį Feldmaną.

Sara turėjo pripažinti, kad buvęs jos gydytojas krizę Berniui padėjo įveikti be vaistų.

– Kaip jis? – paklausė Sara, kai Bernis ir Feldmanas pasisveikino.

– Pasikalbėkim gydytojų kambaryje, – tarė Feldmanas. – Berni, atsigerk limonado ar šiaip ko. Vestibiulio kairėje yra kavinukė. Susitiksi su Sara čia.

Bernis žvilgtelėjo į Sarą. Ši jam vos linktelėjo ir jis išriedėjo savo vežimėliu.

Feldmanas nusivedė Sarą priešinga kryptimi, į tą patį kambarį, kuriame juodu pešėsi praeitą penktadienį. Negi tai buvo tik prieš šešias dienas? Atrodė, praėjo visas gyvenimas. Kambaryje sėdėjo gydytojas ožio barzdele ir skaitė laikraštį. Sugavęs Feldmano žvilgsnį, laikraštį padėjo, pakilo ir, netaręs nė žodžio, išėjo.

– Taigi?

Feldmanas parodė fotelį, kuriame anksčiau sėdėjo daktaras. Šįkart Sara nesiginčydama pakluso. Feldmanas prisėdo priešais.

– Taigi? – nekantravo Sara, nekęsdama to psichiatrams būdingo delsimo. Toks tylėjimas pacientus verčia įsitempti, dar labiau susirūpinti. Kuo arčiau kritinės ribos, tuo geriau – lengviau palaužiamas pasipriešinimas.

Sara turėjo priminti sau, kad ji jau nebe pacientė.

– Šįryt tavo tėvas išgirdo dvi slauges kalbantis, – ramiai tarė Feldmanas. – Buvo paminėtas Melanės vardas. Kiek supratau, jos sakė, kad tai, kas atsitiko – siaubinga. Laimė, neaptarė smulkmenų. Tavo tėvas jas užsipuolė, jos mėgino pasiaiškinti, kad kalbėjosi ne apie Melanę, bet juk svarbiausia jo paranoja.

– Kokia čia paranoja? – atkirto Sara. – Tos seselės tikrai kalbėjo apie jo dukrą. Jis ne paranoikas.

Feldmanas šyptelėjo.

– Retai tenka matyti tave, ginančią tėvą.

– Aš jo neginu, – tulžingai tarė ji. – Tik priešinuosi jums.

– A… – Jis supratingai linktelėjo.

– Pasakokit, – pareikalavo ji, nekęsdama jo žinovo žvilgsnio. Dar vienas psichiatrams būdingas bruožas – su jais negali paprastai kalbėtis. Jie viską analizuoja, skirsto, aiškina, o paskui panaudoja prieš tave. Taip visada darė Feldmanas, tėvas, Melanė.

– Tavo tėvas susijaudino, trenkė vienai seselei.

Sara suspaudė rankas. Galvoje šmėkštelėjo vaizdinys – artėjanti prie jos ranka, – bet iš karto jį nubraukė. Ar tos senos skvarbios akys pastebėjo? Neišsiduos, jei ir pastebėjo. Pokerio žaidėjo veidas iki pat pabaigos.

– Mane iškvietė, – pasakė jis. – Kai atėjau į valgyklą, Saimonas jau buvo nusiraminęs, pietavo. Priėjau prie stalo, jis iš karto mane atpažino. Pamaniau, kad neverta rizikuoti ir delsti. Nors seselės buvo griežtai įspėtos…

– Viešpatie, Feldmanai, kaip Froido gerbėjas jūs labai daug kalbat.

– Maniau, nori žinoti smulkmenas, – nesutrikęs tarė jis. – Kai baigė pietauti, glaustai papasakojau tėvui. Nuėjom į jo kambarius, susėdom svetainėje ir aš jam pasakiau. – Feldmanas nulenkė galvą ir nutilo lyg melsdamasis.

Sarai ėmė svaigti galva. Ji vis dar nebuvo nieko valgiusi – neturėjo apetito. Gal ims ir ištirps? Tai apgautų Romeo!

Feldmanas pakėlė galvą. Ar tik ne sielvartas jo veide – gal apgailestavimas? Gailestis kam? Jos tėvui? Melanei? Sau pačiam? Jai? Ji žinojo, kad neverta klausti. Tik paklausk psichiatrą, jis čia pat apvers tavo klausimą aukštyn kojom ir svies jį atgal į veidą. Todėl tik pasiteiravo:

– Kaip jis… reagavo?

– Laimė, dabar vienas šviesiųjų jo proto tarpsnių, nors iš pradžių sunkiai suvokė, – Feldmanas kalbėjo lėtai, išryškėjo akcentas. Gniaužia gerklę? Atsistojo, nuėjo prie įrėmintos Melanės nuotraukos ant stalo. – Manau, atsimeni tą nuotrauką – Melanė septyniolikos ar aštuoniolikos metų, tėvo jachtoje prie vairo, viena ranka prisidengusi akis nuo saulės. Atrodo tokia miela, gyvybinga.

Taip, Melanė visose nuotraukose gyvybinga. Kol Romeo nepavogė jos nuotraukos, jos širdies, jos gyvybės.

– Atsimenu. Fotografuota tą vasarą, kai Melanė baigė mokyklą, – abejingai tarė Sara. Tą nuotrauką Skoto gatvėje auksiniuose rėmeliuose jis laikė ant rašomojo stalo kabinete, o paskui kartu su kitomis mėgstamiausiomis – vien tik Melanės nuotraukomis – atsivežė į slaugos namus. Bet, kiek jai žinoma, neatsivežė nė vienos jos nuotraukos. Bent jau nė vienos nebuvo pasidėjęs matomoje vietoje.

Feldmanas atsiduso.

– Tėvas ilgai laikė nuotrauką prieš šviesą, lyg ten būtų rentgeno vaizdas, įdėmiai žiūrėjo, o paskui staiga pravirko. Ilgai sėdėjom. Įpyliau arbatos su ledu, jis išgėrė, apsiramino. Norėjo pasivaikščioti lauke. Ėjau kartu. Po dešimties minučių sustojo, atsisėdo ant suolo, paklausė, ar Melanės tikrai nebėra. Aš patvirtinau.

Sara tylėjo. Feldmanas linktelėjo.

– Grįžom iš pasivaikščiojimo ir jis vėl atsisėdo soliariume, pasiėmė knygą, kurią anksčiau skaitė. Aš dar pabuvau su juo. Po dvidešimties minučių jis padėjo knygą, pašaukė seselę nuo kito paciento ir paklausė, ar Melanė dar neatėjo, kodėl ji vėluoja.

Randais išmargintu Feldmano veidu riedėjo ašaros, dar kartą primindamos, kad ir jis žmogus. O gal čia tik triukas? Jei ji pamatys, kad jis bejėgis, tai ir pati pasiduos? Ne, Feldmanai!

Feldmanas išsitraukė nosinę iš vidinės nutrinto mėlyno švarko kišenės ir išsišnypštė.

– Mes visi verkėme, – tyliai tarė jis.

Tarsi tik tiek ir tebuvo galima padaryti, paverkei truputėlį – ir tragedijos nebėra. Tu išgelbėtas. Žinoma, Melanė verkė tą siaubingą naktį…

– Kažkoks paranojiškas įsitikinimas, – kalbėjo Feldmanas. – Tavo tėvas mano, kad slaugės tyčia neleidžia jam pasimatyti su Melane. Pasidarė agresyvus.

Sara nesiklausė. Romeo tvirtai įsigalėjo jos galvoje ir nežadėjo trauktis.

Feldmanas staiga nutilo ir įbedė žvilgsnį.

– Tu labai išblyškusi, Sara. Patikėk, tavo tėvo psichikai tai visiškai nepavojinga.

Bent jau vienam iš Rozenų.

– Daviau jam raminamųjų, jis numigo. Prieš porą valandų pabudo. Vos tik pamatęs mane, pravirko kaip vaikas – viską prisiminė. Jis tai pamirš, tai prisimins – tikriausiai tik neilgai. Tik kurį laiką.

Sara staiga sutriko. Panoro išsilieti Feldmanui, išsipasakoti savo baimes, paslaptis, panoro, kad jis ramintų, apkabintų. Troškimas užgavo skausmingą stygą…

Ji įbėga į Feldmano laukiamąjį. Kabineto durys praviros. Sara nudžiunga išgirdusi balsus – bijojo, kad gali būti išvykęs. Jai paskirtas laikas tik trečiadienį, bet negali laukti – mirtinai susipyko su tėvu, pats didžiausias susikirtimas grįžus namo iš koledžo. Jie išsakė vienas kitam siaubingų, šlykščių dalykų, o paskui jis stipriai trenkė jai per veidą. Viliasi, kad veidas vis dar paraudęs nuo smūgio.

„Žiūrėk, Feldmanai. Žiūrėk, koks pabaisa mano tėvas. Negi neaišku, kodėl jo nekenčiu?“

Ji kiek padvejoja prie psichiatro durų. Su kuo jis kalbasi? Aišku, ne su pacientu, nes durys būtų sandariai uždarytos. Ir staiga atpažįsta Feldmano lankytojos balsą – Melanė.

Sara galėtų lažintis, kad jam Melanė labiau patinka, kad ji neslepia nuo jo savo paslapčių, kad ji ir Feldmano numylėtinė.

Tyla. Kas ten vyksta?

Pažvelgia pro plyšį. Mato juos – Feldmaną ir seserį – apsikabinusius. Sara girdi, kaip jis šnabžda: „Melane“…

Ji išbėga iš laukiamojo, gatvėje bando atgauti kvapą. Praeiviai spokso į ją. Ji nubėga į alėją ir vemia.

– Tau bloga, Sara?

– Ką?

– Griebeisi už pilvo, – tarė Feldmanas.

Sara iš karto nuleido rankas ant kelių.

– Ką jūs pasakėt tėvui, kad kas atsitiko Melanei? – paklausė ji nenorėdama, kad Feldmano dėmesys nukryptų į ją.

– Tik kad buvo siaubingas nelaimingas atsitikimas ir kad mirtis buvo staigi. Jis neklausė smulkmenų. Neatrodo, kad vėliau kada klaustų. To jam per daug – turiu galvoje ir jo psichinę, ir fizinę būklę.

– Kalbat apie jo širdį?

Feldmanas linktelėjo.

– Jis stebimas, bet, ačiū Dievui, kol kas jam nepablogėjo.

– Tikriausiai jis mus visus pergyvens. – Sara pajuto, kad vėl svaigsta galva. Tuoj grius. Trūksta oro. Viskas sukasi. Nėra į ką įsitverti.

Feldmanas sugriebė jai už rankos. Galvos svaigimas iškart liovėsi, jį pakeitė dar labiau trikdantis pakilus susijaudinimas.

Jis greit atitraukė ranką, netgi žingtelėjo atgal – bijo, kad ji vėl nepultų.

– Tau reikėtų apsilankyti pas specialistą, kuris padėtų išlieti sielvartą, – tarė jis tuo savo profesijai būdingu įtaigiu tonu. – Daug blogiau, kai viską laikai užgniaužusi.

O kaip tu, Feldmanai? Ką tu slepi širdyje?

– Jis nori tave pamatyti, Sara. – Išgirdo Feldmano balsą, bet ne žodžius. – Nuo to laiko, kai pabudo, – tarė Feldmanas, – tėvas visą laiką klausinėja apie tave. Ar nori pas jį nueiti?

– Ar jūs tikras, kad klausinėja apie mane?

– Jam tik tu likai, Sara.

Ji šiurkščiai susijuokė.

– Likimo ironija, ar ne? Bet galų gale jam likau tik aš.

Feldmanas liūdnai atsiduso.

– Sara, Sara. Susitaikyk su juo. Bent jau dėl savęs, jei nepajėgi dėl jo. Tavo tėvas buvo puikus, neprilygstamas psichoanalitikas, bet nemanyk, kad nematau jo kaip tėvo klaidų. Žinau, kad Melanė buvo jo numylėtinė, kad tu ilgai ilgai gyvenai sesers šešėlyje, kad netekusi motinos pasijutai išduota ir apleista, nes mirė tavo sąjungininkė. Beviltiškai mėginai palaidoti skausmą ir sielvartą manydama, kad šie jausmai tave sunaikins. Dabar, Sara, šie jausmai kunkuliuoja paviršiuje. Jautiesi labai pažeidžiama, o blogiausia, kad tavo gynyba neveikia.

– Aš tvardausi.

Feldmanas nepatikėjo, papurtė galvą.

– Jei ne ši siaubinga tragedija, ir toliau būtum taip gyvenusi – blokuodama praeitį, neigdama tiesą.

Jos akys suapvalėjo.

– Norėtum paklausti, kokią tiesą? – Feldmanas buvo nepalenkiamas.

– Aš neklausiu, – sausai tarė ji.

– Tiesa ta, kad nuo praeities nepabėgsi, Sara. Tu pakliuvai į jos spąstus, negali išsivaduoti.

– Ar pamokslas baigtas, tėve Feldmanai?

– Tu neišsivaduosi tol, kol nesuvoksi, iš ko turi išsivaduoti.

– Ar tokį pat šlamštą patarinėjot ir Melanei? Išsilaisvinti? Ar ji žinojo, iš ko jai reikia išsilaisvinti, daktare Feldmanai? Ar žinojot, ką ji užrakinusi krūtinėje? – Sara vos susilaikė vėl jo nepuolusi.

– Mes kalbam ne apie Melanę.

– Bet abu galvojam apie Melanę, nė vienas iš mūsų jos negali pamiršti, ar ne, daktare Feldmanai? – Tai buvo ne klausimas – kaltinimas.

Feldmanas galėjo teisintis esąs nekaltas. Bet nesiteisino.

Tėvas sėdėjo savo svetainėje krėsle prie lango, išeinančio į kruopščiai prižiūrimą sodą. Pirma Saros mintis, nepraėjus nė savaitei nuo pastarojo susitikimo, buvo, kad jis susitraukė fiziškai. Skruostai įdubę, pečiai įgaužti, rankos nukarusios prie krėslo šonų. Tada pamatė monitorių, prie kurio tėvas prijungtas.

Sarai uždarius duris, jis ir toliau žvelgė pro langą, neatsigręždamas pasižiūrėti, kas atėjo, nors ji atsikrenkštė, kad tėvas žinotų, jog jau ne vienas kambaryje.

– Tėti.

Jis neatsakė. Sara mindžikavo prie durų.

– Norėjai mane matyti, tėti?

– Lauke debesuota.

Sara pažvelgė pro langą.

– Taip.

– Kaip manai, ar lis?

– Gali.

– Tu niekad nenorėdavai vilktis lietpalčio, kai lydavo.

– Aš ir dabar jo nesivelku.

– Ar atsimeni tą ryškiai geltoną?

Sara suraukė antakius, mėgindama prisiminti. Ryškiai geltonas lietpaltis? Taip, ji įsivaizdavo – tokius dėvėdavo Meino žvejai.

– Tai buvo Melanės lietpaltis.

– Taip, Melanės, – pakartojo tėvas. Melanės vardas pakibo ore. Jis atsigręžė ir pažvelgė į Sarą. Melanės akys – forma, spalva ir netgi skvarbumas. – Ar ji tikrai numirė, Sara?

Saros veide sutrūkčiojo raumuo. Ji panoro pribėgti, įsikniaubti į jo kelius ir… ir ką? Maldauti, kad nekaltintų jos už tai, jog liko gyva? Maldauti, kad leistų, jog Melanės mirtis juos suartintų?

Ausyse skambėjo Feldmano pamokslas.

Tik tu jam likai, Sara.

O kaip aš? Kas liko man?

– Aš tavęs klausiau!

Tėvo balso griežtumas ją išgąsdino. Sara iškart pasijuto silpna, keliai ėmė virpėti.

– Taip. Melanė mirė, – jos balse nebuvo jokio sielvarto, gyvybės. Nieko nejausk. Taip saugiau. Daug saugiau.

Jis vėl nusigręžė į langą. Ji tikėjosi inkštimo, blaškymosi, nevilties, įtūžio.

Nebūtų nustebusi, jei būtų šokęs nuo kėdės ir puolęs ją. Tu kalta! Tu kalta! Tu niekad neklausai. Tu niekad nieko nepadarai taip, kaip reikia. Jos nuostabai – nusivylimui? – jis nepajudėjo. Atrodė, nė nesuvokia, kad ji dar čia. Ar iš tikrųjų? Ar jos čia daugiau nebereikia? Ji ir nesiruošia likti, jei jos nepageidauja. Sara siekė durų rankenos.

– Man atrodo, jau lyja, – tarė tėvas bespalviu balsu.

Sara nuleido ranką ir atsigręžusi pažvelgė per petį. Į stiklą barbeno lietaus lašeliai.

– Taip.

Ji pamatė, kaip tėvas užsimerkė. Staiga pajuto baimę. O ką, jei jam infarktas? Ne, jis stebimas per monitorių. Jei būtų kas nors negerai, tuoj atbėgtų gydytojas. Ji vėl pasisuko į duris.

– Neužmiršk, – tėvo balsas vėl ją sustabdė, – savo geltonojo lietpalčio. Jis prieškambario spintoje.

Sara atsiduso. Jai palengvėdavo ištrynus praeitį, tėvui – įsikibus į ją.

– Labanakt, tėti.

– Tik tyliai uždaryk duris, Melane. Juk nenori prižadinti motinos.

Romeo neranda kur išlieti pyktį, seksualinį geismą, baimę. Nesugeba jų valdyti – jie valdo jį. Bet jis moka viską paslėpti ir mėgaujasi savo dviveidiškumu.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

11

Ji narcizų lauke. Vyriškis prieina iš užpakalio, nuskina vieną geltoną gėlę ir įkiša jai į plaukus. Ji atsigręžia, saulė plieskia į akis, bet mato jo šypseną. Sara laiminga, neprisimena, kada buvo tokia laiminga.

– Atsigulk su manim, – gundo jis. – Ir aš tau atskleisiu savo paslaptis.

Jo didelė raminanti ranka paliečia petį. Sara jaučia, kaip visas kūnas atsipalaiduoja, skęsta, krinta. O siaube, ji atsitrenkia į kažką kietą ir šaltą. Tai metalas. Pilkas metalas. Visur vien pilkuma.

Kur ji?

Ir staiga suvokia – ji lavoninėje. Pilko metalo plokštės supa ją, įkalina. Ji nuoga, lyg nugenėta šaka. Jis spaudžia ją žemyn, taip myga vieną krūtį, ši dingsta po didžiule purvina letena. O Dieve, tai ne purvas, tai kraujas. Plaštaka visa kruvina. Tai vienintelė spalva pilkame kambaryje, tokia skaudžiai raudona.

Ji nemato jo bruožų, veidas šešėlyje, tačiau spinduliuoja blogį, kuris vis labiau ją supa.

– Atskleisk man savo paslaptis, Sara.

Melagis. Jis nė neketino atskleist jai savųjų – tik išgauti iš jos. Bet jeigu ji pasakys, jis ją sunaikins.

Jo burna priartėja prie krūties. Savo karštomis, drėgnomis lūpomis jis įtraukia jos spenelį.

O! Kaip gera! Baimės migla ima sklaidytis. Jis netrokšta jai nieko blogo.

Metalo jau nejaučia, tik šilumą. Mmm! Puiku! Nėra ko bijoti, kvailute.

– Dar? – klausia jis, toks rūpestingas ir dosnus.

– Taip, prašau, – ji mandagi, susijaudinusi.

Jis šypsosi – beveidis vyriškis plačia, draugiška šypsena.

Ir staiga siaubingas skausmas, paralyžiuojantis visą kūną.

Jis nukando spenelį. Ir toliau nesiliauja. Nuplėšia krūties odą, drasko krūtį ir jau graužia kaulą…

Kažkoks prislopintas garsas, silpnas beldimas. Iš pradžių Sarai pasirodė, kad šie trikdžiai – sapne, bet greitai suvokė pabudusi. Siaubo apimta pasikėlė naktinius marškinius ir apžiūrėjo krūtis. Speneliai sveiki. Patikrino, ar nėra dantų pėdsakų. Košmaras atrodė pernelyg tikroviškas, netgi šlykštesnis ir niūresnis negu ankstesni, ypač kad prasidėjo taip gražiai, viliodamas ją į apgaulingą gerovę. Smūgiai netilo. Kažkas beldžiasi į duris. Tikriausiai koks nors prakeiktas žurnalistas. Užsikimšo ausis – neketina atsiliepti.

Beldimas nesiliovė. Staiga ji išgirdo Vikės balsą už durų.

– Sara, jei neatidarysi, iškviesiu policiją, – rėkavo kaimynas.

Susivėlusi ir sugniužusi Sara nenoriai nuslinko prie durų ir atrakino.

– Girdėjau tavo klyksmą. Mirtinai išgąsdinai, – pasiaiškino jis, viena ranka įsisprendęs į klubą.

Aptempti juodo aksomo džinsai, susijuosęs metalu kaustytu juodu diržu, rožinis pūkuotas angoros megztukas atviru kaklu. Sara susiraukė. Klyksmą? Ji klykė?

– Sapnavau blogą sapną, – sumurmėjo ji, nežiūrėdama į Vikę. – Kuri valanda?

– Po vienuolikos penkiolika. Ryto.

Sara nustebo.

– Gal nežinai ir kokia šiandien diena? – paklausė Vikė.

Sara pašaipiai vyptelėjo, bet tai buvo tik delsimo taktika. Jai reikėjo pagalvoti. O Dieve, ketvirtadienis. Taip, ketvirtadienis. Lygiai savaitė nuo Melanės nužudymo.

Vikė pagrasė nulakuotu pirštu. Šiandien jo nagai švytėjo fluorescencine rožine spalva, derančia prie megztinio.

– Atrodai siaubingai.

Sara išsiblaškiusi pakėlė ranką prie krūtinės. Pajuto skausmą.

– Gal man prasideda gripas ar kas panašiai…

– Mačiau tave vakar per televiziją. Tiesiog plėšė širdį – puikiai pavyko. – Vikė pridėjo pirštus prie rubininių lūpų ir paraudo. – Atleisk. Ką aš čia šneku. Bet žinai, ką norėjau pasakyti, Sara.

– Taip.

– Klausyk, brangioji. Aš ne psichiatras, bet manau, kad tau nepadės, jei tūnosi savo bute ir klejosi. Eikim kartu papietauti ar papusryčiauti. Nesvarbu. Regis, tau vėl teks pasiskolinti vieną iš mano kostiumų. Dabar, kai tapai televizijos žvaigžde, žurnalistai vėl apgulė mūsų duris.

– Velnias!

– Nesijaudink. Kartą juos jau apkvailinom. Ateik pas kaimyną, ir aš padėsiu užsimaskuoti.

– Ne, negaliu visą laiką jų vengti. Padarysiu jiems trumpą pareiškimą. Galės būt laimingi.

– Gerai, pasakyk tiesą. Tai kur pietausim? Aš vaišinu.

– Negaliu.

– Kodėl?

– Reikia užeiti pas vieną pacientą. – Sara galvojo apie Hektorą Sančesą. Vakar jis skambino į namus po „Peržengus ribą“. Ji nekėlė ragelio, bet gaviklyje palikta žinutė rodė, kad jis susirūpinęs ir sunerimęs.

– Eikvoju jėgas, mėgindamas įtikinti tave sušlapti kojas, o tu staiga nusprendi šokti į vandenį nuo tramplino. Iš tiesų, Sara, nemanau, kad turėtum taip greit pradėti dirbti.

– Vike, tu man labai padedi. Bet darbas – vienintelis dalykas, kurio man reikia. Tikrai. Reikia grįžti prie įprasto režimo. Kad visa kita liktų praeity.

Kad liktų praeity? Juokinga! Nebus jokio įprasto režimo, apskritai nieko, kol Romeo laisvėje.

Policininkas civiliais drabužiais prie Saros namo stengėsi kiek įmanydamas, kad spaudos atstovai jos nesutrintų, bet nepajėgė jų sulaikyti. Reporteriai bombardavo klastingais klausimais, badėsi mikrofonais, kišo prie veido kameras.

– Kodėl dalyvavote „Peržengus ribą“?

– Ar su Melane buvot artimos?

– Ar žinot, kas Romeo?

– Ar vėl kalbėsit per televiziją?

– Ar Melanė jums ką nors pasakojo?

– Ar ir toliau ketinate dalyvauti pokalbiuose?

– Ar tikrai manote, kad Romeo pasirinko Melanę dėl to, kad ji buvo labai priartėjusi prie jo?

– Ar bendradarbiaujat su policija?

– Ar manot, kad tai asmeninė misija?

Sara šaltai nužvelgė juos, veidas atrodė lyg iš akmens iškaltas.

– Tiek pasakysiu – kitą kartą nebus taip paprasta. Noriu, kad Romeo tai žinotų. Noriu, kad jis žinotų – tarp mūsų yra viena, kurios jis nesugundys.

Kai Sara nuėjo į Hektoro Sančeso studiją, buvo šiek tiek po pusiaudienio, bet dailininko nerado. Iš pradžių ketino užvažiuoti į darbą, bet nesijautė pasiruošusi susitikti su smalsiais ir gera linkinčiais bendradarbiais iš Reabilitacijos centro. Nutarė pasivaikščioti, užsuko į kavinę, užsisakė puodelį kavos, paskui, suvokusi, kad pagaliau reikia ko nors užvalgyti, paprašė kukurūzinės bandelės, tačiau pajėgė nuryti vos kelis kąsnelius, juos nustūmė žemyn dviguba kavos porcija.

Po pirmos penkiolika ji vėl ryžtingai pasuko į dailininko studiją. Jis bent jau nematys, kaip ji baisiai atrodo.

Pamiršo, kokie aštrūs kiti Sančeso pojūčiai. Vos tik jai spėjus pasisveikinti, dailininkas parodė budrumą.

– Tau nekaip sekasi, Sara.

Sara nusišypsojo, išgirdusi taiklią dailininko pastabą.

– Hektorai, žinojau, kad užėjusi pas tave pralinksmėsiu. – Ji apžvelgė studiją, ieškodama Sančeso nutapyto jūros peizažo.

– Jo nebėra.

Sara nusijuokė.

– Kas čia? Antrasis regėjimas?

– Virpesiai, – pašaipiai atšovė šis.

Ji sudrebėjo.

– Nejuokauju, Sara. Labai užjaučiu dėl sesers. O kai pamačiau tave, tiksliau – išgirdau per tą laidą vakar, nesusilaikiau ir pravirkau.

– Iš kur žinojai, kad ten būsiu? – išgirdusi paranoją savo balse, Sara suminkštėjo. – Nemaniau, kad įsijungi televizorių.

– Paprastai ne. Bet po tavo sesers… na, vis klausiausi žinių tikėdamasis, kad jį sučiupo. Policininkai sakė, kad tikrina keletą versijų.

– Jie man nesako, – nukirto Sara.

– Tai tau tikra kančia, Sara, – jo balsas sušvelnėjo.

– Tu teisus.

– Nori išgerti? Gal apramintų?

– Aš tavo reabilitacijos konsultantė, Hektorai. Negeriu su pacientais. Apskritai negeriu. Ir tu turi likti švarus.

– Tau nepakenktų kokia nors yda, Sara.

Ji ironiškai nusijuokė.

– Gerai, jei negaliu pasiūlyti kokio nors pirmarūšio gėrimo, tai gal kavos? Bet tik tirpios, mano aparatas sugedęs.

– Ačiū, ne. Jau prisimaukiau kavos. O ką Arkinas sakė apie tavo jūros peizažą?

Hektoras šyptelėjo.

– Tai didžioji mano staigmena tau. Jis pasiėmė paveikslą vos prieš pusvalandį. Pasakė, kad esu geriausias sumautas aklas dailininkas, kokį tik jis sutikęs. Viešpatie, įdomu, kiek jis pažįsta sumautų aklų dailininkų.

– Arkinas norėjo pasakyti, tu žioply, kad esi tikrai geras dailininkas. Hektorai, tai fantastiška naujiena!

– Taip, taip, – sutiko Sančesas. – Nepatikėsi, jis netgi pakvietė mane papietauti. Liepiau užsakyti brangiausią patiekalą. – Jis spragtelėjo pirštais. – Oi, aš toks susijaudinęs, kad vos nepamiršau. – Jis grakščiai perėjo per kambarį, kur kas stovi, žinojo atmintinai, ir paėmė stačiakampį paketą nuo aukšto stalo, skiriančio studiją ir gyvenamąjį kambarį. – Arkinas rado jį ant grindų prie mano durų. Užrašytas tavo vardas. Ar gali patikėti?

Sara sustingo.

Sančesas pakratė dėžutę.

– Regis, saldainiai. Ką manai? Gal koks mano kaimynas tave įsižiūrėjo? Priešais gyvena toks puošeiva, kas antrą dieną vedžiojasi vis naują gražuolę. Jei tai jis – pamiršk. Jis ne tavo tipo. Bet tikrai juokinga. Padėtas šiandien, lyg tas vaikinukas būtų žinojęs, kad ateisi. – Sančesas atkišo Sarai paketą, suvyniotą į lygų popierių. – Neimi? Nenori pažiūrėti, gal viduje yra kortelė? Jei lauki, kol aš perskaitysiu, Rozen…

Ji neišspaudė nė žodžio. Nė nekrustelėjo. Nepajėgė.

– Ei, Sara! Aš pajuokavau. Kas čia darosi? Kas atsitiko? – jo tonas iš erzinamo virto susirūpinusiu.

Sara tebespoksojo į paketą, kuriuo mojavo Sančesas.

– Sara, tu gąsdini mane. Pasakyk ką nors.

Priėjo arčiau, vis dar nepajėgdama prisiversti paliesti to ryšuliuko. Jos pavardė atspausdinta kompiuteriu. Toks pats šriftas kaip laiško.

– Sara, neimsi jo? Manai, kad čia bomba?

Taip, čia tikrai bomba. Griebė paketą iš jo rankų ir sudribo ant medinės kėdės už kelių pėdų.

– Sara, man tikrai neramu dėl tavęs.

– Nėra dėl ko rūpintis. Nesijaudink, – ji stengėsi, kad balsas skambėtų įprastai. Netemps pacientų į savo asmeninį pragarą.

– Ei, aš ne kvailys. – Sančesas priėjo prie Saros, paėmė už rankos. – Nagi, Sara. Pasikalbėkim. Leisk tau padėti. Juk žinai, ką tau jaučiu. Ir nešnekėk niekų, kad aš tavo pacientas. Vaikuti, aš tapsiu pasauline įžymybe. Man nebereikės tavo paslaugų, bent kaip konsultantės.

Sara suspaudė paketą. Buvo sunku kvėpuoti, lyg Romeo siurbtų iš jos orą, primindamas, kad jis čia. Jis visur. Nepajėgė pabėgti nuo jo beprotiško gundymo. Nesvarbu, kad ir kur eitų, kad ir ką darytų, kad ir kiek policininkų ją saugotų, – jis tvirtai pasiryžęs prasiskverbti prie jos širdies.

– Ponai, atsiprašau, kad negalėjau su jumis susitikti anksčiau, – oficialus Bilo Denisono balsas tarsi kirviu kapojo, kai jis išėjo iš savo kabineto Kaštonų gatvėje ir sutiko detektyvus laukiamajame.

Kaip ir Melanės priėmimo kabinete, jo interjeras buvo neutraliai patrauklus – žurnalai ant staliukų, patogūs jaukiai išdėstyti krėslai, netgi panašios japoniškos graviūros ant sienų.

Kol juodu laukė, Vagneris spėjo pajuokauti Alegrui, kad tikriausiai abu daktarai pirko paveikslus toje pačioje galerijoje.

– Sunkus metas, – toliau kalbėjo psichiatras. – Vis dar neatsigaunu po patirto smūgio.

Abiem detektyvams pro akis neprasprūdo: kad ir kaip jausmingai gražusis gydytojas kalba, jis apsirengęs nepriekaištingai ir atrodo visiškai susitvardęs.

– Tuo didesnė tikimybė, kad norėsit kuo galėdamas mums padėti, – čiupo jautį už ragų Vagneris.

– Savaime suprantama, – pabrėžė Denisonas, gestu kviesdamas juodu į kabinetą.

– Nėra kušetės, – atkreipė dėmesį Alegras, apžvelgęs tradiciškai apstatytą kambarį – kampe vyšninis karalienės Onos stiliaus rašomasis stalas, keturi rudi odiniai krėslai, sustatyti pusračiu ant rausvų, melsvų ir kreminių spalvų persiško kilimo.

Denisonas nusišypsojo.

– Aš ne psichoanalitikas, tik paprastas psichiatras. Labiau mėgstu žiūrėti pacientams į akis.

Keista, pamanė Alegras, nes jam į akis daktaras vengė žiūrėti. Gal taip žvelgia tik į pacientus, mokančius pinigus.

– Imkimės reikalo, – nutaisė oficialų toną Vagneris.

Denisonas atsiprašė:

– Žinoma, žinoma. Jei tik būčiau galėjęs, mielai būčiau paskyręs jums daugiau laiko, bet reikėjo priimti visus pacientus, su kuriais susitikimus buvau atidėjęs dėl laidotuvių, o paskui reikėjo kelių dienų atsigauti, kad galėčiau ką nors priimti. Tarp jų ir Melanės pacientus. Viskam reikia susikaupti. Jei aš negaliu visiškai…

– Ar matėt savo buvusią svainę per televiziją? – pertraukė jį Alegras.

– Per televiziją? Sarą? Ką, po perkūnais…

– Perdavė žinutę Romeo toje laidoje – „Peržengus ribą“.

Denisonas netikėdamas spoksojo į Alegrą.

– O Viešpatie! Ir jūs leidot? Kai Melanė… – Jis atsisėdo į vieną iš krėslų, suspaudė smilkinius, paskui nuleido rankas ant kelių.

Alegras pamatė vestuvinį žiedą.

Vagneris palinko į priekį.

– Ar peržiūrėjote gydytojos Rozen pacientų ligos istorijas, daktare?

Denisonas atsiduso.

– Manau, ypač jus domina įrašai apie Robertą Perį. Turiu prisipažinti, kad ir mane. Šiandien rytą su juo susitikau. Jis labai blogai atrodo.

– Kaip suprasti? – paklausė Vagneris.

Denisonas dvejojo.

– Negaliu atskleisti gydytojo ir paciento paslapties. Netgi pasakęs, kad jį priėmiau… – Jis skėstelėjo rankomis. – Tai neįmanoma.

– Daktare, gal gydote maniaką, – blaiviai įvertino Alegras.

– Psichą, kuris nužudė jūsų buvusią žmoną, – dygiai pridūrė Vagneris.

– Manot, aš to nežinau? Manot, nenagrinėjau kiekvieno to žmogaus žodžio, gesto, kiekvienos išraiškos, kol jis sėdėjo šiame krėsle?

– Ir kokią išvadą padarėt?

Denisonas pažvelgė į Vagnerį.

– Nėra abejonių, Peris nesveikai, netgi patologiškai prisirišęs prie Melanės.

– Prisipažino, kad jie buvo meilužiai? – paklausė Alegras. Jo veidas buvo išblyškęs.

Psichiatras žvelgė pro šalį.

– Pacientai dažnai fantazuoja…

Vagneris ištiesė kojas ir sukryžiavo per kulkšnis.

– Bet tai ne visada fantazijos, ar ne, daktare? Žinoma, kad psichiatrai… – jis suprato, kad nereikia baigti sakinio.

Denisonas šaltai pažvelgė į jį.

– Mes kalbame apie vieną gerbiamiausių psichiatrių mieste. Žinau, laikraščiai visą laiką rašo, kaip nesilaikydami etikos gydytojai miega su savo ligoniais, bet, kiek tai susiję su Melane, užtikrinu, kad ji niekad nebūtų pažeidusi vienos švenčiausių savo profesijos taisyklių. Tai visiškai neįmanoma. Todėl, ponai, galite atsisakyti tolesnių klausimų šia tema.

Policininkai supratingai susižvelgė. To jie ir tikėjosi.

– O ką ji rašė apie Perį savo užrašuose? – Vagneris stengėsi būti lakoniškas. – Ar aptarė Perio fantazijas, esą jie meilužiai?

– Tai ir noriu pasakyti, – lediniu balsu tarė Denisonas. – Nėra jokių.

Vagneris palinko į priekį.

– Fantazijų?

– Užrašų.

– Norit pasakyti, kad ji iš viso nieko nerašė apie Perį?

Denisonas papurtė galvą.

– Man ir pačiam sunku tuo patikėti, detektyve. Melanė labai kruopščiai rašė apie pacientus, išsamiai, suminėdavo ir smulkmenas. Turėjo rašytojos talentą. Viską, ką darė, Melanė stengėsi atlikti tobulai. Jei Perio ligos istorijos ten nėra, vadinasi, kažkas ją ištrynė. Pats Peris galėjo prieiti arba…

– Norit pasakyti, kad Peris nužudė gydytoją Rozen, jūs taip manot? – paklausė Vagneris.

– Galima daryti ir tokią prielaidą. Yra priežasčių įtarti. Kita vertus, jis galėjo prieiti prie savo ligos istorijos ir prieš Melanės nužudymą. Kiek žinau, jo žmona nori skyrybų. Jis galėjo pasirūpinti, kad nepatikrintų jo ligos istorijos. Skundėsi man, kad žmona jį seka. – Denisonas patylėjo. – Žinoma, ir kas nors kitas galėjo ištrinti užrašus.

– Kas nors kitas? – perklausė Vagneris.

– Romeo, detektyve, Romeo! Nužudęs Melanę, jis galėjo peržiūrėti ligos istorijas, numatyti, kad Peris tinkamiausias kandidatas, ir pagalvoti, jog ištrynęs jo bylą padarys jį pagrindiniu įtariamuoju. Melanė ne kartą minėjo, kad Romeo džiūgauja išmušęs policiją iš kelio. – Denisonas šyptelėjo. – Bet, manau, ir patys tai svarstėte.

Stojo slogi tyla.

– O kaip kiti pacientai? – pagaliau paklausė Alegras.

– Peržiūrėjau visus paskutinius atvejus. Visi užrašai tikslūs ir, atrodo, nepaliesti. Bent jau man niekas nesukėlė įtarimų, kad kuris nors pacientas galėtų būti maniakas. Taip pat peržiūrėjau ligonių, kurių gydymas šiemet nutrauktas, bylas. Ji laikė juos visus standžiajame diske. Ir vėl – nieko, kas galėtų kelti nerimą. – Jis nužvelgė Alegrą. – Žinoma, negaliu būti tikras, kad ir jų istorijos neištrintos kaip Perio.

Alegras iš visų jėgų stengėsi neišsiduoti. Ar Denisonas žinojo apie Greisę? Gal Melanė su juo konsultavosi? Gal jo rizikingos pastangos nuslėpti žmonos gydymą buvo bergždžios?

– Užims nemažai laiko peržiūrėti pacientų ligos istorijas kompiuteryje ir sutikrinti su registracijos žurnalu, ar visos bylos yra, – pasakė Denisonas. – Jis nužvelgė abu policininkus. – Užims daug laiko, o dabar to neįmanoma padaryti, aš peržiūrėjau tik šio mėnesio Melanės kalendorių. Vakar, kai mane pagaliau įleido į jos kabinetą, neradau jos registracijos žurnalo. Mane palydėjęs pareigūnas nieko apie jį nežinojo. Liepė pasiklausti jūsų. Ar jūsiškiai paėmė registracijos žurnalą?

Vagneris pažvelgė į Alegrą.

– Tu jį matei?

Alegras papurtė galvą.

– Ne. Mačiau tik tą kalendorių.

Alegras mintyse prakeikė dieną, kai jo žmona paprašė Melanės pagalbos. Jei Melanė nebūtų jos gydžiusi, jam nebūtų reikėję painioti tyrimo – vogti registracijos žurnalo, kuriame užregistruoti Greisės apsilankymai, kuriame, savo nusivylimui, jis rado įrašą ir apie savo apsilankymą prieš pat Greisės nusižudymą.

Vagneris išsitraukė cigaretę iš „Kamel“ pakelio, bet pamatęs, kaip Denisonas susiraukė, susipratęs vėl įkišo cigaretę atgal.

– Galiu suprasti, kodėl Peris sunaikino savo bylą, – joje galėjo būti įkalčių prieš jį, bet kam nušvilpė registracijos žurnalą?

– O gal jame buvo įrašų apie asmeninius susitikimus, kad ir to vakaro, kai ji buvo nužudyta? – spėjo Denisonas.

– Jūs gydysite Perį? – paklausė Alegras.

Psichiatras dvejojo.

– Nežinau, kaip pasielgti. Jau vien mintis, kad galbūt gydau žmogų, kuris taip pasielgė su Melane… – Denisonas pirmą kartą prarado savitvardą. Apatinė lūpa ėmė virpėti, jis užsidengė veidą rankomis. – Atleiskit, – sumurmėjo jis.

– Taip… – nutęsė Alegras.

Denisonas iš lėto atitraukė rankas nuo veido. Jo žvilgsnis vėl nukrypo į Alegrą.

– Mudu su Melane žadėjom pamėginti dar kartą.

– Ką dar kartą?

– Gyventi kartu. Rimtai svarstėm apie vedybas.

Kambaryje vėl pakibo tyla.

Denisonas staigiai pakilo, pažvelgė į laikrodį.

– Atsiprašau, už penkiolikos minučių turiu būti konferencijoje institute. Aš vis tiek jums neturiu ko pasakyti, ponai.

– Yra dar vienas dalykas, – tarė kildamas Alegras.

Denisonas buvo jau prie durų, akivaizdžiai norėdamas juos išlydėti.

– Kas dar? – nekantriai paklausė psichiatras.

– Kur buvot tą vakarą, kai nužudė Melanę?

Denisonas apsiniaukė. Įtūžęs pažvelgė į Alegrą.

– Melanę? O ji jus vadino Džonu? Tais vakarais, kai jūs taip galantiškai parveždavot ją iš Teisingumo rūmų? – Jis nesišypsodamas parodė dantis. – Ji ne jūsų lygos, detektyve.

Alegras įsitempė. Vagneris turėjo įsiterpti tarp jų, kad porininkas nesmogtų psichiatrui.

– Neatsakėt į klausimą, daktare, – tarė Vagneris. – Kur buvot praeito ketvirtadienio vakarą? Gal užsukot į buvusios žmonos namus aptarti savo vedybinių planų? O gal ji apsigalvojo? O gal tai buvo tik jūsų fantazija, kad vėl galit gyventi kartu? Pasakykit, daktare, kas įvyksta, kai fantazijos objektas pasipriešina? Gal tai įsiutina fantazuotoją?

– Norit žaisti psichiatrą, detektyve? Siūlyčiau paklausyti kelių paskaitų apie nesveiką fiziologiją. Pirma, aš nesikankinau dėl fantazijų, kad su Melane žadam vėl susituokti. Prieš dvi savaites mudu pietavome „Kostos“ restorane Embarkadere – vienoje mėgstamiausių mūsų vietų – ir kalbėjome su administratoriumi apie vestuvių pobūvio datą kitą mėnesį vienoje iš jų privačių salių. Jos jau buvo užsakytos, bet administratorius tikėjosi, kad pavyks ką nors perkelti, ir žadėjo mums pranešti.

Jis vėl pažvelgė į Alegrą, lūpose pasirodė pergalės šypsenėlė.

– Galit pasiteirauti Marko Santinelio, „Kostos“ administratoriaus.

Alegras užsirašė pavardę.

– Antra, – kalbėjo Denisonas. – Ketvirtadienio vakarą buvau seminare institute. Tai Įlankos srities psichoanalizės institutas. Daktaras Džordžas Efardas skaitė paskaitą apie lytinės disfunkcijos diagnozavimą ir gydymą. Paskaita prasidėjo septintą, bet turėjau skubų iškvietimą ir vėlavau.

– Kiek vėlavot? – paklausė Alegras.

Denisono šnervės išsiplėtė. Jam nepatiko ši apklausa.

– Regis, nuėjau maždaug be penkiolikos aštuntą, – tarė jis apsimestinai abejingu tonu. – Paskaita baigėsi pusę dešimtos. Paskui žiūrėjom filmą, kuris truko apie pusvalandį. Vėliau atsakinėjo į klausimus. Išsiskirstėm jau po vienuoliktos.

Vagneris išsižiojo klausti.

– Ne, aš pats nieko neklausiau, – pasakė Denisonas, aplenkdamas Vagnerį. – Vėliau išgėrėme kavos su kolegomis. Tiesiai prieš institutą yra nedidelė kavinė „Figaro“. Galit pasiteirauti Stenlio Feldmano.

Alegras pakėlė antakį.

– Ir daktaras Feldmanas buvo paskaitoje?

Denisonas linktelėjo.

– Manau, kad taip. Jis ir pakvietė Efardą. Pripažįstu, pamačiau Feldmaną tik nuėjus į „Figaro“, bet, žinoma, jis dalyvavo aptariant paskaitą. Jei norit kitų psichiatrų, buvusių kavinėje, ar mus aptarnavusios padavėjos pavardžių…

– Norėtume žmonių, sėdėjusių šalia jūsų seminare, pavardžių, – tarė Alegras. Jo veidas vis dar buvo piktas.

Denisonas dvejojo.

– Nekreipiau dėmesio. Sėdėjau salės gale. Dešinėje sėdėjo moteris, kuri visą laiką konspektavo, buvo labai susikaupusi. Aš jos nepažįstu.

– Ar galit apibūdinti? – paklausė Alegras.

Denisonas papūtė lūpas.

– Blondinė, jauna, – trumpa pauzė. – Labai gražios kojos. – Jis sumišęs šyptelėjo, bet tuoj pat vėl visiškai surimtėjo.

– Kas dar jus matė seminare? – Alegras barbeno tušinuku į sąsiuvinį. – Kai jis vyko? Kai sėdėjot salės gale?

Denisono žandikaulio raumuo trūktelėjo.

– Turiu pagalvoti.

– Taip ir padarykit, – paliepė jam Alegras.

– Dėl Dievo, juk nemanot, kad aš tas beprotis! – pratrūko Denisonas. – Netgi jei galit sukurpti versiją, neva aš nužudžiau buvusią žmoną, tai dėl ko turėjau žudyti tas kitas vargšes moteris? Tik jau nesakykit, kad fantazavau ir jas vesti.

Alegro lūpos išsikreipė.

– Jūs psichiatras. Jūs viską žinot apie fantazijas.

Sara išskubėjo iš Sančeso buto, įšoko į automobilį ir nuvažiavo. Policininkas civiliais drabužiais, stovintis aikštelėje ir valgantis priešpiečius, skubiai sviedė šalin sumuštinį, paleido variklį ir nuskubėjo iš paskos.

Po dvidešimties minučių Sara atsidūrė Kinų mieste. Nerūpestingai pastačiusi automobilį vaikštinėjo judriomis gatvėmis, kol pagaliau atsidūrė siauroje Veiverlio alėjoje, lygiagrečioje su Granto gatve. Pusiaukelėje į triukšmingą turgų ji priėjo gana neišvaizdų pastatą. Sustojo, apimta migloto prisiminimo. Tiksliai neatsiminė, ar kada nors čia buvusi, bet atrodė, kad taip. Seniai. Patį skausmingiausią laikotarpį ji buvo sėkmingai palaidojusi ar bent jau tarėsi palaidojusi. Sara pamatė ilgus siaurus laiptus už atvirų durų, šalia jų buvo pritvirtinta nedidelė iškaba. Taip, ji pradeda prisiminti. Ekskursija į Kinų miestą, kai ji buvo septintoje klasėje, praėjus keliems mėnesiams po motinos mirties. Jie neseniai buvo persikraustę į Skoto gatvę.

Klasės draugai landžioja po suvenyrų ir konditerijos parduotuvėles. Sarai nuobodu, išeina į lauką, atsiduria Veiverlio alėjoje, mato pastatą su iškaba – budistų šventyklos antrame aukšte. Smalsumas auga.

Iš pradžių pribloškia ryškios spalvos – blizgantis juodas lakas, auksinis emalis, ypač – ryškiai raudonas altorius.

Ji giliai įtraukia oro. Kvepia skaniai, primena eukaliptus aplink senąjį namą Malūno upės slėnyje. Dabar ten gyvena kita šeima, kitas psichiatras su žmona ir dviem dukterimis. Keistas sutapimas.

Ji atsisėda ant raudono šilko pagalvėlės – ant grindų. Po akimirkos iš akių pasipila ašaros. Negirdėti nė garso, bet lūpos kruta. Ji nesimeldžia – prašo atleidimo. Tačiau žino – niekas negirdi.

Vaizdinys pranyko, ir Sara pasijuto vėl kopianti laiptais į šventyklą antrame aukšte. Prisiminė, kad pirmą kartą atrodė keista aptikti tokius puikius maldos namus virš parduotuvės. Netgi pasakė tai kinui, įleidusiam ją į šventovę.

Čia mes arčiau nirvanos, – paaiškino jis. Jai patiko atsakymas.

Sara vėl paspaudė skambutį. Nežino, kas jai suteikė drąsos ir tada, ir dabar. Jai reikėjo prieglaudos? Troško pabėgti į kitą pasaulį? Slapta drąsa?

Duris atvėrė mažutis kinas skysta ožio barzdele, retais sidabriniais plaukais, vilkintis dulksvu juodos drobės švarku ir kelnėmis.

– Ar negalėčiau…

Jis linktelėjo kviesdamas užeiti ir po akimirkos išnyko už suveriamųjų durų.

Šventykla buvo lygiai tokia, kaip prisiminė. Saros akis užplūdo ašaros. Tas pats didelis paprastas kambarys – veriančios raudona, auksinė ir juoda lako spalvos, tokių pačių smilkalų, primenančių degantį eukaliptą, aromatas, meistriškai išdrožinėti altoriai, raudonos pagalvėlės ant grindų. Paprastumas ir rimtis – didžiulė apšepusios pastato išorės priešingybė.

Čia ji saugi. Sara nežinojo, kiek laiko prasėdėjo toje ramybėje. Paskui visa įsitempusi išsitraukė iš krepšio siuntinuką, nuplėšė pakuotę. Hektoras buvo teisus – dėžutė saldainių. Netgi brangių saldainių. Dėžutės viršuje žėrėjo auksinė folija. Sara pakėlė dangtelį. Viduje – širdelių pavidalo šokoladiniai saldainiai, sudėti šešiomis tvarkingomis eilutėmis.

Saros širdis šokinėjo krūtinėje.

Dėžutėje buvo dar kažkas. Ant saldainių viršaus gulėjo keturlinkai sulenktas popieriaus lapelis. Lankstydama raštelį Sara sugriežė dantimis. Šįkart nebus tokia kvaila – neplėšys.

Tačiau tai ne dar vienas meilės laiškelis nuo Romeo. Čia asmeninio dienoraščio puslapio fotokopija. Sara iš karto pažino rašyseną – Melanės braižas.

Ji žiūrėjo į lapelį ir nematė žodžių, nenorėjo jų matyti. Juodos eilutės baltame popieriuje. Ausyse spengia.

Tai Melanės mintys. Jis jas pavogė iš Melanės. Man nederėtų jų skaityti. Nenoriu jų skaityti.

Tačiau, be abejonės, ji skaitys. Reikia perskaityti. Romeo žinojo, kad ji skaitys.

Kartais įsivaizduoju, kaip tu ateini, kai dažausi prieš vonios kambario veidrodį. Aš nuoga dažausi lūpas. Sugriebi mane ir šiurkščiai užkeli mano koją, pėda atsiduria kriauklėje. Palenki mane taip, kad dažytos lūpos prisispaudžia prie veidrodžio, kai šiurkščiai paimi mane ir joji ant manęs, daužydamas į kriauklę, veidrodis aprasoja nuo karšto alsavimo ir išsiterlioja raudonu lūpdažiu.

Sara turėjo liautis skaičiusi. Širdis pašėlusiai dunksėjo. Speneliai sustandėjo. Nors pasišlykštėjo mazochistinėmis sesers fantazijomis, vis dėlto susijaudino. Ją apėmė siaubas.

Prisivertė skaityti toliau.

Mano varomoji jėga – žiaurumas, tikras ar įsivaizduojamas, atviras ar slepiamas. Negaliu jam atsispirti – svaigina. Griebiuosi racionalių paaiškinimų, pasiteisinimų, priskiriu jį savo primityviems poreikiams. Turiu iš jo išsilaisvinti, nes įtampa auga, ir bijau, kad vieną dieną sprogsiu… Visą laiką mąstau – ar kas nors mane susekė, ar įtaria? Bijau būti demaskuota, bet man gerai sekasi apsimesti. Man visada sekasi. Žinoma, dar yra Sara. Tačiau aš saugau sesers paslaptis, kaip ir ji mano. Laimė, ji to nežino.

Aš saugau sesers paslaptis, kaip ir ji mano. Taip, pamanė Sara. Tiesa. Jas su Melane siejo ne vien kraujo ryšys. Ji nevisiškai suvokė, koks tai ryšys, ir nebuvo įsitikinusi, ar nori suvokti, bet negalėjo nepripažinti, kad jis egzistuoja. Staiga paaiškėjo – suprasti Melanę, tai suprasti save, nuplėšti paslapties skraistę nuo sesers paslapčių, vadinasi, atskleisti ir savąsias.

Sara pajuto, kaip seniai palaidoti prisiminimai ne tik įgyja pavidalą, bet ir ima degti joje. Maldos namai ima suktis, ryškios šventyklos spalvos liejasi ir virsta viena – pilka spalva. Viskas pilka – kaip ta siaubinga lavoninė jos sapne. Išnyko silpnas smilkalų aromatas, jį pakeitė gardenijų, talko ir vos juntamas, bet šlykščiai saldus vaistų kvapas, nuo kurio jos nosis nepatenkinta susiraukdavo, – pernokusio, pradedančio pūti vaisiaus kvapas.

Tu žinai, Sara, žinai, koks tai kvapas. Tu atsimeni, – šnabžda balsas jos galvoje.

Ji giliai įkvepia. Dabar jau aiškiai užuodžia – persikų likeris, kurį taip mėgsta mama. Gintariniame butelyje išgaubtu dugnu, ilgu kakliuku. Daug butelių prikaišiota mamos slėptuvėse.

Sara anksti grįžo iš mokyklos. Melanė žaidžia žolės riedulį, tėtis darbe. Ji tikisi, kad galės su mama padirbėti sode.

Stovi prieškambaryje prie laiptų, šaukia mamą, niekas neatsiliepia, tada lipa laiptais į viršų… Mama išsidriekusi ant lovos, akys užmerktos, ilgi šviesūs plaukai išsitaršę.

Sara pamato tuščią gintarinį butelį ant grindų už lovos, paima jį, išeina į lauką ir paslepia giliai šiukšlių konteineryje. Aš niekam nesakysiu, mamyte. Niekam niekad, pažadu tau, mamyte. Aš moku laikyti paslaptis.

Atsimerkusi Sara beveik tikėjosi pamatyti vaizdą iš prisiminimų. Apžvelgė šventyklą norėdama susiorientuoti, ačiū Dievui, kambarys nustojo suktis. Atsitiesė ir prisiminė popieriaus lapelį, iškritusį ant grindų. Pakėlė ir žiūrėjo į tą keliančią nerimą ištrauką iš sesers dienoraščio. Ilgai slėpti vaizdiniai ėmė kilti į paviršių.

Raktas ima suktis, Melane. Ar to bijojai? Ar šito norėjai, Romeo? Kad vėl patirčiau praeities skausmą ir širdgėlą? Kad vėl atsidurčiau pragare, nebeturėčiau jėgų kovoti su tavim?

Ranka virptelėjo. Saldainių dėžutė nukrito nuo kelių ir apsivožė, iš jos iškrito dar vienas popieriaus lapelis.

Romeo prierašas…

Mano mieloji Sara,

Ar jauti mano karštą alsavimą? Ar jauti mano meilę ir atsidavimą? Ar jauti, kaip mano liežuvis skverbiasi į tavo drėgnas, karštas ertmes? Uždega tave. Žada nepakartojamą malonumą, kokį tik aš tau galiu suteikti. Žinau, tu kenti. Žinau, ko tau reikia. Žinau, kad saugai save man. Nes tik aš tave suprantu.

Būk kantri, Sara. Reikia tik laiko.

Greitai! Romeo

P. S. Tu gražiai atrodei per televizorių, bet ne taip gražiai kaip gyvenime.

Sarą pervėrė gniuždantis jausmas – pragaištingas, keliantis pasišlykštėjimą, iškrypėliškas. Ji išprakaitavo, siaubingai dilgčiojo kirkšnyse. Romeo klausimai reiškė daug daugiau negu groteskiški žodžiai popieriaus lape. Ar jauti, kaip mano liežuvis skverbiasi į tavo drėgnas, karštas ertmes?.. Žada nepakartojamą malonumą, kokį tik aš tau galiu suteikti.

Ji girdėjo klastingą gundantį monstro balsą, jautė jo velniškus įspaudus ant savo kūno. Dar blogiau – jautė, kaip jis skverbiasi į jos esmę. Nėra jokios abejonės – jam neužteko Melanės. Sara privalėjo tai suvokti, ar ne?

Už nugaros pasigirdęs šlamesys privertė krūptelėti. Ji staiga atsigręžė ir pamatė neryškų siluetą, sprunkantį iš šventyklos. Šviesa, užliejusi jį iš koridoriaus, neleido pamatyti veido, bet Sara pajuto, kaip ledinė ranka sugniaužė širdį. Reikia tik laiko.

Kažkas čia buvo, stebėjo ją. Policijos paskirtas asmens sargybinis? Ne, jis nebūtų šitaip sprukęs.

Romeo?

Ji pašoko nuo pagalvėlės ir išbėgo iš šventyklos. Sugauti jį. Sugauti, kol nesugavo manęs.

Bet išbėgusi į pilną praeivių gatvę Sara sustojo. Ko ji ieško? Kaip jį ras? Ar atpažintų? Ar pažįsta jį? O gal jai tik vaidenasi? Gal ten tebuvo maldininkas?

Ir kur, po perkūnais, dingo tas faras, kai jo reikia? Gal pats aptiko Romeo ir nusekė žmogžudžio pėdomis?

Ji stebėjo minią, skverbėsi pro azijiečių kilmės amerikiečius, vedinus vaikais, su vežimėliais ir pirkinių krepšiais. Niekas jos nepastebėjo. Nusivylusi ir susierzinusi dėl išgąsčio, Sara pamanė, kad tai buvo tik jos sutrikusios vaizduotės vaisius.

Staiga pamatė pažįstamą veidą minioje. Širdis sustojo. Štai ten – įsmuko į kino žolininko parduotuvę kitapus gatvės tiesiai prieš ją.

Sara perlėkė siaurą gatvelę, per plauką vos neatsitrenkė į berniuko išvežiotojo motociklą. Pagyvenusi moteris sulipusiais žilais plaukais, įsisupusi į nudėvėtą juodą paltą, aprėkė ją, bet Sara negirdėjo.

Suskambėjo varpelis, kai ji uždususi įsiveržė pro parduotuvės duris. Lentynos buvo nukrautos stiklainiais su egzotiškomis žolėmis, už prekystalio – altorius, apšviestas raudonomis žvakutėmis.

Iš pradžių Sara jo nematė. Gal čia yra atsarginės durys, ir jis jau išspruko? Gal erzina, o gal vilioja ją į spąstus? Staiga jis pasirodė iš vieno tarpueilio ir tingiai nuėjo prie prekystalio parduotuvės gilumoje. Buvo atsukęs nugarą, bet atsigręžė, vos ji uždarė duris, ir skambutis vėl suskambėjo.

Peris sveikindamasis nusišypsojo, veidas nerodė jokio nustebimo ją pamačius, lyg būtų laukęs, troškęs, kad jį rastų. Mūvėjo išblukusiais džinsais, avėjo raudonais auliniais sportbačiais, vilkėjo juodais sportiniais marškinėliais, ruda odine striuke. Šviesūs plaukai atrodė taip, lyg būtų subraukęs pirštais. Jei ne tas kasdienis apdaras ir šeriais apžėlęs veidas, Peris būtų atrodęs taip, kaip ir per Melanės laidotuves – liūdnas, sutrikęs mažas berniukas. Jis pridėjo ranką prie kaktos.

– Siaubingai skauda galvą, – paaiškino, lyg ji būtų klaususi. – Sako, kad kinai turi žolelę, darančią stebuklus.

Azijietis verslininkas, stovintis už prekystalio, paslaugiai nusišypsojo ir pasisuko paimti stiklainio su ranka rašyta kiniška etikete. Pasėmė samtelį džiovintų žalsvų žolelių, supylė į nedidelį rudą maišelį ir padėjo ant prekystalio klientui. Peris paėmė maišelį.

– Kiek?

– Doleris ir keturiasdešimt devyni centai, – atsakė vaistininkas su ryškiu akcentu.

– Labai pigu? – Peris paklausė Saros.

– Jei tik padės, – išgirdo ji savo balsą.

Peris sumokėjo, paliko cento grąžą ant prekystalio ir pasuko prie durų, o Sara liko stovėti, lyg įaugusi į grindis.

– Ar mėgstat plikytas bandeles?

Sara nieko neatsakė, apstulbusi nuo tokio kvailo ir įžūliai geidulingo klausimo.

– Bandelės su kiauliena pas Li Džonsą geriausios. Čia visai netoli.

Sara pašaipiai nusijuokė.

Peris atrodė įsižeidęs.

– Kodėl mane sekėt? – griežtai paklausė ji.

Jei sekė ją čia, tai kodėl negalėjo ir dieną – į Sančeso butą? Galėjo palikti siuntinuką prie jos paciento durų, kol Sančesas vaikštinėjo su Arkinu. Ar jis ją sekioja nuo Melanės nužudymo? Galėjo pasekti ją, kai praeitą penktadienį ėjo pas Sančesą, o šeštadienį – į Skoto gatvę. Sekmadienį matė jį laidotuvėse. Bet ar Peris buvo prie jos namo tą rytą? Ar jis praėjo pro automobilį ir paliko tą nelemtą dovaną ant prietaisų skydelio?

Peris pasilenkė prie jos. Sara atšoko.

– Aš tik norėjau jums atidaryti duris. – Jis atrodė įskaudintas. – Jei nenorit valgyti, galėtume pasėdėti ant suoliuko ir pasikalbėti.

Sara linktelėjo. Taip, pasikalbėti. Kol bus atviroje vietoje, ką jis jai padarys? O jei pavyktų išgauti kokių nors įkalčių, pasistengtų, kad jį sulaikytų.

Jis atidarė duris. Sara parodė, kad eitų pirmas. Buvo budri – saugojo savo užnugarį, savo „bandeles“.

Peris sustojo prie fontanėlio, išsiėmė žiupsnelį žolių nuo galvos skausmo, supylė į saują, užgėrė vandeniu ir susiraukęs nurijo. Prisėdo šalia Saros ant suoliuko. Šis Portsmuto skveras vos didesnis už sodelį ant požeminio garažo Klėjaus gatvėje Kinų miesto pakraštyje. Netoliese pagyvenę kinai žaidė domino, plokštelių kaukšėjimas maišėsi su vaikų, žaidžiančių ryškiai geltonomis ir raudonomis spalvomis išdažytoje aikštelėje, balsais.

– Ar sekat mane visą dieną? – paklausė ji.

– Ne, ne, nesekiau jūsų. Negalėjau patikėti savo akimis, pamatęs jus įeinančią į tą šventyklą. Pamaniau – pasivaideno, todėl nusekiau įsitikinti.

– Tiesiog atsitiktinai atėjot į Kinų miestą, – gaižiai tarė Sara.

– Taip. Kaip ir jūs. Gal čia likimas?

Sara nebūtų šitaip pavadinusi.

– Visą laiką norėjau su jumis pasikalbėti. – Peris pasidėjo rankas ant kelių, sportbačius praskėtęs. Nulenkęs galvą spoksojo į juos. – Tik norėjau palaukti, kol praeis daugiau laiko.

– Apie ką norėjot pasikalbėti? – paklausė Sara atsargiai nutaisydama tinkamą toną – taip ji kalbėdavosi su tėvu ir Melane.

Kai Peris pakėlė galvą ir pažvelgė į Sarą, jos veidas galėjo reikšti tik nuoširdų atsidavimą.

– Žinoma, apie Melanę. Nesiliauju apie ją galvojęs. Ji to nenusipelnė.

Ar norėjo pasakyti, kad tos kitos vargšės moterys nusipelnė? Kad kas nors nusipelnė?

Jis įdėmiai žvelgė į ją.

– Nežinojau, kad Melanė turi seserį, kol neperskaičiau laikraščiuose. – Jo lūpos virpėjo. – Mačiau jus laidotuvėse ir vakar per televiziją. Negalvokit apie mane blogai, bet tai padėjo suprasti, kad jūs taip pat sielvartaujat. Tai kažkas, kuo galim pasidalyti.

Giminingos sielos…

Sara matė tamsius ratilus po Perio akimis, jo naivią išraišką mirtinai išblyškusiame vaikiškame veide.

– Negalit įsivaizduoti, kaip man trūksta Melanės, – kalbėjo jis. – Ji privertė pajusti, kad viskas puiku. Ir ne tik dėl sekso. Ar žinot, ką turiu galvoje? – Keistai intymiai nusišypsojo.

Sarai sugniaužė krūtinę. Ji linktelėjo. Šį gestą Peris suprato kaip kvietimą paaiškinti.

– Ji išmokė nepykti ir nesigėdyti. Išmokė nesijaudinti.

– Ar dažnai jūs… būdavot kartu? – Melanė nebuvo pirma psichiatrė, kuri dulkinosi su pacientu, bet ji visad mokėjo sudaryti įspūdį, kad profesinis gyvenimas šventas. Kita vertus, anot Emos Margolis, dalykai ne visad tokie, kaip atrodo.

Peris nuoširdžiai nusišypsojo.

– Norit paklausti, ar dažnai mylėdavomės? Ne taip dažnai, kaip norėdavau.

Perio nuoširdumas Sarai pasirodė ir atstumiantis, ir žavus. Ar jis nori ją paveikti? Ar jis tas aukščiausiai išsivystęs chameleonas?

Peris lengvai pasimasažavo smilkinius.

– O, galvos skausmas praeina. Tos žolės tikrai padeda. – Pažvelgė į tolį, suspaudęs rankas lyg maldai. – Kiekvieną dieną lankau jos kapą. Kad pabūčiau arčiau jos ir prisiversčiau priimti tikrovę – jos nebėra.

Jis užsimerkė, skruostais nuriedėjo ašaros. Nušviestas popiečio saulės, žvilgančiais šviesiais plaukais, nulenkta galva, kupinas sielvarto, jis atrodė visiškai palaužtas. Moka tobulai apsimesti?

– Tai ne Melanė, – įsitempęs sušnabždėjo jis. – Aš vis kartojau ir kartojau sau tą baisųjį rytą, kai ją… pamačiau. Tai toks košmaras. Niekad nepajėgsiu pamiršti.

– Ne, – tyliai pritarė Sara. – Nemanau, kad pajėgsit.

Stojo tyla. Sara žiūrėjo į domino žaidėjus. Peris sumišęs pasimuistė.

– Policija mano, kad aš tai padariau. Liepė ateiti į žmogžudysčių skyrių, norėjo sužinoti, kokia mano kraujo grupė. Kai pasakiau, kad nežinau, liepė pasidaryti tyrimą. Netgi prašė nuleisti spermą į stiklainį, kad ištirtų. Būčiau tai padaręs vien dėl to, kad paliktų mane ramybėje, bet mano advokatas uždraudė, kol man nepateiks kaltinimo. To jie negali padaryti, nes neturi jokių įkalčių. Nebuvau arti Melanės namų tą vakarą, kai ją nužudė! – Jis vis labiau jaudinosi, veidas išraudo, žvilgsnis paklaiko. – Nepažįstu tų kitų moterų. Aš – ne iškrypėlis! – riktelėjo. Jo įniršis nemaloniai paveikė Sarą. – Tik norėjau rasti savo kelią, o Melanė man padėjo. Dabar aš visai sutrikęs.

Nesvarbu, Peris – Romeo ar ne, dėl vieno Sara neabejojo – jis ne visai sveikas. Nenuostabu, kad jį reikėjo gydyti, tik neaišku, kaip sesuo jį gydė.

Staiga Peris pašoko.

– Turiu eiti, Sara, bet noriu tau padėkoti.

– Padėkoti man? – Puiku. Norėjo, kad jis išsiduotų, prigriebti jį, o jis dėkoja.

Peris droviai nusišypsojo.

– Jaučiuosi šiek tiek geriau. Pokalbiai padeda. Norėčiau, kad ir Sindė leistų išsikalbėti.

– Sindė?

– Mano žmona. Mes… negyvenam kartu, bet, tikiuosi, gydytojas Denisonas mums padės susitaikyti.

– Lankotės pas Denisoną?

– Taip, buvau pas jį šįryt. – Jis kreivai šyptelėjo. – Manau, Melanė būtų to norėjusi.

Išsiskyrusi su Periu, Sara iš Kinų miesto nuvažiavo į Teisingumo rūmų žmogžudysčių skyrių. Vos ją išvydęs, Džonas Alegras pašoko nuo kėdės pasitikti.

– Kodėl, po perkūnais, pabėgot nuo sargybinio Kinų mieste?

– Nepabėgau. Tikriausiai jis mane pametė. Jei negalit geriau saugoti…

– Gerai, gerai! Nesiginčysim. Mes jūsų nebepamesim. Pažadu! – Jis atrodė labai griežtas.

Sara nužvelgė niūrų kabinetą, apšviestą dienos šviesos lempų, išrikiuotus rašomuosius stalus. Tai čia sėdėjo Melanė tą paskutinę dieną, prieš tai, kai Sara matė ją vėlai vakare laidoje „Peržengus ribą“. Paskutinis žvilgsnis į seserį.

– Sara?

Sara papurtė galvą nuvydama vaizdinį, įkišo ranką į krepšį ir ištraukė naujausią Romeo laišką.

– Dar buvo šokoladinių širdučių dėžutė. Palikau šventykloje. – Ji nurodė adresą.

O dėl trikdančios Melanės dienoraščio ištraukos – Sara nemanė, kad reikia dalytis intymiomis mazochistinėmis sesers fantazijomis su Alegru ar dar kuo kitu. Būtų siaubinga išdavystė.

Alegras paėmė servetėlę iš dėžutės nuo artimiausio stalo ir suėmė ja vieną lapelio kraštą. Skaitė tylėdamas, rūsčia išraiška. Baigęs apžiūrėjo lapelį, tylėdamas pažvelgė į Sarą, lyg žinotų, kad ji kai ką slepia, lyg skaitytų tai veide. Ji nusigręžė, jautėsi pažeidžiama, permatoma ir kalta.

Pažįstamas jausmas. Smerkti save, kaltinti. Kiek metų tai trunka? Visą gyvenimą. Dėl ko save kaltina? Dėl viso įvykusio blogio, nors nė pusės jo neprisimena.

Kai skundžiuosi tau, kad skauda, atsakai, kad skausmas – tai meilė. Jų negalima atsieti, tai – neišvengiama. Prarasti tą meilę, tą skausmą – blogiau už pačią mirtį.

M. R. dienoraštis

12

Kai Sara įvažiavo į aikštelę prieš savo namą, lijo jau smarkokai. Išlipusi iš automobilio pamatė policijos sedaną, atsekusį ją nuo Teisingumo rūmų. Jis įlindo į laisvą vietą aikštelėje. Vyras civiliais drabužiais išjungė variklį ir žibintus, bet liko prie vairo. Pro priekines duris išlipo Alegras.

– Luktelėk, – šūktelėjo jis Sarai žengus į gatvę.

Ji stovėjo lietuje, laukė, kol Alegras prisiartins.

– Leisk pailsėti, Alegrai. Visai nusibaigiau. Jei nori pasikalbėti, pakalbėsim rytoj.

– Tu nieko nevalgiusi.

– Aš nealkana.

– Žinoma, alkana. Ir aš alkanas. Ar netoliese yra kur užeiti?

– Nėra.

Jis pažvelgė į restoranėlį „Du draugai“.

– Meksikiečių?

– Beviltiškas, Alegrai.

– Taip. Ir aš nemėgstu meksikietiško maisto. Klausyk, man patinka tailandiečių valgiai. Galėčiau valgyti tris ar keturis kartus per savaitę. Gal žinai kokį gerą nebrangų tailandiečių restoranėlį? Tikriausiai nė vienas mūsų nėra pertekęs pinigais.

– Ką? Kiekvienas mokėsim už save?

Alegras šyptelėjo.

– Gerai, Rozen. Aš vaišinu. Sutinki? – Jis puikiai pamėgdžiojo Klinto Istvudo herojų – Purvinąjį Harį. Netgi buvo panašus į jį – toks pat šlapias, apsmukęs.

Sara nusijuokė. Ir kas galėjo pamanyti, kad šiandien ji nusijuoks.

– Sugebi pasinaudoti situacija, Alegrai. Niekad nebūčiau pagalvojusi.

– Peršlapsi kojas.

– Žinai, jei negali pakęsti drėgmės, pasislėpk nuo lietaus.

Jie pasuko į vietnamiečių restoraną tame pačiame kvartale, nes jau pylė kaip iš kibiro, nė vienas nebuvo tinkamai apsirengęs tokiai oro permainai. Restoranas buvo tuščias, ir jaunas vietnamietis, tikėjęsis anksti užsidaryti, visai neatrodė susižavėjęs, pamatęs įeinančią lankytojų porą.

Parodė į blogiausią staliuką, šalia nuolat besivarstančių durų į virtuvę, numetė ant stalo valgiaraštį ir iš užpakalinės kišenės išsitraukė užsakymų bloknotėlį.

Dar nespėjo pažvelgti į valgiaraštį, o jis jau paklausė, ar jie žino, ko norėtų.

– Taip, – tarė Alegras. – Norėčiau, kad dingtum maždaug dešimčiai minučių, o paskui ateitum priimti užsakymo. – Ryškus malonios detektyvo šypsenos ir kandaus tono kontrastas.

Nueidamas vaikinas sumurmėjo kažką vietnamietiškai.

– Neatrodo, kad jam patikai, – tarė Sara.

– Visi negali būti tavo draugai.

Ji padėjo valgiaraštį ir griežtai paklausė:

– Ar Melanė buvo tavo draugė?

Alegras apgalvojo klausimą.

– Ne visai.

– Ar negalėjai atsakyti dar dviprasmiškiau?

– Tarkim, mūsų santykiai buvo draugiški. Tinka?

– Nori pasakyti, kad dulkinai ją.

– Tai tu nori taip pasakyti. O aš sakau, kad mes gerai sutarėm. Mūsų požiūriai dažnai sutapdavo.

– Tikrai?

Alegras nelabai kreipė dėmesį į Saros baltakiavimą.

– Bet užtat man atrodo, kad judviejų su seserimi požiūriai daug kuo skyrėsi, atspėjau?

Sara ignoravo klausimą.

– Kodėl nepasakius tiesos, Alegrai. Maniau, nemėgsti išsisukinėti.

– Gerai, – tarė Alegras. – Aš susirūpinęs dėl tavęs.

– Didžiai sujaudinta.

– Užteks, Sara. Mačiau tavo debiutą per televiziją vakar. Ką jis tau davė? Dar vieną saldų meilės laiškelį…

– Meilės laiškelį? Tikrai iškreiptas požiūris į meilę, detektyve.

– Ir prakeiktą dėžę saldainių.

Sara sunėrė rankas ant krūtinės.

– Šokoladinių širdelių!

Jo akys buvo neįskaitomos.

– Pirmiausia draudžiu bet kokius tolesnius pasirodymus per televiziją.

– Iš kur žinai, kad jų dar bus?

Prieš atsakydamas Alegras ilgokai žiūrėjo į ją.

– Nes nori sekti sesers pėdomis arba manai, kad privalai.

Prie staliuko artinosi padavėjas. Įtūžęs Alegro žvilgsnis jį sustabdė, ir jis vėl nuėjo.

Sara pliaukštelėjo delnais į stalą.

– Tai nori jį sučiupti ar nenori?

– Taip! Noriu! – atšovė Alegras. – Ir sučiupsiu, bet be tavo pagalbos.

– Melas! Neturit jokių pėdsakų, nieko nepešėt iš to laiško ir medaliono, ar ne? Ir apskritai nesužinojot nieko naujo.

– Darom šiokią tokią pažangą, – paprieštaravo jis.

– Jei taip būtų, negaištum laiko, mėgindamas papirkti mane pietumis, kurių netgi nenoriu.

– Tu klysti.

– Dėl kurios dalies?

Alegras šyptelėjo.

– Kas nenori papietauti už dyką?

– O kaip Peris? Ar jį sulaikysit?

– Mes jį tikrai dar kartą apklausim.

– Ar manai, kad tai jis?

Alegras prisimerkęs pažvelgė į ją.

– O tu?

– Ne. Bet tikiuosi, kad klystu.

Vos drungnas maistas buvo pristatytas per penkias minutes. Didelei Saros nuostabai, ji pasijuto išbadėjusi. Skubiai nurijo keletą kąsnių žalsvos vištienos. Alegras netgi neparagavo užsisakytos kiaulienos su makaronais. Žiūrėjo į Sarą ir laukė.

Suvalgiusi dar vieną gabaliuką, ji padėjo lazdeles.

– Manau, Peris sakė tiesą, kad turėjo intymių ryšių su Melane. Tu irgi taip manai, tiesa?

– Gal.

Sara pašaipiai nusijuokė.

– Nagi, detektyve. Aš paeinu žingsnį – ir tu žingsnį.

Alegras įsistebeilijo į savo neliestą maistą.

– Taip, – pagaliau ištarė. – Ir aš taip manau.

– Ar pasikeitė požiūris į ją?

Jis atvirai ir įdėmiai žvelgė į Sarą.

– Ne.

– Tu nė kiek nenustebęs?

Alegras perbraukė delnu sausas lūpas.

– Ne.

– Keista, – tarė Sara, nukreipdama akis. – Aš labai nustebau.

Ji ištuštino savo stiklinę vandens, padėjo ant stalo ir nugėrė pusę Alegro stiklinės.

Jis palinko į priekį.

– Pasikalbėkim, Sara.

Pasakė tai prašančiu tonu. Galbūt todėl ji staiga nustūmė lėkštę ir tarė:

– Tada dinkim iš čia, jei ketinam kalbėtis.

Alegras jau buvo atsistojęs.

– Taip, čia netinkama aplinka. – Jis nieko nepasakė apie maistą, nes jo net neparagavo.

Kol jie bėgo per liūtį gatve, Sara leido Alegrui laikyti jai už rankos. Pasiekę jos butą, abu buvo kiaurai permirkę. Korkis, policininkas, budintis nuo ketvirtos valandos po pietų iki vidurnakčio, stypčiojo vestibiulyje prie Saros buto durų. Alegras išnešė jam kėdę iš Saros virtuvės.

– Ar dar tebeturi tą viskio butelį? – šūktelėjo jis grįžęs.

Sara išėjo iš vonios kambario, klausiamai pažvelgė į jį, bet linktelėjo.

– Tuoj atkasiu.

Ji nusišluostė plaukus ir sviedė rankšluostį Alegrui. Tai buvo vienintelis likęs švarus. Nešvarūs skalbiniai jau netilpo dėžėje.

Alegras nusivilko permirkusį švarką ir kol svarstė, kur jį kabinti, prie kojų nukrito rankšluostis.

Sara nužvelgė odinę pistoleto perpetę ant jo pečių ir įkištą ginklą, bet nieko nepasakė dėl to, kad jis ginkluotas.

– Pasikabink švarką vonios kambaryje, o aš paieškosiu viskio, – tarė ji.

Alegras pakėlė rankšluostį nuo grindų ir nuėjo į vonią, o Sara – į virtuvę. Rodos, viskis sandėliuke ant lentynos.

Po kelių minučių Alegras išėjo iš vonios kambario, kišeninėmis šukomis braukdamas per plaukus. Sara svetainėje pylė viskį į du sulčių stiklus, kuriuos iškapstė iš kriauklės ir perskalavo.

– Maniau, tu negeri, – tarė jis.

– Paprastai negeriu, bet laikas toks neįprastas. – Ji pasiėmė vieną iš beveik pilnų stiklų, jam padavė kitą. – Nesakykim tosto, gerai?

Alegras pylėsi antrą stiklą, o Sara stengėsi susidoroti su apėmusiu svaiguliu. Jie sėdėjo ant sofos. Kol kas žadėtas pokalbis nė neužsimezgė. Sara vėl gurkštelėjo viskio.

– Dar įpilti? – paklausė Alegras, siekdamas butelio nuo apkrauto staliuko.

Sara pašnairavo į jį.

– Nori mane nugirdyti, policininke?

Pusė stiklo alkoholio – ir jau jautė poveikį: šiek tiek sukosi galva, bet nebuvo nemalonu. Galbūt dėl draugijos.

Alegras pažvelgė jai į akis.

– Gali bet kada mane sustabdyti.

Kažkodėl jo žodžiai ją suerzino, išsklaidė palaimingą būseną. Gal nepatikėjo, kad jei lieptų jam ar kam nors kitam sustoti, tai ką nors pakeistų.

Alegras vis dar žiūrėjo į ją. Dar labiau susinervinusi Sara pastatė stiklą. Jis tą patį padarė su buteliu ir nusišypsojo, lyg norėdamas parodyti, kad gerai supranta kūno kalbą.

– Ko, po velnių, tu iš manęs nori, Alegrai?

– O ką, po velnių, gali pasiūlyti?

Iš kur tas vyriškis? Ko jis nori? Neišsidavė nei elgesiu, nei išraiška. Sara taip pat neketino išsiduoti.

– Nieko! – įžūliai atšovė.

Alegras padėjo ant stalo nugertą stiklą. Netinkamas laikas apgirsti, – nusprendė. Ir taip jau nemažai išgėrė – godžiai ištuštino pirmąjį stiklą.

– Ar žinai, į ką painiojiesi? – spyrė jis.

Šią pastabą galėjai suprasti kaip nori. Ji galėjo daug ką reikšti, nes Sara į daug ką painiojasi.

– Manau, žinau.

– Mūsų nuomonės sutampa. Pasakyk, ką tikiesi laimėti, imdamasi to, ko nebaigė sesuo.

Jos akys įsmigo į detektyvą. O ką jūs slepiate?

Alegras taip pat suvokė, kad Sara galėjo įvairiai suprasti jo pastabą. Sumišęs nusišypsojo.

– Aš kalbu apie tavo pasirodymą per televiziją.

– Žinau, apie ką kalbi, – pamelavo ji. – Tu neteisus. Nedirbu Melanės darbų, aš ne psichiatrė. Tik norėjau, kad tas niekšas žinotų, kad aš ne…

– Ko tu ne? Nebijai jo? Kad tik taip būtų!

Saros bruožai sugriežtėjo.

– Bijau ar ne, bet jis artinasi. Jau bando savo nepakartojamu iškrypėlišku būdu mane sugundyti.

– Kol kas jam labai gerai sekėsi…

– Todėl jaučiasi dar galingesnis, – nesutiko ji. – Ketinu parodyti, kad ir aš galinga. Netgi galingesnė už jį.

– Ketini parodyti? Žadi vėl kalbėti per televiziją? Velnias! – įpyko Alegras. – Ar man dar nepakanka bėdų?

– Aš ne tavo bėda! – atkirto ji.

– Kurgi ne!

– Netrukdyk man, Alegrai. Privalau elgtis taip, kaip man atrodo.

– Viešpatie! Tuoj imsi dainuoti.

Ji šiurkščiai nusijuokė.

– Patikėk, nė mažiausio noro dainuoti!

Alegras palinko arčiau. Pernelyg priartėjo – ir fiziškai, ir jausmais.

– O aš nenoriu rasti tavo kūno suniokoto…

– Gana!

Alegras krūptelėjo.

– Atleisk, – jis gurkštelėjo viskio, tingiai apsidairė. – Ar visada gyvenai viena?

– Keiti temą?

– Taip.

– Kartais turiu vieną kitą naktinį svečią, bet apskritai mėgstu vienatvę.

Jis ramiai pažvelgė į ją.

– Niekad nesijauti vieniša?

Sara nusprendė, kad ginčytis su Alegru – tai lyg taisyti dantis – stomatologo grąžtas paliečia nervą kaip tik tuo metu, kai baigia veikti novokainas. Pasiėmė nuo staliuko stiklą ir neatsakydama Alegrui ėmė kelti prie lūpų, bet detektyvas vikriai jį atėmė.

– Tikrai nenoriu, kad pasigertum, – tarė jis, dėdamas stiklą ant stalo.

– O aš nenoriu, kad lįstum į mano gyvenimą.

Jis kreivai nusišypsojo, atsirėmė į sofos atkaltę. Jų pečiai beveik lietėsi.

– Turi draugą, Sara?

– Mėgini man pasisiūlyti, Alegrai?

Jis šyptelėjo.

– Mėginu palaikyti pokalbį.

– Tau nelabai sekasi.

– Taip, žinau, – prisipažino jis su stebinančiu jaunuolišku atvirumu.

Sara nevalingai nusišypsojo – nepaneigsi, detektyvas Džonas Alegras ją keistai veikia, sukelia baimės ir ilgesio sūkurį – šie dalykai jai neatsiejami. Tikriausiai todėl ji vengdavo panašių situacijų – iki šio vakaro.

Kas jai darosi? Iš pradžių traukė Vagneris, o dabar Alegras. Šaunu! Bręstanti mokinukė įsimyli kaip tik dabar, kai psichopatas, išprievartavęs ir nužudęs jos seserį, seka ją, siuntinėja papuošalus su nuotraukomis iš praeities, šokoladines širdeles, apgailėtinus meilės laiškelius.

Kita vertus – gal tai paaiškinama. Ji kaip niekad jaučiasi pažeidžiama ir vieniša. Ir dar – ji neįtikėtinai įbauginta. Kad ir kokią prisivertė išsikovoti nepriklausomybę, ji nepaprastai troško ramybės. Slaptas noras, kad ją apkabintų, saugotų… Mylėtų? Ne, to jau per daug. Meilė – tai manipuliavimas. Melas. Geismas sąžiningesnis. Geismas manipuliuoja tik kūnu, o ne siela.

Ji bent jau pajėgė suprasti, kodėl pajuto fizinį potraukį Maiklui Vagneriui. Jis seksualus, švariai nusiskutęs, tinkamo jai amžiaus, kaip pasakytų Melanė. Būtų pasakiusi…

Bet Džonas Alegras – mažiausiai dešimčia metų vyresnis, o gal net penkiolika, ne prekinės išvaizdos, nenuspėjamas, sudėtingas, pavojingai įžvalgus. Vyras, kuris, kaip ir ji, atrodo, turi ilgą nuosavą gyvenimo bėdų sąrašą. Tačiau ji negalėjo pabėgti nuo jo skleidžiamo erotinio virpulio. Įspūdinga. Ne dėl to, koks asmuo jį sukėlė, bet kad tokie jausmai ją apimdavo labai retai, nesvarbu, su kuo jie būtų siejami. O štai dabar ji ne tik susijaudino, bet ir nepajėgia nuvyti erotinių fantazijų.

Jie jos miegamajame. Tamsu. Šiandien ji nebijo tykojančių pabaisų. Jis su ja, švelniai šypsosi, sako, kad nereikia skubėti. Sako, kad darys tik tai, ko ji nori. Ir ji tiki.

Jis lėtai nurengia ją ir sako, kokia ji graži, kokia geidžiama, kokia miela, švelni ir gera…

Ji jau nuoga, bet nesijaučia nesmagiai. Šįkart viskas kitaip.

Visiškai nebijo, jaučiasi netgi įžūliai drąsi, liežuviu paliečia jo spenelius. Jis tyliai vaitoja. Šis garsas taip jaudina ją. Ji netgi veda jo ranką…

Pasigirsta Feldmano balsas, šnabžda savo psichoanalitines išvadas, netgi dabar, kai ji tuoj tuoj pajus orgazmą.

– Tave tas vyras traukia todėl, kad jame matai tėvą. Tai ne tikras potraukis, Sara, tik perkėlimas. Iš tikro tau reikia tėvo meilės ir pritarimo.

Sara niršta. Kodėl tas Feldmanas nuolat viską sugadina?

– Ar tu vedęs, Alegrai? – išsprūsta klausimas. Tebūnie prakeiktas tas perkėlimas!

Jis nusišypso. Kai šypsosi, Džonas Alegras atrodo nepalyginti geriau – keleriais metais jaunesnis, kampuotas veidas švelnesnis. Gražus ir neįtikimai geidžiamas, kaip jos fantazijoje.

– Ketini pasipiršti? – Jo šypsena plati ir jau sąmoningai pašaipi.

– Ne, tik manau, kad su tavim būtų sunku gyventi, – atsako ji nuoširdžiau, nei norėtų, nutrindama visus seksualinius vaizdinius. „Ir gerai, – tarė sau. – Fantazijos pavojinga.“

Alegras suirzo. Tikėjosi šmaikštaus atkirčio, o buvo pasikėsinta į pernelyg jautrią vietą.

– Ir mano žmonai taip atrodė. – Ištiesė ranką prie viskio.

Sara ir nebūdama psichiatrė suprato ryšį tarp paliestos temos ir Džono noro išgerti.

– Atrodė? Būtuoju laiku? Jūs išsiskyrėt? – reikliai paklausė ji iš dalies dėl to, kad buvo smalsu, o iš dalies – kad labiau patiko pulti, o ne gintis.

Alegras godžiai gurkštelėjo viskio ir apglobė delnais stiklą.

– Ji mirusi.

– Atleisk.

Alegras linktelėjo, raukšlės jo veide pagilėjo. Žiūrėjo į gėrimo likučius stikle.

Sarai staiga pasirodė, kad kambaryje trūksta oro.

– Mirtis žiauri, kad ir kada ji užkluptų.

– Taip.

– Ar nori apie tai pasikalbėti?

Alegras lėtai patrynė delnu šeriuotą smakrą ir sėdėjo įsitempęs, nepasiduodamas jos švelniam balsui. Jis tikrai nenori apie tai kalbėti. O gal nori?

Jo tylėjimas vertė Sarą jaustis nesmagiai.

– Klausyk, tu neprivalai…

– Papasakosiu, kodėl ne? – pasipylė žodžiai. – Greisė iššoko pro septinto aukšto langą iš savo buto. Balandžio mėnesį. Mes jau gyvenom atskirai. Ją buvo ką tik išleidę iš psichiatrijos ligoninės, buvo išgulėjusi pusantro mėnesio. Visi manė, kad ji jaučiasi gerai, – dygiai pridūrė jis.

– Ir tau nelabai patinka psichiatrų įsikišimas.

Alegras pagalvojo apie Melanę. Kaip galėjo apie ją negalvoti.

– Kai kuriems žmonėms psichiatrai padeda. Turiu galvoje gerus.

– Psichiatrus ar pacientus?

Jis neatsakė.

– Manai, Melanė buvo gera?

Alegras nužvelgė ją neperprasdamas, kas slypi už to klausimo. Ar Melanė pasakojo Sarai, kad konsultuoja Greisę? Ar jį? Sako, psichiatrai išlaiko paslaptis.

– Manau, buvo gera. Turėjo gerą reputaciją.

– Ar tu ją mylėjai?

Klausimas, švelniai tariant, jį sutrikdė. Tai atsispindėjo veide.

Sara rūgščiai nusišypsojo. Tai jį supykdė, ir šitai taip pat atsispindėjo.

– Turėjau galvoje tavo žmoną, Alegrai, ne Melanę.

Jis primerkė akis. Ji žaidžia su juo.

– Aha! – tarė jis grasindamas jai pirštu. – Tau nė velnio nesvarbu, ką jaučiau žmonai. Tik nori įsiskverbti į mano sielą. Kodėl, Sara?

Ji neatsakė, ir jis pašaipiai nusišypsojo.

– Tau gerai sektųsi ringe, Sara. Taikliai smūgiuoji – daugybė nestiprių, bet skaudžių smūgių, o kai smūgiai krinta ant tavęs, išsisukinėji ir lankstais. Bet su profesionalu netesėsi iki baigiamojo raundo. Vieną kartą nepastebėsi smūgio ir tysosi gavusi nokautą.

Jos kūnu perbėgo bukos baimės srovė. Alegras turi galvoje ne tik save, bet ir Romeo.

– Aš dar galiu tave nustebinti, – prisivertė pasakyti nerūpestingai, bet nevalingai ištiesė ranką prie savo stiklo.

Alegras vėl sugriebė Sarai dar nespėjus stiklo pakelti prie lūpų, tik plėšiant jį iš rankų šįkart šiek tiek viskio išsipylė ant jos kelių.

Sara įsitempė.

– Klausyk, Alegrai. Aš suaugusi ir pati galiu…

Sakinio vidury Alegro delnas užčiaupė jai burną. Sara sustingo. Ką jis, po šimts velnių, daro?

– Sara, paklausyk manęs, – Alegro balsas buvo tylus ir reiklus. – Aš kažką išgirdau. Sėdėk tyliai, einu patikrinti.

Ji susirūpinusi pažvelgė į jį, linktelėjo ir visa suglebo, kai jis atitraukė ranką. Žvilgsnis buvo įsmeigtas į Alegrą. Jis atsitraukė ir pakilo nuo sofos.

Ką jis išgirdo? Ji nieko negirdėjo.

Krūpčiodama įsispraudė į sofos kamputį, rankomis apsikabino prispaustus prie krūtinės kelius. Norėjo sumažėti, susitraukti, tapti nematoma.

Sara žiūrėjo, kaip Alegras perėjo svetainę. Nuostabu, kai toks stambus žmogus juda grakščiai lyg šokėjas. Įdomu, koks jis nenuspėjamas.

Kol Sara sustingusi sėdėjo, stengdamasi išgirsti tai, ką girdėjo Alegras, jis greitai apėjo butą – miegamąjį, virtuvę, žvilgtelėjo į vonios kambarį. Grįžęs į svetainę, raminamai linktelėjo. Sara išspaudė šypseną, bet toli gražu nesijautė rami.

Alegras nuėjo prie laukujų durų. Durims atsidarius, saugantis butą policininkas Korkis pašoko.

– Ką nors matei, girdėjai? – griežtai paklausė Alegras.

– Ne visai.

– Prakeikimas, ką nori pasakyti? – įtūžo Alegras.

Korkis nervingai mindžikavo nuo kojos ant kojos.

– Čia tokia paukštytė parėjo… Prieš kelias minutes… Aš… su ja persimečiau keliais žodžiais. Žinai, paklausiau, ką ji čia veikia ir panašiai. Ji čia gyvena. Panelės Rozen kaimynė. – Parodė į Vikės butą.

– Ji buvo viena?

Policininkas linktelėjo.

– Daugiau nieko?

Korkis papurtė galvą.

– Nieko negirdėjai?

– Tik važiuojančias mašinas lauke, nieko neįprasto.

Alegras pasitrynė skruostą.

– Eikim apsidairyti. Tu patikrink lauke, ypač už namo, o aš apžiūrėsiu laiptų aikšteles.

Korkis pakėlė į viršų nykščius ir nedelsdamas išmovė. Alegras kyštelėjo galvą į butą.

– Sara, užsirakink. Niekam neatidaryk, tik man. Aišku?

Ji pašoko nuo sofos.

– Eisiu kartu…

Jis papurtė galvą.

– Lik čia. Nėra ko bijoti. Tuoj grįšiu.

– Džonai… – pašaukė jam uždarant duris.

– Tikriausiai nieko nėra, Sara. Reikia tik įsitikinti, ir viskas.

Romeo – neprilygstamas apsimetinėjimo meistras, jis gudrus ir klastingas… Jo šiurpūs veiksmai iš šalies atrodo paaiškinami… ir tai daro jį dar pavojingesnį.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

13

Alegrui išėjus iš buto, Sara pajuto nesuvaldomą norą bėgti iš paskos, bet žinojo, kad detektyvas ją grąžins atgal.

Jis riktelėjo iš už durų:

– Užsirakink, Sara, ir užsikabink grandinėlę.

Ji perėjo kambarį, padarė ką liepiama ir prigludo prie durų, lyg šitaip būtų arčiau jo, jaustųsi saugesnė, bet išgirdo tik tolstančius Alegro žingsnius.

Tikriausiai buvo prilipusi prie durų kelias minutes, ir tada netikėtai išgirdo barbenimą iš vonios kambario.

– O Viešpatie! – aiktelėjo, persmelkta siaubo.

– Tai aš, panele Rozen. Policininkas Koriganas. Aš prie jūsų vonios kambario lango. Jis šiek tiek praviras.

Kodėl jos langas praviras? Nepajėgė jo praverti nuo tada, kai įsikraustė į šį butą. Jis tvirtai užkaltas.

– Panele Rozen? Ar girdit mane? Ar gerai jaučiatės, Sara?

– Taip, aš čia, – atsiliepė Sara, vatinėmis kojomis slinkdama į vonios kambarį, silpnai apšviestą policininko prožektoriaus pro langą. Ji spragtelėjo jungiklį, nustūmė šlapią Alegro striukę, užmestą ant dušo. Pasilenkė virš vonios ir atitraukė baltą plastikinę užuolaidą.

– Atrodo, lyg bandyta įsilaužti, – tarė Korkis, šviesdamas prožektoriumi į palangę. Jaunasis policininkas stovėjo pasilipęs ant šiukšlių dėžės, kad pasiektų pirmo aukšto langą.

– Palangė apibraižyta. Tikrai atrodo, kad kažkas mėgino įlįsti. Po langu stovi šiukšliadėžė. Laikot ją čia?

– Ne, žinoma, ne!

– Taip! – Jis pašvietė prožektoriumi siaurą įvažą tarp Saros namo ir negyvenamo kaimyninio pastato, atgręžto į Albiono gatvę. – Tikriausiai išsigando ir pabėgo. Čia nieko nėra.

Saros širdis taip stipriai daužėsi krūtinėje, kad net skaudėjo. Ji užsimerkė ir išvydo kruvinas bangas, besiveržiančias pro užmerktus vokus. Raudonoje jūroje plūduriavo jos motina, Melanė ir ji pati.

– Einu paieškot detektyvo Alegro. Jis norės pats patikrinti. Nelieskit nieko, gerai?

Kažkas mėgino įsilaužti į butą. Tai galėjo būti bet koks nusikaltėlis, visas rajonas jų knibždėte knibžda. Bet Sara žino – tai Romeo įžūliai pasipuikavo policininkų panosėj. Be abejonės, pajuto didžiulį iškrypėlišką pasitenkinimą dėl savo įžūlumo. Akiplėšiškai drąsus.

Įsivaizdavo, kaip tamsus šešėlis lipa pro langą, tūno mažame vonios kambarėlyje, laukia, kol Alegras išeis ir jis galės išlįsti…

Užsimerkusi pamėgino įsivaizduoti konkretų žmogų. Robertas Peris tiko. Puikus įtariamasis: drovus, iškrypęs, apsėstas, bet per daug aiškus. Jis visiškai nepasirodė jai gudrus ar įžūlus, veikiau liūdnas ir apimtas nevilties.

O jei ne Peris, tai kas?

Mintyse šmėkštelėjo kitas vaizdinys. Šįkart ryškesnis ir skaudesnis.

Bilas Denisonas.

Sara nusipurtė. Beprotybė jį įtarti. Beprotiška leisti, kad liūdni prisiminimai apie jų nevykusį romaną pirštų požiūrį į jį. Be to, jei jis jaustų šlykštų potraukį skaudinti ir kankinti moteris kaip Romeo, nebūtų pasitenkinęs švelniu pėrimu paskutinį kartą jiems būnant kartu. Kvaila manyti, kad gydytojas Bilas Denisonas, kurio profesija – gydyti tokius iškrypėlius, pats būtų šlykštus išsigimėlis, maniakas. Sara įsitempė, išgirdusi žingsnius už lango, ir lengviau atsikvėpė lauke pamačiusi Alegrą.

– Tikriausiai turi šuns klausą, Alegrai, – tarė ji, stengdamasi apsimesti nerūpestinga ir drąsi.

Jis neaiškiai sumurmėjo, atidžiai apžiūrinėdamas. Priėjęs Korkis padavė prožektorių. Sara spoksojo, kaip Alegras kruopščiai apžiūri palangę, stengdamasis jos nepaliesti.

– Nori, kad iškviesčiau berniukus paimti atspaudų? – paklausė Korkis.

– Taip. Ir apeik visus butus, kurių langai išeina į skersgatvį, apklausk, ar nieko nepastebėjo. – Jis dirstelėjo pro langą į Sarą. – Kaip tu?

– Tiesiog nuostabu.

– Sėdėk ramiai. Tikriausiai jį išgąsdinom, bet mudu su Korkiu dar pasidairysim.

– Nemanau, kad jį taip lengva išgąsdinti, – tarė Sara.

– Čia galėjo būti paprastas vagilius. Koks nors jauniklis.

– Kodėl nesakai tiesos?

– Grįžk į svetainę ir dar išgerk.

– Gana, Alegrai! Pasakyk! Pati jį prisišaukiau. Nuėjau į Emos laidą ir išprovokavau. Nagi! Rėžk!

– Tu jau pati pasakei. Eik, išvirk kavos. Bus ilga naktis.

Sara linktelėjo, bet nekrustelėjo iš vietos. Apėmė įprastas stingulys, slopinantis siaubą ir apskritai viską.

– Sara, eik! – Šįkart ne prašymas – įsakymas.

Įsakmus reikalavimas privertė pajudėti. Ji nuėjo į virtuvę, įjungė kavos aparatą ir žiūrėjo, kaip tamsiai rudi lašai varva į stiklinį kavinuką. Kava atrodė labai stipri. Tikriausiai įdėjo per daug šaukštelių. Ji neskaičiavo.

Taip sunku susitelkti ir daryti įprastus veiksmus. Širdis smarkiai daužėsi. Graužė rėmuo, Sara paieškojo tablečių, bet prisiminė, kad įsimetė jas į krepšį.

Priėjusi iki svetainės vidurio, staiga sustojo ir mirtinai išblyško – ant prieškambario grindų, šalia durų, liesdamas kilimėlį, gulėjo baltas vokas. Kiek laiko jis čia? Ji nežiūrėjo į tą pusę, eidama iš vonios į virtuvę virti kavos.

Jei Romeo ką tik jį pakišo, galbūt jis vis dar vestibiulyje. Jei šoktų ir atidarytų duris, gal susidurtų su juo. Nebereikėtų svarstyti, kas jis. Sužinotų. Viskas baigtųsi.

Baigtųsi…

Į duris stipriai pasibeldė. Sara sustingo. Beldimas pasikartojo.

– Sara, čia aš, Džonas, – pauzė. – Alegras.

Ji puolė prie voko ir pastūmė jį po kilimu – saugojo asmeninį Melanės gyvenimą ir garbę. Paskui atidarė duris ir krito Alegrui į glėbį.

– Nebijok, Sara, nieko įtartino nemačiau. – Alegras juto, kaip ji visa virpa, ir glausdamas prie savęs mėgino nuraminti.

– Jis čia buvo! Aš žinau!

Alegras ją atstūmė ir pažvelgė.

– Ką nors matei?

– Ne, bet… – Parodyk jam. Netgi jei vėl kas iš Melanės dienoraščio. Parodyk jam. Parodyk!

– Bet ką, Sara? – mygo jis.

Sara vėl prisiglaudė. Taip, parodys jam. Kai tik pati perskaitys. Ji skolinga Melanei.

– Iškviečiau pastiprinimą. Iššukuosim visą rajoną. Nesijaudink, Sara. Jei jis netoliese, jį sučiupsim.

Ji vis tiek virpėjo. Mintyse iškilo vaizdas – stovi namie, prieškambaryje, vilki baltą vestuvinę mamos suknelę. Kažką laiko rankoje, kažką gyvą, pulsuojantį. Tai širdis – kraujuojanti širdis. Melanės širdis. Ne, ne! Aš to nenorėjau! Prisiekiu! Aš to nenorėjau! Nenorėjau!

– Ko nenorėjai, Sara?

Ji aiktelėjo. Alegras skaito jos mintis? Ar ji jau kraustosi iš proto?

Sara atšoko.

– Nieko, nieko!

Alegras neatsakydamas žengė į kambarį.

– Ką ketini daryti? – paklausė Sara.

Sekė iš paskos, Alegras priėjo prie sieninio telefono šalia virtuvės durų ir iš užpakalinės kelnių kišenės išsitraukė užrašų knygelę.

Susirado numerį ir surinko.

Sara priėjo arčiau, girdėjo pypsintį telefoną. Po dešimto pyptelėjimo Alegras pakabino ragelį.

– Nėra atsakiklio.

– Kam skambinai?

Jis įdėmiai į ją pažiūrėjo.

– Periui. – Ir jai nespėjus nieko pasakyti užkirto: – Tai tik rodo, kad jo nėra namie arba kad nekelia ragelio. Tikriausiai jį dar vis medžioja dėl interviu. Spauda žino, kad jis rado… Melanę. Galbūt nenori atsiliepti.

Sara pagriebė ragelį. Jos eilė skambinti. Dvejojo, nors atmintinai žinojo numerį, kovojo su savimi net jį rinkdama – stengėsi įtikinti save, kad ji beprotė.

Atsiliepė po ketvirto pyptelėjimo. Patraukė ragelį nuo ausies, kad ir Alegras girdėtų.

Čia Bilas Denisonas. Manęs dabar nėra namie, bet jei paliksite žinutę, kai tik galėsiu, jums atskambinsiu.

Sara pakabino ragelį. Alegras žiūrėjo į ją.

– Žinau, – tarė ji. – Tai nieko neįrodo. Niekas nieko neįrodo, – jos balse buvo girdėti kartėlis.

Jų žvilgsniai susidūrė. Pasigirdo tolimas sirenos signalas.

– Kodėl manai, kad gali būti tavo svainis? – reikliai paklausė Alegras.

– Buvęs svainis. Nežinau. Nepajėgiu aiškiai mąstyti. Negi nematai?

– Sara… Tu man kažko nesakai…

Ji susijuokė.

– Mes turėjom romaną. Jei taip galima pavadinti.

Alegro akys susiaurėjo.

– Judu su Denisonu?

Ji linktelėjo. Kodėl jam pasakiau?

– O kaip dar galima tai pavadinti? – paklausė jis.

– Beprotyste, – atsakė Sara. – Aš visad surenku Melanės išmestus daiktus. – Ar Džonas taip pat išmestas? Ar dėl to ją taip traukia prie jo?

Tyla užtruko.

– Kava užplikyta?

Sara kimiai nusijuokė, mėgindama paslėpti sumišimą.

– Išdžiūvo gerklė, detektyve?

Alegras nenuleido žvilgsnio.

– Pakaks žaisti slėpynių, Sara. Klausk neišsisukinėdama.

– Ar judu su Melane irgi buvot meilužiai?

Jis nesumišo.

– Ne. Ar norėjau būti jos meilužis? Ir taip, ir ne. – Jis nusišypsojo. – Gana dviprasmiška, ką?

Nespėjus jai atsakyti, kad kur kas daugiau negu gana, pasigirdo beldimas į duris. Tik dabar Sara suprato, kad sirenos, kurias girdėjo iš toli, kaukia jau už langų.

Alegras sekundę priglaudė kaktą prie Saros kaktos, bet prisilietimas trenkė lyg elektra.

– Vėliau. – Pasitraukė ir nuėjo prie durų.

Pasikalbės apie dviprasmybę.

Prasidėjo karštligiškas zujimas – visur pilna uniformuotų policininkų ir detektyvų. Šukuoja rajoną, ieško pirštų atspaudų, klausinėja gyventojus. Čia pat ir žurnalistai, ištroškę naujienų, stengiasi nučiupti sensaciją.

Vos tik policija apklausė Vikę, jis pasirodė prie Saros durų.

– Tikrai manai, kad čia buvo Romeo?

Kad ir kokia ekstravagantiška kaimyno šukuosena, kad ir kiek grimo, ir šilkinė suknelė nepaprastai moteriška, Sara negalėjo pamiršti tos nuotraukos, kurioje stebėtinai vyriškas Vikas stovėjo apsikabinęs savo gražiąją motiną.

– Nežinau, – atsargiai atsakė Sara, įsivaizduodama Vikę be ilgų, madingai sušukuotų raudonų plaukų, kuriuos apžiūrėjęs iš arčiau suvokdavai esant peruką, be puikaus makiažo, be spalvingų drabužių. Nuo tos fotografijos laikų veide įsirėžė raukšlelių, atsirado nedidelis pagurklis, bet, jokios abejonės, ši įspūdinga ji labai greitai virstų juo. Vikė, Vikas – lyg chameleonas…

Saros mintys šokinėjo lyg pašėlusios. Juk Korkis pamatė įeinant Vikę netrukus, kai Alegras išgirdo vonios kambario lango girgždesį. Vikė lengvai galėjo pamėginti atidaryti langą, o paskui suprasti, kad kelia per daug triukšmo. Arba dar geriau – sukelti triukšmą, kad Alegras ir Korkis išbėgtų jo vytis, o paskui išslinkti iš buto ir pakišti voką po durimis.

Sara išblyško. Įtarusi kaimyną ji staiga prisiminė pakištą po kilimu voką.

– Brangioji, tu balta lyg popierius, – suaimanavo Vikė. – Leisk padėti…

Vikė ištiesė ranką ir Sara atšoko – jau vien mintis, kad ją gali paliesti…

– Ne, prašau, nereikia. Viskas gerai, – griežtai atsakė ji ir pamatė, kad transvestitas įskaudintas.

Ar tikrai įžeidė jį, ar jis tik geras aktorius, slepiantis tamsius pavojingus jausmus? Kvailystė, tarė sau Sara. Ji tikrai kraustosi iš proto – visų žmonių išvaizda, žodžiai, poelgiai atrodo piktavališki ir išdavikiški. Iš pradžių Peris, paskui Bilas, dabar Vikė. Sara prisiminė patirtą siaubą, kai Džonas Alegras užspaudė jai burną.

– Na, jau eisiu, – tarė Vikė ir išspaudė šypseną. – Turiu numigti grožio miego…

Norėdama nuslopinti paranoją dėl kaimyno Sara spustelėjo jam ranką.

– Atleisk, aš šiek tiek sutrikusi…

Vikė nuoširdžiai nusišypsojo.

– Tavim dėta jausčiausi lygiai taip pat.

Įdėmus Saros žvilgsnis nukrypo į dideles Vikės pėdas. Vikė prunkštelėjo.

– Žinau, ką galvoji. Neįkiščiau savo ližių į mažutes tavo basutes.

Kimiame balse pasigirdo pavydo gaidelė. Ar jo motinos pėdos buvo taip pat mažos? O Romeo aukų? Melanė avėjo šešto dydžio batelius. Žinoma, Rozen. Bendras požymis ne tas, kad visos nužudytos moterys buvo jaunos, sėkmingai kopiančios karjeros laiptais, bet tai, kad visų pėdos buvo mažos. Nuostabu! Romeo – transvestitas, garbinantis mažytes pėdas!

– Einu, bet, mieloji, jei tau ko reikės…

– Ačiū, Vike. Aš tau pranešiu.

Durims užsivėrus tebestovėjo prieškambaryje, smilkinyje tvinksėjo gysla, Sara spoksojo į kilimą, slepiantį Romeo laišką. Rankomis stipriai apkabino save, prisiminė, kaip buvo gera nors trumpam priglusti prie Alegro. O paskui ta fantazija apie juos kartu – nebaigta, nutrūkusi… Sara nusivylė – kaip visada gyvenime.

Paprastai nedrįsdavo plėtoti neapibrėžtų, niekad neišsipildančių erotiškų troškimų. Dabar neskubėjo jų atsikratyti; suprato – tai būdas pasislėpti, atsitraukti. Džonas Alegras – puikus objektas nukreipti dėmesį nuo to kito vyro, monstro, siekiančio užvaldyti jos protą. Nuo Romeo. Jis įsiskverbs į jos namus, protą, kūną, jei tik bus neatsargi. Jis jau taip arti, kad Sara užuodžia jo velnišką dvoką – lyg neplautų pažastų ar tarpkojo. Šlykšti smarvė. Sara įsivaizdavo, kaip dvokas įsigeria į odą, nuodija kūną. Ir neįmanoma nieko padaryti. Ji bejėgė, beginklė, vieniša. Nebent pasitikėtų Džonu. Tada nebūtų vieniša, galėtų kliautis juo. Jis ją apsaugotų. Ir ne vien todėl, kad toks jo darbas. Kažkas jį traukia prie jos, kaip ir ją… Eik velniop, Feldmanai. Tu neteisus. Džonas man – ne tėvo pakaitalas. Jis nė nepanašus į tėvą. Pagaliau sutikau žmogų – sąžiningą, rūpestingą, seksualų. Šįkart neleisiu tau visko sugadinti, Feldmanai.

Imant voką rankos virpėjo. Dar neatplėšusi Sara nutarė – kai tik policininkai išeis ir juodu su Džonu liks vieni, parodys jam šią Romeo žinutę. Nesvarbu, kas viduje, ir dienoraščio ištrauką parodys. Tada jis sužinos tamsiąsias Melanės paslaptis.

O mano?

Suskambėjo telefonas. Krūptelėjusi Sara įsigrūdo voką į sijono kišenę. Įsijungė atsakiklis, bet po pyptelėjimo, išgirdusi Maiklo Vagnerio balsą, skubiai pakėlė ragelį.

– Atsiprašau, – tarė Sara.

– Už ką? – paklausė Vagneris.

Ji sumišo.

– Norėjau pasakyti – aš namie.

– Džiaugiuosi.

– Nesuprantu.

– Jaudinausi dėl tavęs. Viskas gerai?

– Taip. Tik kažkas mėgino įsilaužti.

– Žinau, todėl ir skambinu.

– Maniau, tu kartu su kitais, – išpyškino Sara ir rausdama pridūrė: – Tai galėjo būti…

– Taip, žinau, – tarė jis. Romeo vardas liko neištartas. – Atvažiuosiu po valandos, Sara. Aš pakeliui iš Ledos.

– Ledos?

– Miestelis į pietus nuo Sakramento.

– A…

– Mano medžioklės plotai.

– Medžioklės plotai?

– Ten užaugau. Patėvis ten gyvena. Šiandien jo gimtadienis. Važiavau kartu papietauti. Net keista, kad visad kas nors įvyksta, kai tavęs nėra.

– Tik jau ne man, – blaiviai tarė Sara. – Aš visada įvykių sūkuryje. Dabar jausčiausi daug laimingesnė būdama kur nors kitur. – Kitame laido gale tylėjo. – Atleisk, – tarė ji.

– Tu dažnai tai kartoji…

– Ne, nedažnai.

– Ar Džonas pas tave? Alegras? – paklausė Vagneris.

Lyg jai reikėtų paaiškinimo, lyg nebūtų pradėjusi galvoti apie jį tik kaip apie Džoną.

– Taip. Tiksliau, jo nėra kambaryje, bet galiu pakviesti.

– Neverta. Tik pasakyk, kad atvažiuosiu kuo greičiau.

Sara pažvelgė į laikrodėlį. Po vienuolikos dešimt. Dėl vieno Džonas buvo teisus – naktis bus ilga.

Jo namuose. Apšiuręs kambario butelis už kelių kvartalų nuo klubo. Dvokiantis čiužinys ant purvinų grindų. Bet būtų buvę nesvarbu, jei būtų davęs tai, ko man reikia. Tačiau čaižydamas mane vis kartojo: „Manau, tu šito nori, mažyte.“ Jam nepavyko. Jam nepavyko. Niekam nepavyksta.

Tik tau.

M. R. dienoraštis

14

Aš pralaimiu. Vakar atsidūriau Misijos rajone. Mėginau įtikinti save, kad noriu aplankyti Sarą. Taip ir nenuėjau… Pakliuvau į tą neonu apšviestą klubą Šešioliktosios gatvės skersgatvyje. Niekad ten nebuvau buvusi, tik girdėjusi apie jį. Vienas iš slaptų mano profesijos pliusų.

Dvokė alumi, prakaitu, alkoholiu. Porelės, besitrinančios prie murzinų spalvų sienų, rimtaveidžiai gėrovai prie baro, išvargusios nuogos moterys su maišeliais po akimis, tingiai svyruojančios scenoje siaubingo protestuojančio roko taktu.

Tuoj prasidės spektaklis. Šokėjos nueina iš scenos, prožektoriai pritemsta, o kai vėl įsižiebia, į sceną išeina pirmoji pora. Moteris pigiu blizgančiu triko ir šuns antkakliu su blizgučiais. Eina keturiomis. Mėlynakis atletiškas šaunuolis aptemptomis glaudėmis veda ją už pasaitėlio. Turi didelį juodą rimbą. Veide – piktdžiugiškas vypsnys. Prieš imdamasis darbo glosto storą rimbo kotą.

Vėliau pamatau jį kabinoje salės gilumoje. Nežiūri į sceną – atvirai spokso į mane. Tamsios, geidulingos akys. Glitus šunsnukis.

Jo namuose. Apšiuręs kambario butelis už kelių kvartalų nuo klubo.

Dvokiantis čiužinys ant purvinų grindų. Bet būtų buvę nesvarbu, jei būtų davęs tai, ko man reikia. Jam nepavyko. Jokio subtilumo, tik čaižydamas vis kartojo: „Maniau, tu šito nori, mažyte.“ Jam nepavyko. Visai nepavyko. Niekam nepavyksta.

Tik tau.

Skaitančio Melanės dienoraštį Alegro išraišką buvo sunku nusakyti. Vieną akimirką Sarai atrodė, kad jis tuoj palūš ir pravirks, bet bruožai vėl sugriežtėjo, lyg būtų užgniaužęs visus jausmus.

Ką jis jaučia? Ką mąsto? Sara norėjo žinoti, bet bijojo klausti.

Todėl išliejo savo jausmus, balse sielvartas, siaubas ir sunkiai slepiamas pasibjaurėjimas.

– Tai ne mano sesuo. Nepažinojau šios moters. Ji pašėlusi, naikinanti, nesivaldanti. – Ši dienoraščio ištrauka dar blogesnė už pirmąją. Anoji tik išreiškia drumstas sesers fantazijas, ją kankinusius jausmus, o ši atskleidžia, kaip elgėsi jų veikiama. – Negaliu įsivaizduoti jokios moters, maldaujančios, kad ją žemintų, muštų, juo labiau Melanės.

– Galbūt jai reikėjo ne mušimo… – Alegro balse įtampa.

– O ko?

Ką Alegras žinojo apie jos seserį, ko Sara nenutuokė? Kiek Melanė jam pasipasakodavo? Kokie artimi jie buvo? Siaubas! Sara manė, kad ji slepia nuo Alegro sesers paslaptis. O gal kaip tik atvirkščiai?

O tu ketinai juo pasitikėti! Kvaila plepė! Tu visad viską supainioji. Galvok, ką darai!

– Nežinau ko, – piktai atkirto Alegras, – aš ne psichiatras. Pasiklausk savo draugo Feldmano.

Sara susiraukė. Pasiklausk Feldmano. Kaip pirštu į akį! Tas šventeiviškas kalės vaikas tikriausiai turėtų atsakymą. Netgi visą krūvą!

Ji vėl įsivaizdavo Feldmaną ir Melanę, apsikabinusius jo kabinete. Šį vaizdinį keturiolika metų buvo ištrėmusi iš atminties. Dabar vėl viskas išplaukė. Sarą kankino ne tik tai, ką išvydo, vaizduotę audrino, kas įvyko jai pabėgus. Ar Melanė pasipasakojo Feldmanui savo mazochistines fantazijas? O Alegrui? Visiems kitiems vyrams? Gal tai jaudino Feldmaną? Ar jo kabinete vyko kas nors šlykštaus, kol ji vėmė mašinų aikštelėje?

Žinoma, vyko. Sara ryškiai įsivaizdavo visą sceną. Niekaip nepajėgė jos nusikratyti – lyg būtų stebėjusi bjaurią sceną.

Susirakinę vienas kito glėbyje. Veidai glitūs nuo prakaito. Garsus trūkčiojantis alsavimas, nevaldomas šnopavimas.

– Nori jo? Nori? – provokuodamas kužda jis. Kyšo tiesus, standus penis. O, koks jis didelis ir kietas.

Melanė maldauja:

– Noriu! Noriu!

Feldmanas kimiai susijuokia. Ji visiškai jo valioje – padarys viską, ką lieps, jei tik pati jaus malonumą.

Ji žino. Ji nori.

Šiurkščiai sviedžia ją ant kietos kušetės. Ji guli išsiskėtusi, sudribusi lyg skudurinė lėlė, neatgaudama kvapo.

O, taip! Ji jo geidžia! Ji apžavėta, trokšta jį priimti.

Žiūrėk, kaip žvilga jo akys! Lūpose gašli šypsenėlė.

Griūna ant jos, šiurkščiai nuplėšia palaidinukę, sijoną, nėriniuotą liemenėlę.

– Pala, pala!

Melanės akyse siaubas.

Sara jį mato, girdi, jaučia jo skonį – gaižų, šlykštų. Bet ji lyg užhipnotizuota.

Jis apverčia Melanę lyg sklindį, kaklaraiščiu suriša už nugaros rankas, vėl atverčia.

– Tai šito tu taip nori, mažyte? – kimiai kužda jis smeigdamas ją.

Ji vis dar verkia, bet dabar jau atsiduodama:

– Taip! Taip! Taip!..

Kodėl ji šitaip save kankina? Ar neužtenka tikrų prisiminimų? Kam dar tos nepažabojamos fantazijos? Kam barbariški scenarijai apie Melanės ir Feldmano santykius? O gal jos pasąmonė šnabžda, kad Feldmanas toks pat tinkamas kandidatas į Romeo kaip ir visi kiti? Kodėl neįtraukti jo į įtariamųjų sąrašą. Tikrai, kodėl ne?

– Ar turi daugiau? – atrodė, kad Alegro balsas atskamba iš ilgo tunelio galo.

– Daugiau?

– Sara, tu jau pasiryžai…

Neverta saugoti ir to kito velnio laiškelio. Sara ištraukė jį iš krepšio ir tylėdama padavė Alegrui.

Alegras perskaitė ir pažvelgė į Sarą.

– Žinau, tau skaudu.

Nepajėgė sutelkti dėmesio į Alegro veidą – vien migloti kreivi šešėliai. Bet aštriai jautė jo buvimą, suvokė, kiek daug vietos jis užima ant sofos, ant kurios abu sėdi, užuodė jo iškvepiamą alkoholio, sumišusio su mėtomis, kvapą. Burnos gaiviklis alkoholiui užmaskuoti?

O už užrakintų durų tyko Romeo, susigūžęs lyg tigras, murkdamas, laižydamas letenas, klausydamasis, laukdamas tinkamos akimirkos pulti ją, kaip buvo puolęs kitas.

– Melanė buvo lyg apkerėta to žmogaus – to paslaptingo „tu“, kuriam rašo, davusio jai tai, ko kiti… nepajėgė, – sukuždėjo Sara. – Romeo!

– Gali būti, – bespalviu balsu tarė Alegras, kišdamas dienoraščio ištraukas į kelnių kišenę.

Sara susiraukė: jis pasiima ir tą mažą dalelę, likusią jai iš sesers? Dar viena išdavystė. Ar ne tokia būtų tavo diagnozė, Feldmanai? O dėl išdavystės… Aš jus abu mačiau… Aš jus mačiau!

– Pasakyk man, Sara, – Alegras turėjo paprašyti du kartus.

– Manysi, kad aš… beprotė.

Jis šyptelėjo.

– Aš pats beveik kraustausi iš proto. Sakyk.

– Aš mąsčiau apie Feldmaną. O ką, jei tai jis? Jei jis – Romeo?

– Kodėl taip manai?

Ji išdrįso kalbėti tik dėl to, kad Alegro balse negirdėjo smerkimo.

– Feldmanas ir Melanė galėjo būti meilužiai. Tačiau jei juodu su Melane ir dulkinosi, jis nebūtinai virsta Romeo.

– Bet nebūtinai ir nevirsta, – tarė Alegras.

Sara nusuko akis. Nors lengvai galėjo įsivaizduoti savo buvusį psichiatrą kaip Melanės meilužį, atrodė kvaila laikyti Feldmaną psichopatu, prievartavusiu ir žudžiusiu moteris, išplėšusiu jų širdis.

Vagneris paskambino Emai Margolis po pirmos. Nors buvo labai vėlu, ji iškart pakėlė ragelį.

– Atrodo, nepažadinau.

– Kas galėtų užmigti?

– Klausyk, ką tik užvažiavau pas Sarą Rozen. Į jos namus mėginta įsilaužti. Mudu su Džonu norėtume, kad ji pabūtų kur nors kitur. Sara žada eiti į viešbutį, bet aš…

– Vežk ją čia! – ryžtingai paliepė Ema. – Galės gyventi pas mane, kiek tik norės.

– Gerai, – atsakė Vagneris ir linktelėjo porininkui šalimais. – Ji kraunasi daiktus. Būsim po dvidešimties minučių.

– Paieškosiu valiumo. Manau, ir pati išgersiu porą tablečių.

– Ar tikrai nori į tai painiotis?

– Gal kuo greičiau įsipainiosiu… – Ema neužbaigė sakinio. – Taip, Vagneri, noriu.

Buvo beveik antra valanda nakties. Alegras ir Vagneris sėdėjo kavinukėje Teisingumo rūmų rūsyje. Užvežęs Sarą pas Emą, Vagneris grįžo į nuovadą, porininkas tebesėdėjo prie rašomojo stalo vartydamas Romeo bylą. Vagneris išsitempė jį išgerti kavos ir užbaigti ilgos dienos.

Kavinėje kvepėjo kaip kinų restorane. Nenuostabu. Visą dieną aptarnaujantys kinai už baro tiekė lankytojams lietinius, apvoliotus kiaušinio plakinyje, keptus ryžius, krevetes ir makaronus.

Vagneris matė, kad Alegras spokso į jį, kertantį didelį obuolių pyrago gabalą. Kreivai šyptelėjo.

– Mažai valgiau per pietus.

Alegras prisiminė, kad Vagneris lankė patėvį Ledoje.

– Kaip gyvena senasis šunsnukis? – paklausė jis dar kartą saldindamas kavą. Senasis šunsnukis – taip maloniai Vagneris vadino patėvį.

– Niekšas visada niekšas, – tarė Vagneris, prisidegdamas cigaretę. – Nuvežiau greičių dėžę jo korolai, kurią nupirkau pernai policijos aukcione. Netgi neapžiūrėjo dovanos. Supyko, kad ne alkoholis, lyg pats neturėtų atsargų. Kai nuvažiavau, buvo jau kaip reikiant šiltutėlis.

Alegras susiraukė – per daug priminė jį patį stipraus girtuokliavimo dienomis. Ar ne dėl to jis geria kavą su Vagneriu – būdas nustumti butelį džimbimo, laukiantį namie lyg gundanti, bet pavojinga meilužė.

– Tai kodėl lankai jį, jei toks girtuoklis?

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Mamai gimtadieniai buvo svarbūs. Ir Džojui. Dievai žino, kodėl lankau. Tikriausiai dėl jos. Ji būtų laiminga. Kvaila?

Alegras kažką sumurmėjo.

Nė vienam jųdviejų nepatiko gerti drumzliną skystį ir kalbėtis apie girtuoklį Vagnerio patėvį.

– Ką manai apie įsilaužimą? – paklausė Vagneris.

Alegras susiraukė.

– Tikriausiai mums į naudą – jis labiau rizikuoja. Kuo daugiau jį provokuosim, tuo daugiau galimybių sučiupti.

– Ne mes jį provokuojam, o Sara. Juk nei tu, nei aš nemanome, jog tai sutapimas, kad jis išlindo, kai Sara pasirodė per televiziją ir metė jam iššūkį.

Alegras per puodelio viršų žvelgė į porininką.

– Ar Sara ką nors sakė pakeliui pas Emą?

– Niršta, kad nesučiupom niekšo. Pasakiau, kad ir aš nirštu.

– Ir aš…

– Ar pakutensim tą menkystą Perį?

Alegras linktelėjo.

– Taip pat Denisoną ir Feldmaną.

– Denisoną būtinai. Atsimeni, ką tauškė apie vestuvių pokylį? Kalbėjausi su Kostos administratorium prieš išvažiuodamas į Ledą. Denisonas su juo tarėsi, kol daktarė pudravosi nosį. Kai vėliau administratorius norėjo ją pasveikinti, ji elgėsi taip, lyg nesuprastų, apie ką kalbama. Manau, Denisonas kinkė arklį vežimo užpakalyje, – Vagneris stabtelėjo. – Arba ruošėsi alibi.

Alegras šyptelėjo.

– Galiu lažintis, kad nebūtų pas jį grįžusi.

– Tačiau Feldmanas? Tas senas žąsinas – Romeo? Neatrodo.

– Jis jos mokytojas, jei galima taip pavadinti. Sara jį paminėjo kaip galimą kandidatą.

Vagnerio akys suapvalėjo.

– Feldmanas su Melane meilužiai? Jis nelabai panašus į svajonių riterį. Man jis šlykštus.

– Tu vyras.

Vagneris nusišaipė:

– Taip, iš tiesų.

– Melanė su juo konsultuodavosi dėl kai kurių ligonių. Gal kalbėjosi apie Perį ar kitus iškrypėlius, kurie mums tiktų. – Alegras pasitrynė veidą. Šeriai braižė delnus. – Atrodo, ryt turėsim daug darbo.

Tiesą sakant, jie ir iki šiol nesėdėjo sudėję rankų. Po Melanės mirties Romeo paieškų grupė buvo padvigubinta. Visi dirbo viršvalandžius: tikrino įtariamųjų alibi, klausinėjo bendradarbių, draugų, šeimos narių, ieškojo įkalčių, pėdsakų, įtariamųjų, naršė sekso klubus, rodė visiems penkių aukų nuotraukas. Kai tik kas nors atpažindavo kurią iš moterų, rodydavo įtariamųjų nuotraukas. Ar aukas matė su jais? Ar kuris nors iš jų lankėsi klube? Vienas?

Prieš dvidešimt minučių Alegras išvertė iš lovos vieną policininką ir liepė patikrinti tą vyruką, kurį Melanė pasigavo Šešioliktosios gatvės bare ir apie kurį rašė dienoraštyje. Vyruką, kuris ją mušė.

Alegro gerklė džiūvo įsivaizdavus Melanę purviname blusyne su tuo šunsnukiu. O dar labiau – prisiminus viskio butelį ant savo rašomojo stalo.

Ema Margolis išskleidė spalvingą sofą lovą.

– Ji patogi. Pirkau Daglo giminaičiams, – paaiškino ji Sarai.

– Daglo?

– Buvusio vyro. Kai išsiskyrėm, jo tėvai iškėlė pokylį.

Sara kovojo su žiovuliu.

Ema atsiprašydama nusišypsojo.

– Jei jau bjaurūs Daglo tėvai miegojo ant sofos lovos ir nesiskundė, tikriausiai ji pasakiškai patogi.

Sara įstengė nusišypsoti.

– Tikriausiai.

Ema susiraukė.

– Tauškiu niekus. Kas čia nutiko? Nekenčiu niektauškių.

– Tu susikrimtusi, – švelniai tarė Sara.

– Toli gražu ne taip kaip tu. – Ema nervingai pešiojo šviesiai mėlyno kilpinio chalato dirželį. – Ar atsivežei naktinius? Galiu duoti savo. Arba pižamą. Kas geriau? – Ji susigrūdo rankas į gilias chalato kišenes. – Rūpinuosi lyg mama, ar ne? Aš įkyri.

– Neįkyri.

Sarą sujaudino Emos rūpestis. Jau taip seniai…

– Klausyk, gali miegoti, kiek tik nori. Aš būsiu namie beveik visą dieną.

– Tau nereiks daryti įrašo vakarui?

– Išeisiu apie pirmą, ir jei seksis – grįšiu apie ketvirtą. Mano telefono numerio nėra knygoje, todėl gali nesijaudinti, kad skambins žurnalistai ar… kas nors kitas.

– Jis neskambina. Nemanau, kad paskambins.

– Kodėl? – paklausė Ema.

– Bijo, kad neatpažinčiau balso.

Ema pašnairavo į ją.

– Tu įsitikinusi, kad jį pažįsti. Kas jis galėtų būti?

– Ar tai ištrauka iš rytojaus laidos apie Romeo? – abejingu balsu paklausė Sara.

– Pakaks, Sara! Negi tau neaišku! – įtūžo Ema. – Dėl šio maniako netekau dviejų draugių. Aš ir taip visą laiką graužiuos, lyg būčiau kuo nors kalta dėl jų mirties, nepadariusi visko, ką galėjau. Mane purto drebulys. Bijau! Aš noriu jį sustabdyti! Kol dar į aukų sąrašą neįtraukė tavęs! – išrėkė ir apsisukusi ant kulnų žengė prie durų.

– Neišeik! Prašau.

Ema sustojo.

– Ko nors reikia? – šiurkščiai paklausė ji.

– Ne. Taip. Atleisk, Ema, aš nenorėjau… Pati nebesuvokiu, ką kalbu, ką mąstau, – taip sunku atsipalaiduoti, ką nors prisileisti arčiau, rizikuoti prisirišti.

Sara atsisėdo ant lovos krašto ir glostė geltonas užtiesalo gėles.

– Būtų taip paprasta įlįsti į urvą. Galbūt paskui ir įlįsiu. Tiek įvykių. Kartais atrodo, kad jis jau laimėjo, kad būsiu kita jo auka, kad niekas nebeturi jokios prasmės.

– Sara, pala minutėlę…

– Džonas Alegras mano, kad nuėjau į tavo laidą, nes noriu būti kaip Melanė. Jis klysta. Kol Melanė… kol jos nenužudė, aš elgiausi kaip man patiko. Džiaugiausi, kad nieko nežinau apie Melanės gyvenimą, kad dėl to nereikia analizuoti savojo. Bet dabar nežinojimas mane gyvą graužia, o nuograužas pasiims Romeo.

– Nekalbėk šitaip, Sara. Policijos mašina jau privažiavo prie namo. Tave saugos, kol tą psichą sučiups.

– Jei jį sučiups. Negaliu sėdėti čia ir laukti, Ema. Trisdešimt dvejus metus laukiau, slapsčiausi, leidausi gyvenimo nešama, užuot pati jį tvarkiusi. Sakei, kad buvai Melanės draugė. Ar pasišnekėdavot ne tik laidose?

Ema linktelėjo.

– Kalbėdavotės, kodėl kai kurios moterys linkusios į… lytinius nukrypimus?

– Na… Tik tą kartą visi šnekėjomės apie sadomazochizmą.

– Visi?

Ema įsmeigė žvilgsnį į grindis.

– Tą vakarą po paskutinio įrašo dar pasėdėjome žmogžudysčių skyriuje – Melanė, aš, Alegras ir Vagneris. Kalbėjomės, ar sadomazochistų klubai traukia tik neturinčias savigarbos moteris. Melanė sakė, kad tai susiję su kalte ir poreikiu būti nubaustai už mėgavimąsi gėdingais veiksmais ar mintimis…

– Pasakok.

Ema atsiduso.

– Rodos, Alegras pasakė, kad kai kurioms moterims sadomazochizmas – tai būdas patirti seksą be kaltės jausmo. Jei tave verčia pasiduoti, niekas neapkaltins, kad tau tai patinka. Aš labai supykau, pasakiau, kad jis visur įžvelgia tik mėšlą. Vagneris mane palaikė. Maniau, kad ir Melanė sutiks, bet ne. Ji pritarė Alegrui, sakė, jog daugeliui mergaičių kalbama, kad seksas – tai blogis, todėl jos gali atsipalaiduoti tik tikėdamos, kad jas verčia. Tą dar galėjau suprasti, bet mane sukrėtė…

– Kas?

– Melanė pasakė, kad dauguma niekuo neišsiskiriančių moterų susijaudina tik nuo šiurkštaus sekso, kad trokšta būti įžūlios, puolusios, blogos.

Sara girdėjo, kaip daužosi širdis.

– Pasakiau, kad už tokią nuomonę feministės ją pasmaugtų.

Sara atidžiai pažiūrėjo į Emą.

– Tai tave nuliūdino.

Atsidususi Ema paklausė:

– Ko nori iš manęs, Sara?

– Noriu suprasti. Negi nematai – man žūtbūt reikia suprasti. – Ji padvejojo. – Be tų apgailėtinų raštelių ir romantiškų dovanėlių, Romeo man siuntinėja Melanės dienoraščio puslapius.

– O Viešpatie!

– Ar žinojai apie jos dienoraštį?

– Žinojau, kad rašo. Kartą minėjo, kad tai vienintelis būdas be cenzūros išlieti jausmus ir fantazijas. Patarė ir man rašyti. – Ema šyptelėjo. – Ji mokėjo įsakinėti.

– Ar pasakojo apie savo fantazijas?

Ema neatsakė.

Sara suprato tylą kaip „taip“.

– Ir tu panašiai fantazuodavai? Pasakojai Melanei?

– Nereikėjo. Ji ir taip žinojo.

– Nesuprantu.

– Maždaug prieš metus ruošiau laidą apie alternatyvųjį seksą Įlankos rajone. Ėmiau interviu iš dominuojančiųjų, pasiduodančiųjų, fetišistų, taip pat ir policininkų. Taip susipažinau su Vagneriu. Įkalbėjau palydėti mane ir operatorių į sekso klubą. – Ema padvejojo. – Ten pamačiau tavo seserį, Sara.

– Matei Melanę…

– Ne, ne tai, ką manai. Ji ten nieko nedarė. Maiklas sakė, kad ją pasikvietė pacientė, klubo savininkė.

– Ar kalbėjotės su Melane apie tai?

– Vėliau, kai susidraugavom. Kai pasakė mačiusi mane tame klube, prisipažinau, kad vaizdas scenoje mane sujaudino.

– O ją?

– Nesakė. Tikrai. Mudvi pradėjom kalbėti apie buvusius vyrus.

– Pasakojo tau apie Bilą Denisoną?

– Nedaug. Prisipažinau, kad buvau Bilo pacientė.

– Bilo?

– Nutraukiau gydymą po dviejų mėnesių. Nepatiko jo klausimai apie erotines fantazijas. Kai papasakojau jam, kad buvau tame sekso klube ir susijaudinau, ėmė traukti smulkmenas. Privertė nesmagiai pasijusti, lyg pats būtų norėjęs išsikrauti. Tą jam ir išrėžiau į akis. Jis pavadino tai projekcija, o aš liepiau nekalbėti nesąmonių ir nutraukiau seansus. – Ema žvelgė nieko nematančiomis akimis. – Gal Denisonas buvo teisus, gal tikrai projekcija. Ten vyko tokių dalykų, apie kuriuos negalėjau pasakoti.

– Kokių?

Ema grąžė rankas, kaktą išpylė prakaito lašeliai.

– Tai nebuvo pirmas kartas, kai tada nuėjome… – Ji vengė Saros žvilgsnio. – Prieš tai porą kartų buvau buvusi kitame klube. Ten ir kilo ta mintis paruošti laidą. Susipažinau su tokia moterimi sveikatos klube. Ji juristė… Keletą mėnesių prieš… – ji nutilo. Nusvirę lūpų kampučiai ir skausminga tamsių akių išraiška liudijo įtampą, pasakojimas virto išpažintimi.

Sara nenuleido žvilgsnio. Staiga pajuto atradusi trūkstamą dėliojamos mozaikos gabaliuką.

– Tai ta draugė, apie kurią pasakojai pas Feldmaną po laidotuvių. Pirmoji Romeo nužudyta moteris. Diana, kaip ten ją, Kolman? Korman?

– Korbet, – niūriai pataisė Ema. – Taip, Diana įkalbėjo mane pirmą kartą nueiti į sekso klubą. Įtikino nesunkiai. Buvau ką tik išsiskyrusi su Daglu, labai prastos nuotaikos. Susidomėjau tuo pasiūlymu. Diana teigė, kad tai ne blogiau, nei stebėti vyrų striptizą… – Ema nervingai žaidė chalato dirželiu.

– Ji buvo teisi?

– Ne. Buvo blogiau… Pirmą kartą vos ištvėriau, nes pamačiusi, kas ten vyksta, išsigandau. Bet Diana įtikinėjo mane, kad viskas vyksta savo noru… kad mes visi suaugę, o prievarta sekse – tabu… kad neįvyks nieko, ko aš nenorėsiu…

– Tai buvo tiesa?

– Taip, tiesa.

– Kur tas klubas?

– Priemiestyje, Ričmonde. Tikra skylė. Ankstesnis Dianos vaikinas ją ten kartą buvo nusivedęs… Tą vakarą mes tik stebėjom… Rodė vyrą – vergą, paskui du transseksualai įnirtingai ėmėsi… Grįždamos namo kvatojomės… Susitarėm vėl eiti kitą savaitgalį…

– Ir kitą kartą tik žiūrėjot?

Ema nusuko akis.

– Sakykim, tąkart važiuodamos namo nė viena nebesijuokėm…

Žmogžudystės įkūnija tamsias, sadistiškas jo svajones…

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

15

Romeo neranda vietos. Slampinėdamas apšiurusiomis Somos gatvėmis girdi nuolatinį dūzgesį ausyse. Dūzgesys – gerai, nukreipia mintis, neleidžia atsipalaiduoti. Jei nutils, Romeo paklius į bėdą.

Neatsipalaiduok! Tu jau beveik ten, beveik namie, kur būsi laisvas.

Velnias! Jau skverbiasi mintys. Viešpatie, jis jos geidžia! Jau nepakanka vien fantazijų, negali išmesti jos iš galvos. Užuodžia ją, jaučia jos skonį. Vakar žiūrėdamas į ją televizoriaus ekrane vos neišprotėjo. Matė, kaip Sarai jo reikia, girdėjo slaptą alkį jos balse – tokį apčiuopiamą, užpildantį visas jo poras.

Tu balansuoji ant ištempto lyno, mažyte, bet aš čia – sugriebsiu tave, kai krisi. Nebijok. Bus taip gera, Sara. Nė pati nežinai, kaip gera.

Įsivaizduoja juodu pas ją. Stalas padengtas pietums. Jis atsineš žvakių ir kitokių daiktelių. Bet viskam savas laikas. Melanė skubino įvykius. Tai jos bėda. Per daug jo troško, per daug juo pasitikėjo, per daug beviltiškai geidė. Kaip ir kitos.

Sara kovos. Jau vien ši mintis jį uždega. Galiausiai jis atvers jai akis. Ir protą. Ir širdį – tiesai.

Saaara! Sara! O Viešpatie, viskas bus taip puiku! Gali bėgti, Sara, bet niekur nepasislėpsi. Nepasislėpsi nuo to, kas tavyje. Ir manyje. Mes – vienis, mažyte. Mes abu – viena skausminga masė. Kartu nugalėsim skausmą.

Pilvo apačioje siaubingas graužiantis pojūtis. Jam kažko reikia. Bet ko? Ką tas mėšlavabalis nori apgauti? Geidžia Saros, ir tas įkaitintas durklas gręžia smegenis. Tačiau dar anksti. Sugriautų tobulą gundymą. Viskas taip gerai klostosi.

Tačiau jis toks dirglus. Kol kas reikia laikinai atsipalaiduoti. Išprotės, jei nieko nedarys.

Sustoja vaistinėje, kai ką nusiperka, paskui eina ten, kur taip dažnai lankėsi, kad nė nereikia rodyti nario kortelės tamsiaplaukei juodais odiniais drabužiais prie durų, apžvelgia sceną. Jau tuoj penkta valanda ryto, ir salė skaisčiai apšviesta lyg karaliaus rūmai. Gilumoje, grojant kompiuterinei muzikai, žybčioja lemputės – raudonos lyg širdis. Centre nuoga blondinė ant kietos kėdės. Riešai surakinti už kėdės atkaltės, galvą lošia smaugiantis antkaklis, grandine sujungtas su antrankiais. Nuogutėlis žaliūkas tik su juoda kaubojiška skrybėle ant galvos ir juodu aksominiu raiščiu ant klubų gašliai spokso į ją, laikydamas rimbą.

– Išsiskėsk. – Rimbas pliaukšteli šalia kėdės.

Skėsdama kojas ji virpa, bet neišsigandusi. Nė velnio nemoka apsimesti. Šlykštus spektaklis. Aišku, mėgaujasi kiekviena minute. Romeo iš savo vietos gerai mato jos tarpkojį. Nusiskutusi lyg naujagimis. Lytinės lūpos nudažytos ryškiai raudonu lūpdažiu.

Pasišlykštėjęs nusigręžia. Susitaršiusi narkomanė prie baro permatoma balta palaidinuke ir rožiniu mini sijonėliu, ištatuiruotomis šlaunimis kviečiamai žvelgia į jį. Jis šypteli, bet žino, kad šita netiks. Jis tinkamai pasirenka. Kaip Melanė kalbėjo televizijoje – jaučia jų virpesius.

Pereina tamsų kiemelį. Praslenka pora minučių, kol pastebi ją. Prie mažo staliuko šalia geležinių laiptų. Sėdi su kažkokiu šunsnukiu odine striuke, bet žiūri tik į jį, vos pastebimai linkteli galvą. Nusišypso.

Taip, tiks prasiblaškyti. Padės ištverti naktį.

O rytoj? Kas toliau?

Pasistengia užgniaužti šį klausimą. Rytoj bus rytoj. Jei jausis taip pat blogai, turi kai ką numatęs atsargai.

Jis linkteli. Ji mirkteli. Pasilenkia prie draugelio, kažką kužda, atsistoja ir eina prie jo gražiai siūbuodama klubais.

Jis pirmas išeina iš klubo. Susitinka lauke, greit apsikabina.

– Pas mane, širduk? – klausia ji.

Jis papurto galvą. Nueina į pigų viešbutuką. Vestibiulyje tvyro šlapimo ir prakaito dvokas. Ir kambaryje ne ką geriau, o aplinka – lyg iš bjauraus košmaro.

Vos uždariusi duris, ji klausia:

– O kas krepšyje? Atnešei man dovaną?

Jis ištraukia pirkinį iš vaistinės – klizmą.

Moteris žengia atbula.

– Nežinau dėl šito…

– Nusimauk kelnaites!

– Nemėgstu valgyti paskubomis, širduk.

Jis švelniai nusišypso.

– Jei būsi gera mergaitė, daugiau visai nereikės valgyti…

Vakar įsivaizdavau, kad tu sėdi krėsle mano miegamajame ir žiūri, kaip myliuosi su beveidžiu vyru. Galiausiai jie visi tampa beveidžiai…

M. R. dienoraštis

16

Sara išėjo iš Emos rytą, po aštuonių penkiolika. Rūkas buvo tirštas ir slegiantis – neįmanoma įžiūrėti toliau nei per pėdą.

Ar jis kur nors tyko? Seka ją?

Sara, tu bjauri šnipė. Visad kiši nosį, kur nereikia…

– Panele Rozen…

Ji nustėrusi aiktelėjo, bet iš pilkos miglos išniro policininkas, saugojęs ją vakar. Rusvai žalsvos kelnės, tamsiai mėlynas megztinis aukšta apykakle, balti sportiniai odiniai bateliai.

– Kas nors atsitiko? – artindamasis paklausė.

– Ne, aš tik ketinau… Klausykit, Koriganai, gal pavėžėtumėt mane į Nortpointo gatvę?

– Korkis paveš. Jokių bėdų. Daug geriau, negu sekti jus toje kamšalynėje.

„Ir rizikuoti vėl pamesti iš akių“, – pagalvojo ji.

Po dešimties minučių policininkas sustojo tiesiai prieš baltą Įlankos srities psichoanalizės institutą.

Registratorė vestibiulyje pažvelgė į atverstą ties penktadieniu žurnalą ir pasakė Sarai, kad daktaras Feldmanas turi pacientą, bet devintą – valandos pertrauka. Sara žvilgtelėjo į laikrodėlį. Baigs po dvidešimties minučių. Ji jau ketino lipti įvijais laiptais į psichiatro kabinetą trečiame aukšte, bet išgirdo, kaip kažkas pašaukė vardu. Prie jos artinosi Bilas Denisonas puikiu tamsiai mėlynu kostiumu, pasikišęs lagaminėlį po pažastimi.

– Sara, džiaugiuosi, kad tu čia, jaudinausi dėl tavęs. Taip ir maniau, kad vėl lankysi seansus.

– Ką čia veiki? – vangiai paklausė ji.

– Aš poros rezidentų vadovas. Kaip tik baigiau seminarą. Raskim ramią vietelę ir pasikalbėkim.

– Negaliu. Turiu…

Jis pažvelgė į laikrodį.

– Kada tau paskirta?

– Devintą, bet tai ne… – nenorėjo, kad Denisonas galvotų, jog vėl lankosi pas psichiatrus, kad jai to reikia, bet jis neleido baigti.

– Turim penkiolika minučių, – sugriebė jos ranką. – Sara, prašau. – Apakino ją maldaujama šypsena.

Sara prisiminė tuos laikus, kai ši šypsena priversdavo širdį plakti smarkiau.

Denisonas nusivedė ją prie kėdžių vestibiulio kampe.

– Skambinau tau kelis kartus po… laidotuvių, bet visada tik atsakiklis.

– Keista, – tarė Sara. – Vakar aš tau skambinau. Taip pat atsakiklis.

Denisonas susiraukė.

– Vakar? Buvau namie. Kada skambinai?

– Truputį po aštuonių.

– Atsakiklyje nebuvo jokio įrašo.

– Aš nieko nesakiau…

– Tikriausiai vedžiojau Manką. Gaila, kad nebuvau, kai skambinai, Sara. Pamaniau, viskas baigta.

Sara apstulbusi pažvelgė į jį.

Po velnių, ką jis čia paisto? Juk tikrai viskas baigta.

– Turėjau galvoje mūsų draugystę, – skubiai paaiškino Denisonas. – Nors mes jau ne meilužiai, bet norėjau, kad liktume draugai. – Jis žvelgė į ją įdėmiai. – Turim vienas kitam padėti atlaikyti šią tragediją.

– Susidoroju pati.

– Tikrai? Ar todėl dalyvavai Margolis laidoje? – Jis kelis kartus papurtė galvą. – Tai tavo bėda, Sara. Arba viską slepi širdyje, arba sprogsti. Nematai, kas tarp šių dviejų kraštutinumų.

– O kas ten, Bilai?

– Kad ir kas ten būtų, viena nerasi. Turi bendrauti, Sara. Žinoma, terapija – vienas iš būdų, bet jei užsisklęsi… – Jis vėl sugriebė Saros ranką. – Leisk tau padėti, Sara. Gal šįvakar pavakarieniautume? Jei užvažiuočiau pas tave apie…

Sara išsilaisvino iš jo gniaužtų ir pašoko.

– Jau beveik devynios. Turiu eiti.

Jis taip pat atsistojo ir užtvėrė kelią.

– Gerai, Sara. Neskubinsiu tavęs. Tačiau noriu, kad žinotum – gali manim pasikliauti.

Jis vėl nusišypsojo. Suvedžiotojo šypsena?

Po kelių minučių, įžengusi į mažutį Stenlio Feldmano laukiamąjį trečiame instituto aukšte, Sara pasijuto pakliuvusi į laiko spiralę. Pažvelgė į Feldmano kabineto duris. Gerai uždarytos. Konsultuoja ligonį. Moterį? Jauną? Gražią? Sunerimusią? Ramina ją? Apkabina? Glosto? Gal mylisi ant kušetės? Ar ji išprotėjo? Suglumo dėl netikėto susitikimo su buvusiu svainiu ir meilužiu? Paranojos priepuolis? O gal tai tik tipiškas projekcijos pavyzdys iš vadovėlio, rodantis, kad Sara pati slapta trokšta atsidurti Feldmano glėbyje? Ar ne šitaip analizuotų Feldmanas? Sara perkelia savo troškimus į jo pacientę? Taip pat kaip į Melanę? Staiga nutraukė gydymą, nes nepajėgė įveikti jausmų jam?

Feldmanas stovėjo kabineto tarpduryje ir tylėdamas žiūrėjo į ją.

– Džiaugiuosi tave matydamas, Sara. Užeik.

Ji dvejojo.

– Atėjau visai ne dėl tos priežasties, kaip jūs manot.

– Gerai – pakalbėkim kabinete.

– Noriu atsakymų.

– Pirmiausia turėsi paklausti.

Ji gaižiai šyptelėjo.

– Vienas nulis jūsų naudai, Feldmanai.

– Nenoriu skaičiuoti taškų, Sara. – Jis įėjo į vidų ir kantriai laukė.

Sara drąsindamasi ryžtingai žengė per slenkstį. Menkiausia abejonė – ir nepajėgtų įeiti. Nebuvo įkėlusi kojos į šį kabinetą nuo tada, kai beveik prieš keturiolika metų pamatė Melanę jo glėbyje, girdėjo jį kuždant jos vardą…

Vos Feldmanas uždarė duris, ji atsigręžė.

– Noriu sužinoti apie seserį.

– Sėsk, Sara. – Jis parodė į vieną iš krėslų prie rašomojo stalo, o pats atsisėdo į sukamąjį juodos odos krėslą kitapus.

Bent jau nepasiūlė liūdnus prisiminimus keliančios odinės kušetės tarp dviejų drapiruotomis užuolaidomis užtrauktų langų kairėje.

Sara stovėjo ir žvalgėsi. Mažai kas pasikeitė. Tie patys klasikiniai angliški svetainės baldai, drožinėtas rašomasis stalas, plakatas „Čia nerūkoma“. Jokių paveikslų ant sienų. Kitaip tariant – nieko, kas blaškytų pacientus.

Feldmanas pasidėjo rankas ant rašomojo stalo, išraiška geranoriška.

– Ką nori sužinoti apie Melanę?

– Ką ji jums pasakojo? – ryžtingai paklausė Sara.

– Ką ji man pasakojo? Labai abstraktu, Sara. Tikiuosi, turi konkrečių klausimų.

– Taip, jūs teisus. Turiu konkrečių klausimų.

Jis linktelėjo laukdamas.

Sarą vis labiau siutino jo savitvarda.

– Viešpatie, jūs toks ramus, Feldmanai. Niekas nė neįtartų.

– Ko?

– Kaip jūs įsipainiojęs, – kirto ji, beveik nutrindama ribą tarp tikrovės ir fantazijos. Ar Feldmanas buvo Melanės meilužis? Jis jos žudikas? Ar įmanoma? Feldmanas gudrus, įžvalgus, patrauklus. Kur ten Bilui Denisonui iki jo. Argi ne tobulas psichopatas?

– Sara, tu seniai ant manęs pyksti. – Rodos, tai jo netrikdė, paprasta analitinė pastaba.

– Na, ne! Šis žaidimas nepavyks, Feldmanai. Ir jokie kiti žaidimai. Gal ir aš susipainiojusi, bet ne taip kaip Melanė! Ne taip kaip jūs.

– Sakei atėjusi atsakymų, bet, atrodo, pati juos žinai, – tarė jis, nė kiek nesumišęs.

– Ne visus! Bet kelis, Feldmanai. Daugiau, nei manot.

– Neabejoju.

– Juokinga! Tikėjau, kad sugebat skaityti mano mintis, žinot viską, ką mąstau, jaučiu.

– Tu man padėjai…

– Bet daugiau nepadėsiu, – pareiškė ji.

– Kas tau kelia nerimą, Sara?

– Sakiau, ne dėl to atėjau!

– Tikrai? Nė kiek?

– Liaukitės!

– Trečiadienį mačiau tave per televiziją. Akivaizdu, kokia tu sutrikusi. Ir ne tik dėl Melanės žmogžudystės. Įtariu, kad iškyla prisiminimai. Taip? Smūgis dėl Melanės mirties atidarė duris, kurias buvai ilgam užrakinusi. Prisiminimai gąsdina, manai, kad kraustaisi iš proto. Kaip tik priešingai! Nors priežastis ir tragiška, ji verčia tave pagaliau pažvelgti į praeitį. Žinau, tuo dar netiki, bet jau įžengei į sveikimo kelią.

– Sveikimo kelią? – šiurkščiai nusijuokė ji. – Būtų gerai, jei išgyvenčiau šį mėnesį.

– Jei nori žudytis, Sara…

– Kalbu ne apie savižudybę, o apie žmogžudystę. Romeo manęs nori!

Ji pažvelgė į psichoanalitiką. Jo veide nesukrutėjo nė raumuo. Išraiška nepakito.

– Kodėl nesistebite, Feldmanai? Juk jau žinot ir apie Romeo, ir apie jo troškimus? Gal manot, prasimanau? Ar projektuoju? Manot, trokštu, kad Romeo manęs norėtų? Troškimas mirti? Savižudybės forma?

– Svarbiau, ką tu pati manai.

– O ką manė Melanė? Papasakokit, Feldmanai. Papasakokit apie Melanę ir jos norą mirti. Kodėl ji buvo taip susipainiojusi, Feldmanai?

– Kodėl taip manai?

– Galvojat, nebuvo susipainiojusi? Negi normalu norėti, kad tave muštų, žemintų, prievartautų? Manot, jos skausmo troškimas sveikas?

– Iš kur tai žinai?

– Iš kur? Gerai, Feldmanai. Apsimeskit, kad nieko nežinot. Tikrai protinga!

– Gali tikėt, gali ne, bet aš – tavo pusėje. Noriu, kad laimėtum. Visada norėjau. Anksčiau manim tikėjai.

– Anksčiau tikėjau ir Kalėdų Seneliu, – atkirto ji.

– Sara, aš tikrai nežinau…

– Melanė rašė dienoraštį, Romeo man siuntinėja ištraukas. Norit žinoti, apie ką sesuo rašė? O gal žinot?

Jis tylėjo.

– Ji troško skausmo, Feldmanai. Mušimas ją sujaudindavo. Negalėdavo atsispirti, svaigdavo, ieškodavo partnerių baruose ir dulkindavosi dvokiančių viešbučių kambariuose. Maldaudavo, kad ją muštų. – Sara atsikvėpė. – Daktarė Melanė Rozen. Kas galėjo pamanyti, Feldmanai? Kas? Pasakykit!

Feldmano žvilgsnyje – sielvartas, susirūpinimas, neviltis. Ir dar kažkas. Žinojimas. Sarą apėmė siaubas. Ji atėjo atsakymų, jų reikalavo. Dabar buvo aišku, kad jis juos žino, bet ji neapsakomai norėjo pabėgti jų neišklausiusi.

Sara pašoko ir nuskubėjo prie durų, Feldmanas – iš paskos.

– Nelieskit manęs, – įspėjo ji. – Policininkas laukia registratūroje. Tereikia šūktelėti ir jis atbėgs. Mane nuolat saugo, Feldmanai.

– Net lengviau atsikvėpiau sužinojęs, – tarė jis, sustojęs už kelių pėdų.

– Tikrai? – Ji užuodė tabaką, įsigėrusį į jo drabužius – šlykštus supuvusių vaisių dvokas.

– Sara, aš – ne priešas. Noriu, kad patikėtum.

Sara neklaũsė ir žengė toliau.

– Nė nemanykit, kad dėl padėties jūs neįtrauktas į įtariamųjų sąrašą.

– Aš jau sakiau policijai, kad kuo galėdamas padėsiu.

– Vadinasi, pasakysit viską, ką žinot?

– Sara, kad ir ką aš žinočiau, tu žinai daug daugiau.

Ji įnirtingai papurtė galvą.

– Ne! Netiesa!

– Labai svarbu, kad papasakotum savo prisiminimus, sudėliotum į vietas visas šukes, pažvelgtum į atsakymus – apie Melanę, apie save. Kitaip jausiesi, tarsi slėptum nusikaltimą. Blogiausia, kad slepi nuo savęs labai svarbią informaciją, būtiną, kad pasveiktum. Tu pati sau priešas, Sara, daug pavojingesnis už tą patologinį maniaką. Policija gali apsaugoti tave nuo jo, bet neapsaugos nuo savęs pačios.

– Manot, kad Romeo nepergudraus policininkų, Feldmanai?

– Tikiuosi, ne.

– Tačiau jis pergudravo Melanę. Apkvailino kaip visas tas moteris. Jos visos tarėsi esančios šaunios, susivaldančios, tačiau giliai širdyje nesivaldė. Jis tai žinojo. Todėl ir sugundė. Jos tapo aukomis, nes troško, kad jis užpultų. Ar tai jus stebina, Feldmanai?

– Dėl kitų – ne… Dėl Melanės… – Jis dvejojo spausdamas rankas.

– Nežinojot, kad Melanė nesveika? Kad ji mazochistė, pati prašėsi daužoma? – Sara rėkė pati to nesuvokdama.

– Aš nevartočiau šio apibrėžimo, Sara. Terminas „mazochistinis asmenybės sutrikimas“ jau nebevartojamas netgi diagnozei apibūdinti. Iš tikrųjų niekas nenori skausmo, netgi taip manantys. Yra priežasčių, Sara. Priežasčių, kodėl Melanė siejo skausmą su malonumu, kodėl norėjo pasiduoti prievartai. Nereikia kaltinti Melanės dėl tokių jausmų ir veiksmų, kuriais save žlugdė. Nereikia kaltinti Melanės, kad ją nužudė.

– Aš nekaltinu.

Jis nusišypsojo.

– Gerai.

– Bet tu, Feldmanai, jau kita istorija.

Jo šypsena išblėso.

– Kaltini mane dėl jos mirties. Manai, galėjau padaryti daugiau…

– Arba padarei per daug…

– Tarkim?

– Tarkim? – šiurkščiai pakartojo ji. – Tarkim, kaip judu santykiavot. Štai čia, šiame kambaryje. Netgi neuždarei tų prakeiktų durų. Mačiau tave, Feldmanai. Mačiau tave ant Melanės. Mačiau tavo žvilgsnį: godų, geidulingą, šlykštų. Ir ji tau leido… Ji vėl juos regi. Susirakinę kūnai. Nemato Feldmano veido, tik Melanės. O, tas susižavėjęs sesers veidas. Jai patinka. Ji junta ekstazę.

Meilužio veidas iš lėto ryškėja. Tik… tik tai ne Feldmanas!.. Ten jos tėvas…

Sara paskambino Berniui iš telefono būdelės prie Visuomenės centro. Išgirdęs jos balsą, jis išbėrė susirūpinusią tiradą:

– Sara, Sara. Aš taip jaudinuos dėl tavęs. Nė akių nesumerkiau. Jos raudonos kaip triušio. Kaip tu? Kur buvai praeitą naktį? O šįryt? Skambinau bent dešimt kartų. Viešpatie, jei dar kartą būčiau išgirdęs tą prakeiktą atsakiklį…

Spausdama ragelį, Sara juto, kaip virpa ranka.

– Nakvojau pas Emą.

– Kokią Emą?

– Emą Margolis.

– A, pas tą Emą.

– Berni, gal galėčiau keletą dienų pagyventi pas tave? Turiu viską apgalvoti. Apgalvoti. Jei tai būtų taip paprasta. Niekad nebuvo paprasta. Jos visas gyvenimas – kaukė. Trapi kaukė, jau aižėjanti. – Man reikia vietelės. Supranti? – Kur galėčiau būti viena. Pasislėpti.

– Kam dar klausi, mieloji… Ką paruošti vakarienei?

Ji išspaudė varganą šypseną.

– Tik jau ne vynuogių drebučių…

– Ką? A, vynuogių drebučių. Gerai. – Jis nusikvatojo. – Ir nesirūpink, kad „trys – tai jau minia“. Tonis išsikraustė. Mes dar susitikinėjam, bet nusprendėm, kad per daug skubam. Gerai, gerai, jis nusprendė.

– Man labai gaila, – švelniai tarė Sara. Niekada netikėk meile. Mėgino įspėti Bernį, gal reikėjo labiau stengtis. Žinoma, jis nebūtų paklausęs. Ir Melanė nebūtų…

– Nesijaudink, tikrai, – tarė Bernis apsimestinai nuoširdžiai. – Tenkinsiu visus tavo norus. Jau žinau! Pagaminsiu puikų troškinį. Pagal mamos receptą. Aišku, mamą ištiktų širdies smūgis pamačius, kaip kišu jį į mikrobangų krosnelę, užuot dvylika valandų troškinęs ant viryklės. Bet kas šiandien turi tiek laiko?

– Ačiū, Berni.

– Už ką? Už troškinį? Manai, nežinau, kad tu tik paknibinėsi, kaip ir viską.

– Valgysiu. Pažadu, – tarė ji, pajutusi liūdną dėkingumą, kaip ir visad, kai kas nors bent kiek pasirūpindavo ja. Net jei manydavo to neužsitarnavusi.

Ji vėl išgirdo Feldmano kuždesį. O kodėl tu neužsitarnavai, Sara? Ką tokio baisaus esi padariusi?

– Kur tu, Sara?

– Ir pati norėčiau žinoti.

– Vargšė mergytė pasiklydo, – suaimanavo Bernis.

Sara spaudė ragelį lyg gyvybės siūlą.

– Aš taip bijau, Berni.

– Romeo?

– Taip, bet ne tik jo. Buvo siaubingas rytas. Iš pradžių sutikau Bilą Denisoną, paskui beprotiškas seansas su Feldmanu. Kalbėjom apie vieną kvailą mintį.

– Kodėl kvailą?

– Todėl, kad dar labiau sutrikau. Negaliu mąstyti. O Dieve, trūksta oro. – Ji atplėšė būdelės duris ir įkvėpė. Tačiau galva ėmė svaigti.

– Sara, pasakyk, kur tu, aš tave pasiimsiu, parsivešiu į namus, pasakysiu Bačenonui, kad blogai jaučiuosi.

– Ne, jau atsigavau, – tarė ji susitvardžiusi. – Turiu… kai ką padaryti. Viskas susimaišė, Berni. Žinai, kaip skalbiant drabužiai nusidažo. Prieš skalbiant juos būtina surūšiuoti. Kitaip liks dėmių…

Robertas Peris sunėrė ant krūtinės rankas, su karinga panieka žvelgdamas į Alegrą ir Vagnerį. Pusę vienuoliktos ryto jis vis dar vilkėjo pižamą.

– Juk galėjau jūsų neįsileisti? Neturit kratos orderio ar panašiai?

– Mes ir nedarome kratos, – tarė Alegras, žvalgydamasis po tuštoką skoningai apstatytą, tvarkingą svetainę.

Pinta sofa, du krėslai, tarp jų – bambukinis staliukas, didžiulis tatamio kilimas ant ąžuolinių grindų. Palmės mediena inkrustuotoje sekcijoje stovėjo senas televizorius, leistuvas ir grotuvas, šalia jų – keletas vaizdajuosčių ir kompaktinių plokštelių. Įdomu, nes Perio žmona minėjo, kad vyras nemėgsta muzikos.

– Norim dar kai ko paklausti, Robi, – draugiškai tarė Vagneris.

– Tik ji mane šitaip vadina! – atšovė Peris.

– Kas? Gydytoja Rozen? – pasiteiravo Vagneris.

– Ne! Sindė. Tik Sindė vadina mane Robiu, nors žino, kad nemėgstu. Kartą kaip kvailys prisipažinau, kad šitaip mane vadino mama, nors tai mane siutino, – jis susiraukė. – Viešpatie, jūs kalbėjotės su ja! Buvot pas Sindę, ar ne? Šunsnukiai! Klausinėjot apie mane ir Melanę. – Jis sudribo ant sofos.

Vagneris atsisėdo šalia, Alegras stovėjo prie sekcijos. Pusė lentynos po televizoriumi ir vaizdajuosčių leistuvu buvo prikrauta knygų – daugiausia nuotykiniai romanai ir krūvelė žurnalų. Viršutinis nuplėštu viršeliu, bet pirmame puslapyje buvo matyti užrašas – „Aukso vartai“. Naujausias numeris, pamanė Alegras, viršelyje – Melanės nuotrauka. Pasirodė tuoj po Melanės nužudymo. Ar Peris nuplėšė nuotrauką, nes buvo per daug skaudu matyti? O gal įklijavo į specialų albumą?

– Daugiausia kalbėjo žmona. – Vagneris atsilošė, ištiesė ir sukryžiavo kojas.

Peris staiga pasuko galvą.

– Ir ką? Ką ji sakė? Šimtus kartų jai skambinau, bet nešneka su manim. Maldavau, kad eitume pas daktarą Denisoną. Noriu, kad vėl būtume kartu. Kodėl ji nenori pamėginti dar kartą?

– Galbūt pavydi, – sardoniškai pareiškė Vagneris. – Iš pradžių persekioji savo daktarę, vėliau jos jaunesnę seserį.

Peris išraudo.

– Niekad nepersekiojau Melanės. Viskas buvo kitaip! Bet jūs nesuprasit, kiek ji man reiškė.

– Ar Sara jums taip pat daug reiškia? – ramiai paklausė Alegras.

– Sara? – Jis prisimerkė. – Jums galvoj negerai. Neturiu nieko bendro su Melanės seserimi.

Vagneris pažvelgė jam į akis.

– Tai kodėl ją sekioji?

– Vakar? Kinų mieste susitikom netyčia. Visiškas atsitiktinumas. Dažnai būnu Kinų mieste.

– O „Valensijoje“ dažnai būni?

– „Valensijoje“? Nesuprantu, apie ką kalbat.

– Kur buvai vakar septintą vakaro? – paklausė Vagneris.

– Namie! Čia! Visą vakarą!

Alegras šyptelėjo.

– Nemanau.

– Pala! Luktelėkit! Buvau išėjęs. Kada sakėt? Septintą? Taip, buvau išėjęs užkąsti. Aš prastai gaminu.

– Kur ėjot?

– Kur? Į kavinukę netoliese.

– Kokią?

Peris sumišo.

– Na, ne visai netoliese. Neatsimenu nei pavadinimo, nei ką valgiau. Ėjau, ėjau, pasijutau alkanas…

– Taigi iš pradžių pasivaikščiojai, paskui užkandai. O tada, Robi? – kamantinėjo Vagneris. – Gal užsukai pas Sarą?

– Ne. Netgi nežinau, kur ji gyvena. Grįžau namo maždaug pusę devynių, vėliausiai devintą. Klausykit! Tai ji priėjo prie manęs Kinų mieste, norėjo pasikalbėti.

– O ji sako, kad tu norėjai pasikalbėt.

– Gerai! Abu norėjom! Maniau, kad ji, kaip Melanės sesuo, supras. Bet suprato ne daugiau už jus, galvijai. Niekas nesupranta! Niekas… – suvaitojo Peris.

Vagneris palinko į priekį.

– Nė Melanė? Ar tai įkaitino tave, Robi? Kad nė daktarė nesupranta? O gal ji per daug suprato?

Peris paniuro.

– Nemanykit, kad nesuvokiu, kur sukat! Neišdegs!

– Kas neišdegs, Robi? – grėsmingai paklausė Vagneris.

– Nustok šitaip mane vadinęs, žioply! Nepavyks nupiginti ir suvulgarinti gražių, tyrų dalykų. Tai, kas tarp mūsų su Melane buvo, – tyra ir ypatinga. Ji privertė pasijusti vertingam, privertė atgimti. Nė plaukelio nebūčiau išpešęs iš jos nuostabios galvutės. – Peris žvelgė į Vagnerį, bet mėlynos akys atrodė stiklinės, nereginčios.

– Sindė sakė, kad nemėgstat muzikos, – atsainiai tarė Alegras, vartydamas kompaktinę plokštelę. – Buvo įsitikinusi, kad nė girdėt negirdėjot Geršvino.

Vagneris išsitiesė lyg spyruoklė, jo žvilgsnį prikaustė plokštelės dėklas.

– Jėzau Kristau!

Geršvino „Žydroji rapsodija“.

Peris iš karto susitvardė.

– Kartą klausėmės pas ją. Teiravosi, ar man patinka. Norėjau padaryti įspūdį, pasakiau, kad viena man labiausiai patinkančių…

– Argi ne taip? – Vagnerio žvilgsnis prikaustė įtariamąjį.

– Ne! Ne, jau sakiau! Net nebuvau girdėjęs!

– Kur klausėtės? Kabinete ar viršuje, jos bute?

Peris nurijo seiles.

– Viršuje.

– Po visko ar prieš?

Peris sutrikęs pažvelgė į Vagnerį.

– Po ko? Prieš ką?

– Tu pasakyk!

– Nieko nebuvo! Vieną popietę po seanso nuėjom į viršų ir pasiklausėm. Viskas! Žinau, dabar ją sieja su Romeo. Kad jis… groja… joms. Bet tada to nežinojau! Laikraščiai dar nerašė!

– Maniau, kad jūsų seansai vykdavo rytais – penktadienio rytais, – tarė Alegras.

Peris metė į jį tūžmingą žvilgsnį.

– Prieš porą mėnesių atsirado laisva valandėlė rytą. Melanė paklausė, ar nenorėčiau ateiti. Sutikau. Man labai patiko pirmiausia rytą sutikti ją…

Alegras suprantamai nusišypsojo, tyrinėdamas spalvingą plokštelės dėklą.

– Ar Melanė šią plokštelę jums dovanojo kaip palankumo ženklą?

Peris papurtė galvą lyg kariamas šuo.

– Ne. Pirkau… Po… po…

– Po ko? – griežtai paklausė Vagneris.

– Kai… jis ją… nužudė, – springdamas sukuždėjo Peris. – Nežinau… Perskaičiau, kad tikriausiai tai buvo paskutinė melodija, kurią ji girdėjo. Maniau, šitaip pasijusiu… jai artimesnis.

– Tik Melanei? Ar visoms, Robi? – žiauriai mygo Vagneris.

Peris išblyško ir pradėjo klykti:

– Aš net neklausiau tos plokštelės! Nepajėgiau! Per daug skaudu! Žiūrėkit! Ji dar užklijuota auksiniu lipduku!

Vagneris įsmeigė žvilgsnį į Perį.

– O kaip Melanės širdis, Robi? Apkrovei ledu? Kol pakeisi nauja, šviežia? Tu niekše!

Peris pašoko ir išskėtė rankas.

– Norit apieškoti butą? Patikrinti šaldyklę? Eikit, žiūrėkit! Nesvarbu, ką advokatas sakė apie orderį! Eikit, smirdžiai!

Alegras linktelėjo Vagneriui. Peris stovėjo svetainės viduryje, pabalęs iš įtūžio, sunėręs rankas ant krūtinės.

Vagneris grįžo po poros minučių ir papurtė galvą.

– Dabar varykit iš čia! Nešdinkitės! O jei vėl pamatysiu jūsų mėšlinus snukius, verčiau turėkit orderį! – Peris sugniaužė kumščius, akys liepsnojo neapykanta.

Detektyvai pasuko prie durų. Vagneris šyptelėjo.

– Iki greito pasimatymo, Robi!

Ema Margolis paskambino į Vagnerio automobilį, kai jie grįžo iš Perio buto.

– Sara išėjo, – susirūpinusi pranešė ji. – Kai aš dar miegojau.

– Ją stebi, – tarė Vagneris. – Nuėjo pas buvusį savo psichiatrą.

– Feldmaną?

– Taip. Dabar ji knygyne Gierio gatvėje.

Alegras perėmė ragelį.

– Kaip sekėsi vakar?

– Gerai, – atsakė Ema. – Kiek buvo galima tikėtis.

– Puiku. Užvažiuosiu pas tave vėliau, kai ji grįš.

– Tikiuosi, nekamuosi jos klausimais, – įspėjo Ema.

Alegras pamatė Vagnerio šypsnį.

– Tik reikia… rasti kai kuriuos siūlų galus… Mes patys einame pas psichiatrą – daktarą Denisoną.

– Pala, Džonai, nepadėk ragelio. Kai ką prisiminiau.

– Ką?

Ema dvejojo.

– Buvau pamiršusi. Tik vakar prisiminiau. Gali būti svarbu. Kalbantis su Sara, man dingtelėjo…

– Taip?

– Diana. Diana Korbet… Romeo pirmoji…

– Ir ką?

– Manau, ji irgi lankėsi pas Denisoną. Nesu tikra, bet aš jai rekomendavau. Tada dar pati pas jį gydžiausi… Prieš…

– Prieš ką? – paklausė Alegras.

– Prieš nutraukdama vizitus! – užbaigė Ema ir padėjo ragelį.

Viljamas Denisonas nervingai nusiėmė nematomą dulkelę nuo tamsiai mėlyno kostiumo rankovės. Jis atrodė nelaimingas, tapęs įtariamuoju itin sunkaus nužudymo byloje. Iš pradžių tie klausimai apie santykius su Sara Rozen, dabar – apie Dianą Korbet.

– Atvirai sakau – pamiršau. Tai buvo prieš metus ar daugiau, mačiau ją tik kartą ar du.

– Tai kiek kartų? – paklausė Alegras. – Vieną ar du?

– Tikrai neatsimenu. Tik įvertinau jos psichinę būklę.

– Juk turit užrašus, – spaudė Alegras. – Patikrinkit.

Denisonas žvilgtelėjo į laikrodį.

– Pacientas ateina po penkiolikos minučių, o prieš tai norėčiau kelias minutes…

Vagneris priėjo prie rašomojo stalo, uždėjo ranką ant kompiuterio.

– Diana Korbet. Pasižiūrėkit. Užtruksit tik kelias sekundes.

– Negaliu atskleisti užrašų. Jie slapti.

– Korbet mirusi, daktare. Nėra ko saugoti. Galim gauti teismo orderį. Sutaupytumėt mums laiko, – tarė Alegras.

Denisonas žiūrėjo į kompiuterio klaviatūrą.

– Jau prisimenu. Mačiau ją tik kartą.

– Užrašai, daktare. Galit tik atpasakoti, kaip praeitą kartą. Kol kas nereikia jokių dokumentų.

Psichiatras suirzęs atspausdino pavardę. Korbet, Diana. Gavęs jos bylą, žvilgsniu permetė ekraną.

– Ji nedaug pasakė. Nieko, kas padėtų tyrimui…

– Leiskit mums patiems spręsti. Paskaitykit.

Sukandęs žandikaulius, Denisonas atidžiau pažiūrėjo į ekraną.

– Diana Korbet. 2253 Žalioji gatvė. Gimimo data: 1963 05 18. Netekėjusi. Baigusi teisę Stanforde. Bankrotų specialistė Marksono, Haido ir Remingtono firmoje. Šiuo metu neturi nuolatinio draugo, bet sakė neseniai išsiskyrusi su vyriškiu, su kuriuo susitikinėjo kelis mėnesius.

– Grantu Karpenteriu? – paklausė Alegras.

Denisonas atitraukė akis nuo ekrano.

– Taip. Nesakė, kodėl santykiai nutrūko. Skaityti toliau?

Alegras linktelėjo. Jis apklausė Karpenterį tuoj po Korbet nužudymo. Vaikinas nepasakė nieko ypatingo, tik kad abu nelaikė savo santykių rimtais. Paspaustas prisipažino, kad „išbandė su Diana alternatyvųjį seksą“, netgi kad buvo nusivedęs Dianą į privatų klubą Ričmonde. „Nieko blogo, – pasakojo Alegrui. – Tik silpnas erotinis kankinimas.“ Karpenteris būtų idealus įtariamasis, tik turėjo svarų alibi buvusios draugės nužudymo naktį.

Denisonas skaitė toliau:

– Vyresnysis brolis Aidahe, koledžo dėstytojas. Nesakė, ką dėsto. Tėvai mirę. Tėvas buvo draudimo agentas, mirė nuo infarkto, kai panelei Korbet buvo vienuolika. Motina, namų šeimininkė, mirė krūties vėžiu penkiasdešimt dvejų, kai panelei Korbet buvo dvidešimt treji. Užrašuose paminėjau, kad kalbant apie motinos mirtį jos veide šmėkštelėjo liūdesys. Šiaip buvo rami, valdėsi visas penkiasdešimt minučių.

Jis pastūmė tekstą.

– Daugiau nieko įdomaus. Narkotikų nevartojo. Gėrė nedaug – retkarčiais taurę ar dvi vyno, alaus. Tai nekėlė rūpesčių.

– Kodėl atėjo pas jus? – paklausė Alegras.

– Sakė, kad užeina depresijos protrūkiai, bet nežinanti, kas juos sukelia. Netgi nepasakė, kada jie prasidėjo. Nuolat treniravosi, nes tai padėdavo nugalėti depresiją. Pasižymėjau, kad ji pati beveik nieko nepasakojo, laukė mano klausimų.

– Ar ji jums pasirodė patraukli? – atsainiai paklausė Vagneris.

Denisonas niekinamai pažvelgė į jį.

– Neatsimenu.

Vagneris patapšnojo monitoriaus viršų.

– Užrašuose nieko nėra apie jos išvaizdą?

– Pats pasižiūrėkit, – bjaurėdamasis tarė Denisonas.

Vagneris pakluso. Denisonas patraukė kėdę, kad policininkas prieitų prie ekrano.

Po kelių sekundžių Vagneris pažvelgė į Alegrą, paskui į psichiatrą.

– Daugiau nieko neturit?

– Ji priešinosi, nepavyko daugiau išgauti.

– Ar jūs įsitikinęs, kad kas nors netyčia neišsitrynė? – paklausė Vagneris.

Denisono skruosto raumuo krustelėjo.

– Tai kodėl visa byla netyčia neišsitrynė? Neturiu ko slėpti. Norit apkaltinti, kad blogai tvarkau užrašus?

– Gal paaiškinsit, kodėl nuslėpėt, kad gydėt pirmąją Romeo auką? – ramiai pasiteiravo Vagneris.

– Negydžiau. Mačiau tik kartą – penkiasdešimt minučių. Be to, jau sakiau – buvau pamiršęs, kad ją priėmiau.

Vėl puolė Alegras, sugriebė Denisono kėdės ranktūrį ir pasilenkė prie jo veido.

– Neatsiminėt netgi po žmogžudystės, kai televizija ir laikraščiai mirgėte mirgėjo jos nuotraukomis? Neprisiminėt jos vardo? Neatpažinot jos veido? Turiu galvoje ankstesnes nuotraukas, kol tas iškrypėlis dar nebuvo jos pavertęs siaubingu mėsgaliu. Kaip ir kitų vėliau… Kaip ir jūsiškę gražiąją Melanę. Jūsų gyvenimo meilę, moterį, kuri, kaip jūs teigiat, ketino vėl ištekėti už jūsų.

Denisonas atmetė rankas, kaip krintantis nokautuotas boksininkas.

– Niekše! – sušnypštė jis, net pažaliavęs iš įsiūčio.

– Kokia čia diagnozė? – niekinamai paklausė Alegras.

– Gerai, vaikinai, – įsikišo į ginčą Vagneris. – Atsitraukit per kelis žingsnius.

Alegras išbalęs išsitiesė ir paėjėjo į šoną.

Vagneris raminamai pažvelgė į Denisoną.

– Ne paslaptis, kad mus visus tris labai nuliūdino gydytojos Rozen mirtis, bet dabar, Denisonai, jūs mums galit padėti, susitelkit ir papasakokit apie panelę Korbet. Gal prisimenat ką nors, ko tada neįžvelgėt ar neįtraukėt į užrašus? Gal dar apie ką nors kalbėjot?

Denisonas išsiblaškęs suglostė plaukus, stengdamasis atgauti savitvardą.

– Ne. Nieko neprisimenu, – ramiai atsakė jis.

– Nesiteiravot apie jos lytinį gyvenimą? – paklausė Alegras.

Denisonas sviedė neapykantos kupiną žvilgsnį.

– Ar įvertinant būsimo paciento psichinę būklę apie tai nekalbama? – Vagnerio klausime nesigirdėjo užuominos.

Denisonas atlyžo.

– Rodos, ji minėjo apie šiokias tokias lytines bėdas…

– Neįvardijo? Neprisimenat, daktare? Niekad nežinai, kas gali užvesti ant kelio, – toliau klausinėjo Vagneris ramiu pagarbiu tonu. Išbandytas gero ir blogo policininko metodas.

Denisonas suspaudė lūpas, lyg sunkiai dirbdamas.

– Prisimenu, sakė, kad nemėgsta kalbėti apie seksą. – Psichiatras atrodė sutrikęs. – Reikėjo tai užrašyti. Bet tikriausiai nebuvau kruopštus, nes atrodė, kad ji negrįš.

– Kodėl? – paklausė Vagneris.

– Per seansą lyg paminėjo, kad geriau jaustųsi su gydytoja moterimi. Rodos, pasiūliau rekomenduoti. Žadėjo pagalvoti ir vėl užeiti. Bet taip ir neužsuko.

– O jei būtų grįžusi, ar būtumėt rekomendavęs buvusią žmoną? – paklausė Alegras.

Denisonas vėl tapo atsargus.

– Savo ligoniams visad pasiūlau tris psichiatrus ir patariu su visais pasikalbėti prieš apsisprendžiant, – tarė atidžiai pasverdamas kiekvieną žodį.

– Ar gydytoja Rozen būtų buvusi viena iš jų? – nepasidavė Alegras.

– Taip, – vangiai atsakė Denisonas. – Nebuvo priežasčių, dėl kurių nebūčiau galėjęs siūlyti.

– Ar rekomendavot buvusią žmoną Emai Margolis, kai ji nutraukė gydymą pas jus? – lakoniškai paklausė Vagneris, perimdamas vairavimą.

Denisonas pabalo.

– Iš kur jūs žinot?..

– Kad ji pas jus lankėsi? – užbaigė Alegras. – Ema sakė. Nemažai pasakojo.

Denisonas išraudęs pašoko.

– Nežinau, ką ji galėjo pasakoti, bet kadangi panelė Margolis dar labai gyva, nesiruošiu apie ją kalbėti, – sarkastiškai tarė jis. – O dabar, ponai, jei jūs neprieštarausit, turiu pasiruošti priimti pacientą, – iškošė pro sukąstus dantis.

Alegras stovėjo kaip įkaltas.

– Ar gydėt kurią iš tų kitų, ar bent įvertinot jų psichinę būklę?

Denisonas ne iš karto suprato, bet vėliau niekinamai atšovė:

– Neturėjau jokių kontaktų su nė viena iš tų moterų.

– Žinoma, išskyrus buvusią žmoną?

Denisonas įtūžęs pažvelgė į Alegrą.

– Ar jau viskas?

– Mes dar tik įsisiūbuojam, daktare. Noriu sužinoti, kur buvot vakar.

Alegras perėjo kambarį apsimesdamas, kad susidomėjo japonų graviūra ant sienos.

– Ką tai reiškia? Sara klausė to paties, kai rytą susitikom institute. Dabar jūs. Kas atsitiko vakar?

– Gal jūs pasakysit? – pasiūlė Vagneris.

– Nežinau. Beveik visą vakarą buvau namie. Tik po vakarienės pusę valandos vedžiojau šunį. – Denisonas lengviau atsiduso, išgirdęs skambutį. – Mano ligonis! – tarė juos išprašydamas.

Sara nuėjo į kabelinę San Francisko televiziją be penkių antrą. Nustebusi ir susirūpinusi Ema atskubėjo jos pasitikti.

– Džiaugiuos, kad atėjai, Sara, bet tuoj turiu pradėti šio vakaro įrašą…

– Ir aš! – apsimestinai žvaliai pareiškė Sara.

– Ką? Vėl?

Sara šyptelėjo.

– Ema, Ema… Pagalvok apie reitingą…

– Galvoju apie tave!

– Atleisk, žinau, – iš karto pasigailėjo Sara. – Todėl leisi dalyvauti. Praeitą kartą nebuvau tikra, kad kitas jo taikinys – aš. Dabar tikra. Tai vienintelis būdas jį pasiekti…

– Sara, ar reikia priminti, kad tik vakar tas maniakas mėgino įsilaužti į tavo namus? Tu lyg beprotė žaidi katę ir pelę.

– Nekalbėk apie kates!

– Ką?

– Pamiršk. Kvailas sąmojis.

– Ne laikas juokauti, Sara.

– Prašau tik dviejų minučių, Ema.

Sėdėdama prieš kamerą ir žvelgdama į tuščią suflerio ekraną, Sara pasijuto keistai artima Romeo. Lyg tuščias ekranas būtų Romeo veidas – neįskaitomas, paslaptingas, nesuvokiamas. Tačiau ryšys yra. Jo neįmanoma nusakyti, bet Sara turi pripažinti: juos kažkas sieja, ir reikia kaip nors tai pakreipti savo naudai. Kitaip ji pasmerkta.

Gavusi ženklą, ėmė šnekėti. Kalbėjosi su Romeo, lyg jis jau klausytųsi, nors laidą turėjo rodyti tik dešimtą valandą vakaro.

– Sesuo manė, kad po kiekvieno nužudymo daraisi stipresnis ir galingesnis. Ji klydo. Tu bėgi išsigandęs, Romeo. Net užuodžiu tavo baimės kvapą. Mėgini su juo kovoti, jį nuvyti, bet savęs neapgausi. Ir manęs neapgausi. O vakar? Nė neketinai pas mane įsilaužti. Dabar suprantu. Dar vienas vaikiškas triukas. Lyg pamojai: „Aš čia, Sara!“ Akimirką patikėjau, kad išdrįsai pasirodyti, nekreipdamas dėmesio į policiją. Bet savo supuvusios širdies gilumoje tu lyg susišikęs bijai pasirodyti, koks esi. Pajėgi tik vaidinti. Atpažįstu melą. Žinau, kad apsimeti visiškai kitu žmogumi, nors iš tikro toks nesi. Kad ir kaip stengiesi, plyšiai ima vertis. Aš atidžiai stebėsiu ir greit juos pamatysiu. Tikrai! Gal pavyks nuslėpti nuo kitų, tik ne nuo manęs!

Įrašiusi epizodą Ema ašarodama apkabino Sarą.

– Kai leisim į eterį, turėsim iškirpti „susišikęs“.

Sara įstengė nusijuokti, bet jautėsi išsekusi ir sutrikusi. Protrūkis prieš kamerą išmušė ją iš vėžių.

– Vakarieniausim restorane ar namie? – paklausė Ema. – Palauk manęs čia, baigsiu maždaug po valandos…

– Nusprendžiau porą naktų pernakvoti pas pažįstamą vaikiną.

Emos akys išsiplėtė.

– Vaikiną?

– Pas draugą. Dirbam kartu.

– Mano sofa lova nepatogi? – įsižeidusi paklausė Ema.

– Ema, tikrai nepasakei nieko blogo, – nuoširdžiai patikino Sara. – Tu šauni. Tik… Tarkim, viskas susipainioję, bet rytoj aš tau paskambinsiu. – Ji spustelėjo Emai ranką. – Pažadu.

– Sara, būk atsargi. Nerizikuok. Galvoju apie tai, ką pasakei prieš kamerą, – kad jis bijo. Tikriausiai tu teisi. Bet kas žino, ką jis padarys liovęsis slapstytis?

Geras klausimas. Sara negalėjo į jį atsakyti.

Kabelinės televizijos priimamojo administratorė Džina pašaukė Sarą su asmens sargybiniu einančią durų link.

– Atsiprašau, panele Rozen. Jums siuntinukas.

Saros akys nukrypo į Koriganą. Jis ištiesė ranką tarsi sulaikydamas. Lyg ji būtų pajėgusi krustelėti.

– Aš paimsiu, – tarė Korkis administratorei.

Prieš atiduodama dėžutę, įvyniotą į blizgantį baltą popierių su mažomis raudonomis širdutėmis, Džina klausiamai pažvelgė į Sarą. Ši vos įstengė linktelėti.

– Kas ją atnešė? – paklausė Korkis, užsimaudamas latekso pirštines. „Be reikalo, – pagalvojo Sara. – Ant jos pilna administratorės pirštų atspaudų ir, be abejonės, kitų. Tik Romeo nebus.“

Administratorė susiraukė.

– Vaikas. Pasiuntinukas iš gėlių parduotuvės apačioje.

Korkis padėjo dėžutę ant stalo, atsargiai nurišo baltą kaspiną, nuvyniojo popierių ir pakėlė dangtelį.

– Kas čia? – kimiai paklausė Sara.

Korkis sulankstė rožinę servetėlę.

– Vainikas. Tik širdies formos vainikas.

Sara prisivertė žvilgtelėti. Širdies pavidalo vainikas, supintas iš vynuogienojų, prismaigstytas sausų raudonų rožyčių, papuoštas karalienės Onos nėriniais. Nevystantis.

Ji pamatė mažą kortelę, ištiesė ranką. Korkis ją aplenkė, paėmė kortelę pirštinėta ranka ir pakėlė, kad Sara matytų. Trys žodžiai.

Mano širdies širdie!

Romeo mintyse seksas neatskiriamas nuo žudymo, jis tolygus jėgai ir kerštui. Ar Romeo gailisi? Taip! Bet ne aukų. Savęs. Nes niekaip nepajėgia nuvyti savo slaptųjų demonų.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

17

Vagneris tikrino visus įmanomus profesinius ir kitokius gydytojo Viljamo Denisono ir Romeo aukų ryšius. Alegras užkando ir nuėjo į institutą, kuriame trečią valandą buvo sutaręs susitikti su Stenliu Feldmanu.

Kol Alegras sėdosi prie rašomojo stalo, Feldmanas vartė kažkokius popierius. Detektyvas išsitraukė diktofoną.

– Neprieštarausit, jei įrašysiu mūsų pokalbį, daktare?

Feldmanas dvejojo.

– Mano porininkas geriau užrašinėja.

– Gerai, – tarė gydytojas, nors neatrodė patenkintas.

– Kiek suprantu, buvot gydytojos Rozen konsultantas, – draugiškai pradėjo Alegras.

Psichiatras išsiblaškęs linktelėjo.

– Ar dažnai susitikdavot, tarkim, pastaraisiais metais?

Feldmanas gūžtelėjo pečiais.

– Kartą ar du per mėnesį. Priklausė nuo to, kiek užimti buvom, ar turėjom rūpesčių.

– Dėl ligonių?

– Taip, – lediniu tonu patvirtino Feldmanas.

– Gydytoja Rozen neaptardavo su jumis visų ligonių?

– Ne, tik kai kuriuos. Kaip jau minėjau – tik problemiškus atvejus. Jų nebuvo daug. Melanė patyrusi gydytoja.

– Ar Robertas Peris vienas iš jų? – Alegras galvojo ne tik apie Perį, bet ir apie savo žmoną. Kažin ar Melanė aptarė ir Greisę?

– Robertas Peris? Ne.

– Niekad apie jį nekalbėjot? – Alegras nė nemėgino slėpti, kad netiki.

– Melanė konsultavosi tik dėl keleto vyriškių. Jai sunkiau sekėsi su moterimis.

– Žinot, kad Peris rado jos kūną.

– Girdėjau per žinias.

– Teigia turėjęs lytinių santykių su gydytoja Rozen.

Alegrui pro akis neprasprūdo, kaip psichiatras sustingo.

– Ligoniai dažnai įsivaizduoja intymiai santykiavę su gydytoju. Mes tai vadiname perkėlimu. Kartais ligonis pajunta stiprų, beveik nenugalimą poreikį matyti gydytoją kaip mylimąjį, kuris būtų jam atsidavęs, jį globotų, jo neišduotų.

– Vadinasi, nemanot, kad Peris miegojo su daktare Rozen?

– Manau, kad jis tuo tiki.

– Gal tai tam tikra sekso terapija?

Feldmanas apsiniaukė, jo akcentas pasidarė ryškesnis.

– Detektyve, jei atėjot tikėdamasis, kad padėsiu suteršti nepriekaištingą daktarės Rozen reputaciją…

Alegras palinko į priekį, jo akys patamsėjo, bruožai sugriežtėjo.

– Supraskit, Feldmanai. Atėjau ieškodamas bent kokio pėdsako, kuris padėtų surasti maniaką, nužudžiusį penkias moteris. Jis nužudys šeštąją ir dar daugiau, jei jo nesučiupsim. Ketinu klausinėti bet ko, jei tai padės jį prigriebti. O jūs man atsakinėsit! Ar aišku, daktare?

Feldmanas užsimerkė ir giliai įkvėpė.

– Manot, nenoriu, kad rastumėt tą psichopatą? Man labai patiko Melanė. Buvo miela, žavi moteris, puiki psichiatrė. Tai, kas jai atsitiko, – tikra tragedija.

– Jūs buvot ne tik jos konsultantas?

– Ką norite pasakyti?

– Melanė nebuvo jūsų pacientė?

– Ne. Niekada.

– Taigi nebuvo kliūčių jums artimai bendrauti. Galėjot susitikinėti, ar ne?

Feldmanas perliejo Alegrą lediniu žvilgsniu.

– Ar Sara jums sakė, kad mudu su Melane turėjom romaną? Ar todėl pradėjot šitą nesąmonę? Sara klysta!

– O kodėl jai atrodo, kad neklysta? – atkirto Alegras. – Manot, kad tai tik jos laki vaizduotė? Kaip ir Perio?

– Nesišaipykit iš vaizduotės, detektyve, – griežtai įspėjo Feldmanas. – Fantazijų pasaulis dažnai vienintelis prieglobstis prislėgtiems sielvarto.

– Manot, Sara prislėgta sielvarto?

Feldmanas įsispitrėjo į Alegrą.

– O jūs nemanot? Jos seserį žiauriausiai nužudė vos prieš savaitę. Motina nusižudė, kai Sara buvo paauglė. Tėvui Alzheimerio liga, jis beveik neatpažįsta dukters. Taip, Sara Rozen labai sukrėsta!

– Jos motina nusižudė?

– Čerilė Rozen pasikorė namo palėpėje, kai dukros buvo mokykloje, o Saimonas institute, – ramiai paaiškino psichiatras, suglausdamas delnus. – Sara kankinosi. Jos buvo labai artimos su motina.

– Kodėl ji nusižudė?

– Čerilė turėjo rimtų emocinių problemų. Tikrai negaliu to atskleisti.

– Ar nenorit?

Psichiatras neatsakė.

– Bijot, kad Sara nenueitų motinos pėdomis?

Feldmanas įsmeigė akis į dėmę už Alegro pečių.

– Ji mėgino… Kartą po motinos mirties, o kitą – kai mokėsi koledže. Abu kartus dėl klinikinės depresijos. Sakau jums tai visiškai konfidencialiai, detektyve Alegrai, ir tik todėl, kad ir policija, ir Sara mano, jog ji gali būti kitas psichopato taikinys.

– Iš kur jūs žinot?

– Sara sakė, kai buvo čia rytą.

– Ji jums pasakojo? Viską? Ir apie Melanės dienoraštį?

Feldmanas sunkiai atsiduso, taip atsakydamas į Alegro klausimą.

– Ką apie jį manot?

Psichiatras liūdnai papurtė galvą.

– Nė neįtariau, kad Melanė pakliuvusi į tokią bėdą. Sėkmingai slėpė. Bent jau nuo manęs…

– Niekuo neišsidavė?

Feldmanas papurtė galvą, paskui liovėsi ir ėmė spoksoti į priešingą sieną.

– Per visą tą laiką, kol pažinojau Melanę, tik kartą mačiau ją palūžusią. Ir tik kelias minutes.

– Kada?

– Sara pradėjo gydytis pas mane netrukus, kai pjovėsi venas koledže ir ją išleido iš ligoninės. Melanė atėjo pasitarti, nes buvo labai susirūpinusi dėl savo santykių su Sara.

– Dėl ko būtent?

– Dėl Saros priešiškumo. Melanė kaip įmanydama mėgino suartėti, bet Sara atmesdavo visas jos pastangas.

– Kodėl?

– Sara atstūmė Melanę, jai atrodė, kad sesuo – tėvo numylėtinė.

– Ar tikrai?

– Melanė buvo panaši į tėvą, sekė Saimono pėdomis. Jis tuo labai džiaugėsi.

– Norit pasakyti, kad Sara buvo teisi. Melanė tikrai buvo tėvelio akių šviesa.

– Galima taip teigti, – tarė Feldmanas.

– Taigi Melanė apsilankė norėdama pasikalbėti, kodėl Sara jos nekenčia. Ir palūžo?

– Taip, mes kalbėjom apie Sarą. – Feldmanui kalbant raukšlės lūpų kampučiuose pagilėjo. Jis nutilo, suraukė kaktą. – Melanė sėdėjo tame pačiame krėsle kaip jūs. Analizavom, kodėl Sara tokia priešiška. Staiga Melanė susirietė kaip vaisius gimdoje. Prisipažinsiu, mane pribloškė. Tai visiškai jai nebūdinga.

– Ką jūs darėt?

– Pribėgau, atsiklaupiau prie jos, paliečiau petį. „Kas tau, Melane? – paklausiau. – Pasakyk!“

– Ji pasakė?

– Papurtė galvą, rankomis užsidengė veidą. Kalbėjau jai, kad nereikia stengtis būti tokiai stipriai. Maniau, mūsų pokalbis sukėlė pavėluotą sielvartą dėl motinos savižudybės. Mėginau įkalbėti išlieti jausmus dėl motinos mirties ir Saros priešiškumo. „Nelaikyk širdyje!“ – liepiau jai.

– O ji?

Feldmanas iškėlė rankas lyg maldaudamas, vėl jas sunėrė.

– Melanė pradėjo kažką neaiškiai vapėti, nieko nesupratau.

– O paskui?

Psichiatras gūžtelėjo pečiais.

– Kitą akimirką ji susitvardė, ilgesingai nusišypsojo ir pakilo išeiti.

– Ką jai pasakėt?

– Nieko. Neradau žodžių. Man tai nebūdinga. – Feldmanas nusuko akis. – Aš ją vis matau stovinčią čia, žiūrinčią į mane, iš visų jėgų mėginančią atgauti savitvardą. Tačiau aiškiai buvo matyti, kokia ji pažeidžiama, prislėgta milžiniško sielvarto. Nevalingai ištiesiau rankas jausdamas, kad turėtume kaip nors susiliesti. Ji nepadavė rankų, kaip aš maniau, o apstulbino mane – krito į glėbį ir prisiglaudė. Norit tikėkit, norit – ne, bet tai buvo vienintelis mūsų fizinis kontaktas. Melanė, kaip ir jos tėvas, visad šiek tiek atsiribodavo, lyg varžytųsi per didelio intymumo.

– Ar pakeitėt nuomonę, kai sužinojot apie tas dienoraščio ištraukas?

Feldmanas sunkiai atsiduso.

– Ne. Liūdna, bet tik dar labiau įsitikinau.

– Nesuprantu, – tarė Alegras.

– Dienoraštis atskleidžia, kaip baisiai ši jauna moteris buvo sutrikusi, detektyve. Ji troško ne intymumo.

– O ko?

Jie pažvelgė vienas kitam į akis.

– Susinaikinimo! – atvirai pasakė Feldmanas.

– O Sara? Du mėginimai nusižudyti. Manot, kad ir ji to paties trokšta?

– Melanės nužudymas atvedė Sarą į kryžkelę, detektyve Alegrai. Manau, ji iš visų jėgų stengiasi nepasiduoti depresijai ir nepilnavertiškumo kompleksui. Kovodama suvokia, kad ji daug stipresnė ir ryžtingesnė, negu manė.

– Matėt ją laidoje „Peržengus ribą“?

– Taip, mačiau. Sukrečiantis spektaklis.

– Spektaklis? Manot, ji vaidino? – provokavo Alegras.

– Visi turim šiek tiek vaidinti, kad išgyventume, ar ne, detektyve?

– Jūs psichiatras.

Feldmanas mįslingai nusišypsojo.

– Taip pasakytų Sara…

– Ji mano, kad jūs galit būti tas psichas, tykojantis sankryžoje, kaip pats apibūdinot.

Psichiatro šypsena dingo.

– Ji taip sakė?

– Ne taip vaizdingai, – atkirto Alegras. – Galit pakomentuoti? Sutaupytumėt mums daug laiko ir jėgų…

– Suprantu, kad turit apsvarstyti kiekvieną galimybę, detektyve. Sutaupysiu jums laiko. Patikėkit, aš ne Romeo.

Alegras gūžtelėjo pečiais.

– Norėčiau tikėt, daktare. Gal taip ir bus. Bet kelias dar ilgas. Taigi pradėkim nuo pirmosios Romeo aukos. Dianos Korbet. – Jis atsivertė juodą dirbtinės odos aplanką ir ėmė skaityti užrašus… – Gal galėtumėt pasakyti, kur buvote tarp…

Rakindama buto duris ketvirtą popiet Ema Margolis išgirdo telefoną. Pribėgusi pakėlė ragelį ir stačiokiškai atsiliepė. Niekas neatsakė.

– Kas čia? – nekantriai paklausė ji, bet pamaniusi, kad tai Sara, greit pakeitė toną. – Atsiprašau, kad šiurkščiai kalbėjau.

– Ar ne laiku skambinu? – paklausė nepažįstamas vyro balsas.

Emą nukrėtė šiurpas. Kas turi jos neskelbiamą telefono numerį?

– Kas kalba?

Atsakymo nebuvo.

– Ne! – tarė ji, atsakydama į skambintojo klausimą ir kartu mėgindama įveikti nepagrįstą, kaip bandė save įtikinti, baimę. – Kas skambina? – pakartojo ji, bet šįkart atsargiau, negrasindama.

– Atsimenat, davėt man savo kortelę per Melanės laidotuves. Sakėt, galiu paskambinti. Buvot labai maloni. Vienintelė supratote, ką aš jaučiu.

Emos kūnas įsitempė.

– Robertas Peris? – O gal reikėjo sakyti Romeo?

– Atsiminėt! – džiaugsmingai tarė Peris.

– Taip, jūs labai liūdėjot.

– Ir dabar ne kitaip, – jo balsas vėl pasikeitė. – Farai verčia jaustis dar blogiau. Sekioja mane. Žinot, jie net Sindę klausinėjo…

– Sindę?

– Mano žmoną. Mes gyvenam atskirai, bet aš vis dar ją myliu. Sindė nesutiko eiti su manim kartu pas daktarą Denisoną, bet gal įkalbėsiu nueiti vieną… Jei tik jis galėtų jai išaiškinti…

Peris staiga nutilo. Emos krūtinėje pabudo sensacijų medžiotoja, bet ji suvokė, kad dėl to Peris jai neims patikti labiau. Kita vertus, ar turėtų?

– Suprantu, kaip jums sunku, – ramiai tarė ji.

– Jūs tikrai suprantat.

– Ir man jos trūksta, – prisipažino Ema.

Iš pradžių buvo tyla, vėliau išgirdo Perio kūkčiojimą.

– Gal susitikime ko nors išgerti? – pagaliau paklausė jis.

– Kada?

– Bet kada. Aš nedirbu. Mane išmetė. Žinau, kad reikėtų ieškoti kito darbo, bet ir vėl – sakau sau, kad tai nesvarbu. Vis tiek negalėčiau susikaupti.

– Tikriausiai jūs teisus.

– Tai ar susitiksim?

– Kur pasiūlysit? – atsargiai pasiteiravo Ema.

– Aš netoli jūsų namų.

Iš kur jis žino, kur ji gyvena? Vizitinėje tik jos neregistruotas telefono numeris, bet adreso nėra. Tikriausiai atsekė nuo studijos.

Ji pašoko.

– Kaip tik ruošiausi išeiti, – sumelavo.

Neketino jaukiai šnekučiuotis su juo akis į akį savo namuose.

– Tarkim, po penkiolikos minučių. Netoliese „Lorelio“ yra nedidelė arbatinė „Plutelė“.

– Gerai. Tikrai ateisit? – susirūpinęs paklausė jis.

– Žinoma, – tarė Ema, žvilgterėjusi į laikroduką. – Po keturių penkiolika.

Ji jau norėjo dėti ragelį.

– Panele Margolis?

Ema vėl pridėjo ragelį prie ausies.

– Klausau.

– Ar galiu jus vadinti Ema?

– Taip.

– Gerai. Ateisit kaip draugė, Ema, ar ne? Tai ne televizijai. Girdėjau apie jūsų laidą, bet neįrašinėsit mūsų pokalbio, gerai? Tik kaip draugai?

Ema dvejojo.

– Jei taip norit, Robertai.

– Man reikia žmogaus, kuriuo galėčiau pasikliauti. Gal ir jums, Ema, – pridūrė jis.

Smilkiniuose tvinkčiojo.

– Kodėl taip manot?

– Kai susitikom kapinėse, jums taip pat buvo labai skaudu. Ir nemanėt, kad jus kas nors supranta. Bet aš suprantu, Ema. Žinau, kad mes labai gerai suprantam vienas kitą.

Kol Ema svarstė, ką atsakyti, telefonas nutilo.

Sara, apsikrovusi knygomis apie seksualines žmogžudystes ir maniakus, sėdėjo viešojoje bibliotekoje, pasiryžusi iš pašaknų iškasti, iš kur atsiranda tokie pabaisos kaip Romeo. Nors buvo po keturių ir ji čia gaišo daugiau negu valandą, pajėgė perskaityti tik porą vienos knygos skyrių. Labai liūdna.

Sutelkė dėmesį į atverstą knygos puslapį „Maniako mąstysena: seksas, melas, manija“.

Perskaičiusi kelias pastraipas, turėjo liautis – žodžiai ėmė lietis. Prispaudė ranką prie puslapio, lyg lytėjimu galėtų suvokti, kas ten parašyta. Korkis žvilgtelėjo į ją nuo kito stalo, o paskui vėl nuleido akis į laivininkystės žurnalą, kurį apsimetė skaitąs, kol jie čia sėdėjo.

Tą rytą ji paklausė Korkio, ar jis kada nors gauna išeiginę. Policininkas atsakė dirbąs viršvalandžius, nes asmeniškai domisi byla. Kažin ar jam dar nenusibodo?

Pažvelk tiesai į akis, Sara. Galiausiai tu nuvili visus vyrus.

– Ko čia bastaisi, Sara? – tėvo balsas rūstus it granitas. Tėvas lyg bokštas stovi šalia jos.

– Girdėjau, kaip mamytė vaitoja viršuje. Maniau, ji serga, norėjau tau pasakyti.

– Tavo motina neserga, Sara. Ji girta, – kerta jis.

Akyse kaupiasi ašaros, bet ji žino – verkti negalima. Jis manys, kad jai reikia užuojautos, ir dar labiau įpyks.

– Tačiau Melanė tikrai serga, todėl atėjo pas mane. Tavo motina nepajėgia pasirūpinti sergančiu vaiku.

– Melanė serga?

– Nereikia šitų grimasų, panele!

Kokių grimasų? Ką jis išskaitė jos veide? Tėvas sugriebia jai už rankų ir taip papurto, kad net dantys subarška.

– Nebūk smalsutė, Sara. Supratai? Ar supratai?

Jis paleidžia vieną ranką. Pasigailės? Bet tėvo kumštis pakyla…

Pajutusi, kad kažkas atsargiai palietė petį, Sara vos neišsinėrė iš odos.

– Nurimk. Tai tik aš.

Ji nervingai atsigręžė ir apstulbo, pamačiusi šalia stovintį Džoną Alegrą.

– Ką čia veiki? – Jis ją šnipinėja, skverbiasi į slapčiausias mintis.

– Nori kavos? – draugiškai paklausė jis, ignoruodamas nemandagų klausimą. – O gal ko stipresnio? Atrodo, tau nepakenktų.

Sara sunkiai alsavo.

– Tu mirtinai mane išgąsdinai.

– Atsiprašau. Kitą kartą pirmiau numesiu ant grindų knygą. Arba sau ant kojos piršto, jei taip labiau patinka.

– Tavo žavesys blėsta, Alegrai.

– Tikriausiai dėl aplinkos…

Alegras vos vos linktelėjo Korkiui, šis iš karto padėjo žurnalą, draugiškai šypsodamasis pakilo ir nuėjo prie durų. Alegras tylėdamas užvertė jos skaitytą knygą. Sara vangiai pažvelgė į jį.

– Juk neketini skaityti paskaitos.

– Paskaitos?

– Apie įrašą televizijoje.

Alegras stumtelėjo jos kėdę.

– Ne, neskaitysiu paskaitos, nes tuščios pastangos, ar ne?

– Taip. – Ji skvarbiai nužvelgė detektyvą. – Jau žinai apie… vainiką… Policija paėmė jį iš studijos ir nuvežė į laboratoriją.

Alegras linktelėjo.

– Atnešė iš gėlių parduotuvės apačioje. Kaip jis… įstengė?

– Gėlininkas teigia, kad baigęs aptarnauti klientą rado voką ant prekystalio. Viduje buvo penkiasdešimties dolerių banknotas ir lazeriu atspausdintas užsakymas: nunešti širdies pavidalo vainiką tau į kabelinės televizijos studiją antrą valandą, pridėti kortelę su užrašu…

Sara pakėlė ranką tildydama, nenorėjo išgirsti balsu tariamo to šlykštaus sentimento.

– Gėlininkas nieko nematė? Nė klientas? Nė kas nors kitas?

– Ne. Matyt, tas kalės vaikas nepastebėtas įsmuko ir išsmuko.

– Vainikas. Juos siunčia… į laidotuves! – Sara spoksojo į užverstą knygą. – Ar jis tikrai mano, kad šios dovanos pasirodys romantiškos, ar nori išvesti iš proto, kol nusitaikys žudyti?

– Sara, turi atsipalaiduoti, nes tikrai išprotėsi. Klausyk, man kilo mintis. Pasivažinėkim pakrante. Abiem bus gerai išsprukti porą valandų.

– Aš jau su… kai kuo susitarusi.

– Maniau, neturi vaikino.

– Ką?

– Sakei – su kai kuo. Atrodo, su vyriškiu.

– Niekad nesakiau, kad neturiu vaikino.

Jis prisimerkė.

– Tikrai?

– Kodėl iš karto kaltini, Alegrai? Beje, tai Bernis.

– Vaikinas iš tavo darbo. Tas neįgaliojo vežimėlyje?

Sara linktelėjo.

– Geras draugas. – Galbūt vienintelis mano draugas. – Apsistosiu pas jį porą dienų.

– Kodėl išėjai iš Emos?

– Sofa duobėta. – Pamačiusi sumišusį Alegro žvilgsnį, ji skubiai pridūrė: – Užmiršk. Vietinės reikšmės sąmojis.

– Nagi, eikim iš čia. – Alegras palietė jai ranką, padėjo atsistoti.

Prisilietimas paniškai sukrėtė. Sara atsitrenkė į stalą, numetė knygą apie seksualinius maniakus.

Alegras pasilenkė, pakėlė ir prieš padėdamas ant stalo žvilgtelėjo į viršelį.

– Ar nebūtų geriau tokias atidėti?

Geriau? Ji nieko labiau netroško.

– Eime.

– O kaip Bernis? Jis jaudinsis.

– Paskambink. Pasakyk, kad užvešiu tave vėliau, – vėjavaikiškai nusišypsojo Alegras. – Žinau vieną prancūzų restoranėlį Tiburone. Tau patiks.

– Iš kur žinai, kad patiks? Iš kur žinai, kas man patinka ar nepatinka?

– Tau nepatinka prancūziškas vynas?

Sara šyptelėjo. Džonas Alegras mokėjo įtikinėti. Ne, jos atsargumas nedingo. Alegras turėjo daugybę paslapčių ir stengėsi jas nuslėpti. Kaip ir ji. Ar tai juos ir traukė, kad abu taip gerai moka saugoti paslaptis?

– Žinai ką, – Alegras berniokiškai mirktelėjo, – šįkart tu vaišini, jei dėl to pasijusi geriau.

Robertas Peris suraukė antakius.

– Nemėgstat kiniškos arbatos?

Ema iškart pakėlė prie lūpų mėlyną porceliano puodelį.

– Nesijaudink, išgersiu.

– Tikrai nenorit pyragaičio ar dar ko nors?

– Tikrai ne.

Peris vėl įsipylė arbatos iš mėlyno arbatinuko ir apžvelgė restoranėlį. Dvi pusamžės moterys sėdėjo prie lango, užtraukto nėrinių užuolaida, jauna motina su dukrele vežimėlyje prie prekystalio pirko arbatžolių ir spurgų.

– Šauni mažylė, – tarė Peris, žiūrėdamas į mergytę.

– Taip.

– Sindė norėjo vaikų. Ji iš didelės šeimos – šešios dukros ir du sūnūs.

– O tu?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Turit galvoj, ar norėjau vaikų? Nežinau. Sakydavau Sindei, kad dar nepasiruošęs. Pats dar jaučiuosi vaikas. Man tik dvidešimt septyneri. Turiu jaunesnę seserį Haną. Ji – tikra bėda. Mažai matomės. Dar mokykloje susidėjo su blogais draugais, pradėjo gerti, vartoti narkotikus, visai susipainiojo. Kai motina nutvėrė ją vagiant piniginę, išvijo iš namų. Aš motinos nekaltinu.

– O tėvas?

Peris apsiniaukė.

– Ką tėvas?

– Ar palaikė motiną dėl sesers?

Peris kimiai nusijuokė.

– Jie nesutarė. Tėvas mušdavo mamą.

– O seserį?

– Ir ją… Kodėl klausiat? Jūs ne iš policijos? Žinau, kad mane seka. Gal ir dabar kur nors sėdi su žiūronais. O gal turit siųstuvą?

– Norėjau tave geriau pažinti, Robertai. Sakei, kad galėtume susidraugauti. Draugai turi žinoti vienas apie kitą.

– Aš nieko nežinau apie jus. – Jo lūpas iškreipė groteskiška šypsena. – Na, ne visai.

– Ką turi galvoj? – sunerimusi paklausė Ema.

– Žinau, kad turit gerą širdį.

Arbata šliūkštelėjo pro Emos puodelio kraštą ant puikios baltos nėrinių staltiesės.

Alegras ir Sara įstrigo transporto spūsty ant Aukso Vartų tilto.

Pro atvirą automobilio langą Sara žiūrėjo į įlankoje prieš vėją plaukiančias jachtas.

– Ar geriau? – paklausė Alegras.

Ji atsigręžė.

– Kas geriau?

– Geriau, negu sėdėti tvankioje bibliotekoje.

Sara pasilenkė ir įjungė radiją. Penktos valandos žinios: „…rytoj naujos žinios apie Vaitvoterio skandalą. Grįžtame prie vietos naujienų. San Francisko apygardos prokuroras Lorensas Džiletas paskelbė, kad policija renka svarbius įkalčius, padėsiančius nustatyti žudiko maniako, žinomo Romeo vardu, tapatybę. Ant žiauraus žudiko diržo – jau penki trofėjai. Tarp jų – žymi policijos konsultantė psichiatrė Melanė Rozen…“

Alegras tyliai nusikeikęs išjungė radiją. Sara trynė rankas, lyg norėdama nugremžti odą dilginantį skausmą. Tiesiai prieš juos iššoko automobilis. Alegras spūstelėjo signalą. Sara pažvelgė į jį.

– Pyksti, kad dalyvavau laidoje.

Alegras timptelėjo kaklaraištį.

– Aš dėl daug ko pykstu.

– Ir aš, – tarė Sara.

– Bijai?

– Taip.

– Ir aš.

– Neturėtum to prisipažinti.

Alegras nusišypsojo sukdamas į kairę juostą, ta atrodė juda greičiau.

– Jei sakyčiau, kad nebijau, patikėtum?

Ji taip pat nusišypsojo.

– Ne.

Jų akys susitiko.

– Tu graži, kai šypsaisi…

– Flirtuoji, Alegrai?

– Sakau komplimentą, Rozen. Tave trikdo?

– Jei pasakyčiau, kad ne, ar patikėtum?

Jo šypsena praplatėjo.

– Ne.

Ema Margolis pėsčia grįžo keturis kvartalus iš arbatinės į namus. Pasuko į savo gatvę ir nustėro pamačiusi Viljamą Denisoną, rymantį prie automobilio aikštelėje prieš jos namą. Ema sustojo, nes psichiatras žiūrėjo į jos pusę. Denisonas iš karto išsitiesė ir pasuko prie jos. Ema sunėrė rankas ant krūtinės ir laukė.

– Ką čia veiki, Bilai?

– Pas mane vėl buvo policija. Pasakei jiems, kad lankei mano seansus.

– Tai kas? Tu turi laikyti paslaptis, ne aš.

– Dar jiems sakei, kad gydžiau tavo draugę Dianą. Jie mano, kad tyčia nuslėpiau informaciją, mėgino man primesti ir kitus bjaurius kaltinimus. Klausė, ar negydžiau kitų Romeo aukų.

– Klausyk, Bilai, diena buvo sunki…

Jis pastojo kelią.

– Manai, kad mano – rožėmis klota?

Jie ilgokai žiūrėjo vienas į kitą.

– Pakviesčiau tave išgerti, – tarė Ema, – bet kai mėginau aną kartą…

– Praeitą kartą buvai mano pacientė, – atsakė Bilas.

– O kas aš dabar?

Tyla atrodė dviprasmiška. Paskui Ema netarusi nė žodžio pasuko namo. Bilas Denisonas ėjo šalia.

Lorena Ostin, apkūni moteriškė, buvo maždaug penkiasdešimt penkerių, išblukusiomis, sielvartingomis mėlynomis akimis.

– Kiek žinau, Karena niekad nesilankė pas psichiatrus, – tarė ji Vagneriui. Liko kelios minutės iki pusės šešių – kai parduotuvė uždaroma, bet moteris ant durų užkabino lentelę „Uždaryta“, nes tądien dirbo viena. – Kita vertus, dukros ne visad išsipasakoja motinoms. Nors buvom labai artimos…

Lorena stipriai prispaudė smiliumi virpančias lūpas, nusibraukė ašaras.

– Nežinau, kada nustosiu verkusi. Nėra nieko blogiau, kaip netekti vaiko. Nieko!

Karena Ostin – trečioji Romeo auka. Europos bankų grupės finansų konsultantė, jos biurai už Sąjungos aikštės. Karena dirbo tik už kelių kvartalų nuo prabangios juvelyrikos parduotuvės, kurioje prekiavo motina.

Kai Vagneris su Alegru pirmą kartą kalbėjosi su Lorena Ostin tuoj po Karenos nužudymo, teiravosi apie vyrus, su kuriais dukra draugavo. Pasak motinos, buvo tik vienas vyras, į kurį Karena žiūrėjo rimtai. Juodu susipažino Kolorado universitete Boulderyje devintojo dešimtmečio pabaigoje. Detektyvai pasidomėjo buvusiu draugu. Žmogžudystės naktį jis praleido Aidaho valstijoje, Boisio ligoninės gimdykloje, filmuodamas savo antrojo vaiko gimimą.

Per pirmąjį pokalbį ponia Ostin sakė, kad su dukra bent kartą per savaitę kartu pietaudavo. Paklausta, apie ką kalbėdavosi, atsakė, kad apie darbą, filmus, madas, vienatvę. Karena nebuvo ištekėjusi, o Lorena išsiskyrė, kai dukrai buvo septyneri. Pasibaigus apklausai, Vagneris erzino porininką, kad ponia Ostin jam mirktelėjo. Alegras nesijuokė.

– Radote ką nors, detektyve? – paklausė ponia Ostin. – Aš vis girdžiu per žinias…

– Negaliu aptarti tyrimo smulkmenų, bet pamažu stumiamės į priekį.

Ponia Ostin suraukė antakius.

– Tie laikraščiai siaubingi. Ko tik nerašo apie Kareną ir kitas vargšes moteris. Nė už ką nepatikėsiu, kad mano dukra pati skatino tą beprotį, norėjo, kad bet koks vyras… ją valdytų, – neryžtingai užbaigė ji. – Ji nebuvo tokia. Buvo stipri, labai savarankiška. Jis ją apgavo. Karena troško meilės. Argi tai nusikaltimas?

– Žinoma, ne, – skubiai atsakė Vagneris.

– Turėtumėt kaip nors nutildyti spaudą. Ir ne vien tie šlykštūs laikraščiai – per visas žinias skalambija tą patį. Netgi ta psichiatrė, kurią jis nužudė… Mačiau ją per televiziją… Šnekėjo dar prieš… prieš Karenos… kad tos aukos darydavo… šlykščius dalykus. Tik ne mano Karena! Niekada! Ji buvo gera, padori mergaitė.

– Žinoma, – ramino Vagneris. – O kaip dėl Viljamo Denisono…

– Sakiau. Karena niekad neminėjo to vardo.

– O Roberto Perio? Gydytojo Stenlio Feldmano? – Vagneris iš kišenės išsitraukė trijų įtariamųjų nuotraukas. – Pažvelkit…

Lorenos Ostin akys paplūdo ašaromis.

– Visad neramu, kai girdi, kokie baisūs dalykai atsitinka kitoms merginoms. Prisimenu, kai nužudė antrąją, įspėjau Kareną saugotis, bet niekad nemaniau, kad jai galėtų šitaip atsitikti. Niekad netiki, kad šitaip gali atsitikti tiems, kuriuos myli.

Vagneris ištiesė ranką per stiklinį prekystalį ir paglostė moteriai ranką.

– Ne, ponia Ostin. Negali.

Ji prisivertė šyptelti.

– O tie vyrai, apie kuriuos klausiat…

Jis padavė nuotraukas. Ji pažiūrėjo į Feldmaną, Perį, Denisoną.

Į pastarąjį atidžiau.

– Tai Viljamas Denisonas, – tarė Vagneris. – Dažniausiai žmonės jį vadina Bilu. Ir Karena galėjo apie jį užsiminti. Arba kaip apie daktarą Denisoną.

Ponia Ostin kelias sekundes žvelgė į jį.

– Jis toks liūdnas.

– Fotografuota… per laidotuves.

Ji staigiai pakėlė galvą.

– Ne Karenos?

– Ne.

Moteris vėl įsižiūrėjo į nuotrauką.

– Sakot, psichiatras.

– Taip.

– Tikrai manot, kad Romeo gali būti psichiatras?

– Tai įprasti klausimai. Teiraujuosi, ar jūsų dukra pažinojo Bilą Denisoną. Nebūtinai turėjo būti jo pacientė, galbūt draugė ar pažįstama.

– Karena niekad neminėjo nei jo, nei kitų, – tarė Lorena ir dar kartą pažvelgė į nuotraukas.

– Nepažįstat jų? Nė karto nematėt su Karena? Gal pietaudamos restorane pastebėjot ką nors iš jų prie kito staliuko?

– Visi gydytojai?

– Du iš jų.

Ponia Ostin susiraukė.

– Jei Karena būtų gydžiusis, tikrai būtų pasakiusi. Žinoma, kartais liūdėdavo, bet juk mes visi…

– Dėl ko ji liūdėdavo?

– Tai nesusiję su seksu.

– Žinau, kaip siaubingai jaučiatės, – švelniai tarė Vagneris. – Patikėkit, ponia Ostin, visi užjaučia tas žvėriškai nužudytas moteris. Ir visus, kurie jas mylėjo.

Dabar aukos motina sugriebė Vagnerio ranką ir stipriai paspaudė.

– Aš tokia vieniša, man taip jos trūksta. Karena buvo tokia miela mergaitė. Būtų jums patikusi.

Vagneris užjaučiamai nusišypsojo.

– Ir aš taip manau…

Ponia Ostin dar kartą pažvelgė į nuotraukas, kurias tebelaikė rankoje.

– Manau, Karena galėjo susitikinėti su bet kuriuo iš jų. Jau sakiau – dukros ne viską pasakoja motinoms, – bejėgiškai pakartojo ji.

Alegras išvažiavo iš judrios 101 gatvės ir pasuko į rytus, į Sosalitą, iš ten reikės dvidešimt minučių plaukti keltu į Tiburoną. Eismas vis dar buvo didelis, bet nereikėjo stabčioti.

Sara tarė:

– Matei tą knygą, kurią skaičiau bibliotekoje, apie seksualines žmogžudystes?

– Ir ką?

– Autorius – psichologas, dirbantis su lytiniais nusikaltėliais. Rašo, kodėl žmogus pradeda žudyti.

Alegras pažvelgė į Sarą. Ji kalbėjo apie knygą, kurią jis pakėlė nuo bibliotekos grindų. Melanė rėmėsi ja, juos konsultuodama. Alegras nusprendė tai nutylėti.

– Jis ne visada buvo žmogžudys, – kalbėjo Sara, lyg skaitydama pranešimą. Ji sėdėjo labai tiesiai, susidėjusi rankas ant kelių. – Tapo juo. Vaikystė buvo nelaiminga. Patyrė prievartą, atskyrimą. Todėl kaupėsi nuoskauda, ypač įniršis. Jausmai degina iš vidaus, telkiasi. Ir šit vieną dieną jie išsiveržia – tarsi šautuvas iššauna, tik ir laukęs, kad kas paspaustų gaiduką. Įsiutina koks nors įvykis, sukelia didžiulį nerimą, depresiją. Galbūt susipyko su drauge ar žmona paliko, gal nemalonumai darbe ar išmetė iš darbo.

– Iš tavo paminėtų priežasčių dvi puikiai tinka Periui, – tarė Alegras. – Žmona jį paliko maždaug tuo metu, kai prasidėjo žmogžudystės. Neseniai buvo praradęs darbą.

– Tu įsitikinęs, kad tai Peris?

Alegras pasuko į Bridžvėjų, pagrindinę Sosalito magistralę, juosiančią įlanką ir vedančią į keltą.

– Įmanoma. Nesutinki?

– Negaliu negalvoti, kad kiekvienas mano pažįstamas vyras, tarp jų ir tu su Vagneriu, – ne Romeo. Kiekvienas, išskyrus Bernį. Ir tik todėl, kad jis gėjus ir prikaustytas vežimėlyje. – Ji papurtė galvą. – Ne, netiesa.

– Įtari ir Bernį?

– Ne, ne dėl to. Aš myliu Bernį. Jis – vienas iš nedaugelio, kuriais pasitikiu. Geriausias mano draugas.

Vienu metu Sara manė, kad galėtų susidraugauti su Ema. Prarastos sesers pakaitalas?

Jos žvilgsnis užkliudė prie meno galerijos aistringai besibučiuojančią, nieko aplink nematančią porelę. Sara pajuto aštrų pavydą, akys paplūdo ašaromis. Paskui sukilo pyktis. Kodėl jos gyvenime vien skausmas? Viską atiduotų, jei galėtų nors akimirką pasikeisti su ana nerūpestinga mergina.

O, Sara, – išgirdo ji Melanės balsą ir tokį pažįstamą atodūsį, – įsivaizduoji, kad šiame pasaulyje visiems lengviau. Kiekvienas neša savo kryžių.

Prieš kelias savaites Sara būtų tik pasišaipiusi iš Melanės teisuoliškumo. Dabar nebegalėjo.

– Apie ką kalbėsim? – paklausė Alegras.

– Apie nereikšmingus dalykus.

Alegras šyptelėjo.

– Rimtas užmojis.

Jo pastaba prajuokino Sarą. Ji taip troško atsipalaiduoti, nors tas pojūtis ir apgaulingas. Galiausiai jie visai nutilo. Sarai tai labai tiko. Kaip retai pasitaiko vyras, žinąs, kada užsičiaupti. Keista, ji šiek tiek atsipalaidavo, ėmė mėgautis įlankos vėjeliu, iškyla ir netgi draugija.

Kaip gera. Matai, Feldmanai, tu neteisus. Praeities sielvartas, sąmyšis, nerimas ir baimė dar neišdžiovino paskutinių mano džiaugsmo lašelių.

Vėliau jie plaukė keltu į Tiburoną, stovėjo remdamiesi į denio turėklą, vos nesiliesdami pečiais ir žiūrėjo į įlanką, prisigrūdusią laivų.

Sara prisiminė besibučiuojančią porelę prie galerijos. Prisiminė, ką jautė vakar, kai po mėginimo įsilaužti į jos butą prigludo prie Džono. Buvo gera, kai ją apkabino.

Kitokiomis aplinkybėmis…

Sara pažvelgė į Alegrą. Ar jis tikrai mano, kad ji graži?

Gniaužiu pirštus ir matau, kaip tavo akys užgęsta. Jaučiu tau tokį didelį geismą, kad įsivaizduoju, kaip jis mane įtraukia ir sunaikina. Tu mano kančia, mano paslaptis, mano gyvenimas.

M. R. dienoraštis

18

Sara sėdėjo šalia Džono Alegro ant sūpuoklių nedidelės užeigos terasoje. Jie ką tik pavalgė nuostabią prancūzišką vakarienę žvakių šviesoje. Ji neatsiminė, kada paskutinį kartą buvo padoriai valgiusi. Vis dėlto Alegras sumokėjo atnešus nemažą sąskaitą.

Sara pažvelgė į jį, jausdama nepaaiškinamą pasitenkinimą. Nesuprato, ką dar jaučia Džonui Alegrui, išskyrus didėjantį fizinį potraukį, bet buvo malonu įsivaizduoti save įsimylėjusią. Ši fantazija buvo kaip niekad panaši į tikrovę.

Žinoma, girdėjo pažįstamą Feldmano kuždesį. Tai tik dar vienas mėginimas paneigti, Sara. Bandai rasti užuovėją, nors vis tiek jautiesi labai nesaugi. Nepavyks! Gali atitolinti baimę, bet abu žinom, kad darosi vis sunkiau. Paslaptys veržiasi į paviršių, ir atgal jų neįgrūsi…

– Norėčiau čia likti visam laikui, – išsiveržė jai.

Nežiūrėdamas į ją Alegras pasakė:

– Nežinau, kaip dėl visam laikui, bet galėtume… – jis padvejojo.

– Galėtume ką? – mygo Sara.

Jų žvilgsniai susitiko.

– Jei nori, galėtume nakvoti. Viršuje yra kambariai…

– Kambariai?

– Tik šiaip šovė į galvą. Pamiršau apie tavo draugą. Garį, ar ne?

– Bernį.

– Taip. Bernį.

– Galėčiau dar kartą jam paskambinti.

– Ar norėtum?

– Norėčiau ko?

– Paskambinti jam? – Alegras pasitrynė skruostą. – Pasilikti čia?

– Raudonuoji, detektyve.

– Sara, nesuprask klaidingai. Aš tavęs neverčiu. Tikrai turėjau galvoje kambarius, o ne vieną kambarį. Tik pamaniau…

– Ką pamanei?

– Sunkus klausimas. Juk nenori išgirsti visko, ką aš galvoju.

– Ar pasakytum, jei norėčiau?

Jis nusišypsojo.

– Ne.

Sara nevalingai palinko prie jo. Skruostai vos nesusilietė.

– Viskas gerai, Džonai.

– Dieve, – sušnabždėjo jis, suimdamas jos smakrą ir prisitraukdamas artyn.

Nors labai troško šio bučinio, bet vos lūpoms susilietus Sarą apėmė baimė, ir ji atšoko. Jei norėjo pasinaudoti Džonu Alegru baimei nuvyti, tai tokį sprendimą galėjo mesti į kitų savo nesėkmių krūvą.

Alegras iš karto atsiprašė:

– Pasielgiau kvailai. Klausyk, Sara, žinau, ką galvoji…

– Ne, nežinai, Alegrai. Tikrai nežinai.

– Galim grįžti į miestą. Nuvešiu tave pas Garį. Bernį.

– Tu to nori?

– Noriu daryti tai, ko tu nori.

– O jei aš pati nežinau?

– Manau, kad žinai.

Sara patylėjo, o paskui sukuždėjo:

– Aš visai nepanaši į Melanę.

Alegras žvelgė į sutemas.

– Nepanaši.

– Norėjai jos, tau ji patiko.

– Taip. – Neverta neigti, ką jau buvo pripažinęs.

– Tai kodėl nesimylėjot? Ji tave atstūmė?

– Ne.

– Tai kodėl?

– Nežinau, kaip paaiškinti.

– Pamėgink.

Jis atsilošė sūpuoklėse, prispaudė rankas prie šlaunų.

– Tikriausiai iš dalies dėl Greisės.

– Tavo žmonos?

Jis linktelėjo.

– Greisė kažko troško. Kartais, kai eidavau į darbą, sekdavo iki durų, atsiremdavo į staktą, žiūrėdavo, kaip einu per vestibiulį, ir atrodė, kad taip ir liks sustingusi, lyg sustabdytame kadre, kol grįšiu.

– Ir Melanė taip atrodė? – netikėdama paklausė Sara. Kad ir kokių ydų turėjo sesuo, Sara neįžvelgė jokios jungties tarp veiklios, nepriklausomos sesers ir apimtos depresijos Alegro žmonos.

– Keista, bet taip, – atsakė jis. – Susipažinęs su tavo seserimi, pajutau, kad yra dvi Melanės – viena, plaukianti per gyvenimą valdoma autopiloto, ir kita Melanė.

– Sustingusi kadre. Trokštanti, kad priverstum išsijudinti?

Alegras pasuko galvą ir įdėmiai pažvelgė į Sarą.

– Trokštanti kažko.

Sara nusigręžė ir žiūrėjo į sutemas. Taip, tikrai. Kažko trokštanti. To „tu“ iš dienoraščio ištraukų.

– Žinojau, kad nepajėgsiu duoti Melanei, ko jai reikia, – pasakė Alegras.

Sara atsigręžė. Veide atsispindėjo kaltinimas.

– Nepajėgei ar nenorėjai? – Taip, apkaltink jį. Apkaltink visus. Jie išdavė Melanę. Kaip galiausiai išduos ir tave.

Alegras niūriai šyptelėjo.

– Žinai, kodėl man patinki, Sara? Tu ryžtingai atmeti melą. Galbūt pataikei į taikinį. Tiesa ta, kad nemėgstu jaustis valdomas. Dar labiau – jaustis nelygiavertis. Galėjau dulkinti tavo seserį, – pareiškė jis. – Bet nė vienas nebūtume buvęs patenkintas. Negana to – tokia padėtis būtų dar labiau suknisusi man gyvenimą.

– O aš? Taip pat knisu tavo gyvenimą?

Jo žvilgsnis pervėrė lyg peilis.

– Dar nežinau. Žinoma, abudu tempiamės didelį praeities bagažą, bet… – jis staiga nutilo.

– Bet ką? – reikliai paklausė ji.

Jo bruožai sušvelnėjo. Ištiesė ranką ir atsargiai paglostė jai skruostą.

– Bet tu skverbiesi į mane, Sara, – sukuždėjo.

Jo atsargus prisilietimas prasismelkė pro odą į raumenis, juos ir atpalaidavo, ir privertė įsitempti. Šįkart lūpoms susilietus ji neatšoko. Netgi atsidavė bučiniui, nepaniro į įprastą baimę, įsivaizduodama, kad juodu su Džonu nesiskiria nuo tos įsimylėjėlių porelės Sosalite. Ji virpėjo, apimta nuostabaus pojūčio, kad jos trokštama, kad ji geidžiama, mylima. Laikas išnyko. Liko tik ši akimirka, užpildanti jos pasaulį…

Ji sėdasi ant jo kelių, apsižergia. Geidžia jo, net skauda. Grobuoniškai. Susilieja su juo.

– Taip, taip, taip… – švokščia jai į ausį.

Ir staiga ją apima siaubas. Mirties šešėliai ant sienų.

– Aš nežinau! Aš nežinau!

– Viskas bus gerai, mažyte. Pažadu. Pažadu…

Jis pašėlusiai bučiuoja visą kūną. Perima vadovavimą. Rankos apglėbia jos liemenį. Kilnoja ją. Aukštyn žemyn. Aukštyn žemyn. Ji bejėgė. Turi pasiduoti.

– Taip, taip, taip, – tai jos balsas. Nebėra kaltės. Baimės. Demonų. Išdavystės. Jei tik tai nesibaigtų…

Bet baigėsi vos pagalvojus. Užvaldė pažįstamas negeras jausmas – lyg ji tuo pačiu metu ir susitelkia, ir skyla į šukes. Reikia liautis. Liautis, kol dar nevėlu. Kol jis manęs nesukramtė ir nenurijo. Ar ne taip visi elgiasi? Suluošina ir sunaikina? Išplėšia širdį?

Sara aiktelėjo ir atšoko nuo Alegro. Jo ranka pakibo ore, sugriebė jos ranką.

– Sara, tai buvo tik bučinys. Nurimk, – balse irzli gaidelė.

Tik tada ji suvokė, kad sugniaužusi kumščius ruošiasi smogti Alegrui. Susilaikė, atsikvėpė ir sutrikusi suprato, kad jie vis dar sėdi ant sūpuoklių, vienas šalia kito, apsirengę.

Tik bučinys. Taip, ji supranta. Daugiau nieko. Ir netgi tyras. Visa kita – iliuzija. Išgalvota meilė, išgalvotas mylėjimasis. Kvailė, įsivaizdavusi, kad sugeba tai tikrovėje.

Tačiau atrodė taip tikra. Lyg būtų atsitikę. Norų išsipildymas? Projekcija. Mintyse šmėkštelėjo sesuo, apkabinusi Feldmaną. Prisiminė, kaip Feldmano bruožai išnyko, užleisdami vietą naujam pavidalui ir turiniui – tėvo veidui. Ar čia taip pat fantazija? Ji kraustosi iš proto?

Alegras vis dar stipriai spaudė ranką. Nenorėjo, kad ją liestų, norėjo sprukti, bet išspaudė „buvo puiku“ šypseną. Pati netikėdama, kad galėtų nuo ko nors pabėgti.

Alegras giliai atsiduso, sunkiai slėpdamas irzulį, ir sumurmėjo:

– Tarkim, dabar tam netinkamas laikas. – Susikišo rankas į kišenes, rodydamas, kad nelies jos.

Sara jautėsi šlykščiai. Pasaka buvo tokia graži, bet kaip ir visos pasakos turėjo tamsiąją pusę. Niekas to nežino geriau už ją.

Ji pašoko.

– Manau, reikia grįžti. Bernis jaudinsis.

– Taip, – tarė Alegras, nenoriai keldamasis ir sekdamas ją, skubančią žemyn terasos laipteliais. Tuščios sūpuoklės lingavo, nuo įlankos slinko rūkas.

– Ant viryklės palikau tau troškinio, – užuot pasisveikinęs tarė Bernis, kai Sara nuėjo pas jį be penkiolikos dešimtą.

Ji abejingai pažvelgė.

– Galiu apsivemti.

– Tikriausiai nepasisekė pasimatymas.

– Tai nebuvo pasimatymas, – atšovė ji.

– Juokauju. Kas tau, Sara? Sėsk ir išsipasakok senam draugui Berniui. – Jis nuvairavo vežimėlį į neva graikų ir romėnų stiliaus svetainę – trumpo romano su interjero dizaineriu prisiminimą. Įgudusiai aplenkė kelis neapolietiškus staliukus su marmurinėmis skulptūrėlėmis ir kitais pigiais niekučiais ir sustojo prie didžiulio tamsiai rudo poilsio krėslo, pataisė pagalvėlę.

Sara sudribo į krėslą, pasirėmė rankomis galvą.

– Nori aspirino? Vaistų nuo skrandžio? Karšto pieno su medum? – susirūpinęs paklausė Bernis.

– Berni, arba aš kraustausi iš proto ir prisimenu, ko nebuvo, arba… – ji neprisivertė baigti sakinio.

– Prisimeni, ko nebuvo? – Bernis pasiglostė barzdą. – Prisimeni skaudžius dalykus iš praeities, bet atrodo, kad išsigalvoji?

Sara linktelėjo.

– Kaip atskirti, ar prisimenu tikrą įvykį, ar tai tik mano iškreiptos vaizduotės žaismas?

– Jei sukėlęs skausmą asmuo prisipažintų…

– Jis… negali.

– O liudytojai? – nekaltai paklausė jis.

Sarai skausmingai sugniaužė krūtinę. Kodėl mane skaudini? Nepadariau nieko blogo. Nieko! Nieko!

Bernis prisistūmė arčiau, paėmė Saros ranką, jų keliai beveik susilietė.

– Kas tau, mieloji? Pasakyk man.

Sara atlošė galvą, akys nukrypo į ornamentuotas lubas.

– O ką, jeigu… jeigu vienintelė liudytoja – aš?

– Vienintelė liudytoja ko?

Ji tvirtai apglėbė save rankomis ir užsimerkė.

– Man atrodo, kad mačiau juos. Melanę ir…

Kaip ji gali ištarti garsiai?

Bernis nesuprato.

– Matei Melanę ir Romeo? Taip, Sara? Manai, kad žinai, kas tai padarė?

„Taip, – pamanė ji. – Iš dalies žinau, nes Romeo nebuvo liūdnos Melanės istorijos pradžia, tik tragiška pabaiga.“

– Kalbėjau ne apie Romeo, – paniurusi tarė ji.

– Tai apie ką?

Kaip pradėti? Neįmanoma prisiversti su tuo susitaikyti, išryškinti miglotą vaizdą, juo labiau tai išsakyti.

– Atmintyje išplaukia nepaprastai liūdnos vizijos. Prasidėjo iškart po Melanės nužudymo. Tiksliau, kai Romeo ėmė jai rašyti. Lyg atpalaidavo tas siaubingas… akimirkas. Kasdien vis blogiau. Šįryt pas Feldmaną iškilo ypač košmariškas vaizdas…

– Feldmanas?

– Ne visai, nors iš dalies… Galima sakyti, kad jis buvo katalizatorius.

– Ką matei? – nekantravo Bernis.

Prisiminimai, visą dieną grūdęsi atminties paviršiuje, privertė ją krūptelėti.

– Prisiminiau vieną įvykį iš praeities. Man buvo trylika. Netrukus mano mama… mirė. Nusižudė. Pasikorė palėpėje ant skalbinių virvės. „Mirė“ skamba per daug nekaltai.

– Pasakok, – švelniai ragino Bernis.

– Nesu įsitikinusi, kad taip tikrai buvo, Berni. Galbūt tai tik siaubingas košmaras, nugrimzdęs į pasąmonę. Arba gal kai kas tikrai buvo, o visa kita… – Mintys lenkia žodžius. Ji mato daugiau, negu nori. Vaizdai bėga mintyse, kad ir kaip stengiasi išjungti projektorių.

Bernis tebelaikė jos ranką.

– Papasakok tai, kas tikrai buvo.

Ji nusišypsojo.

– Būtum geras psichiatras, Berni.

– Pakaks gero draugo.

Saros šypsena beveik gundanti.

– Jei nebūtum gėjus…

– Taip, taip. Užtenka tos delsimo taktikos.

Taikli pastaba išblaivė, bet Sara buvo dėkinga, kad jis nepaleido rankos. Suteikė reikiamos drąsos.

Ji papasakojo Berniui apie tą naktį, kai jai buvo trylika ir nulipo į kabinetą pasakyti tėvui, kad mama serga. Koks piktas jis buvo, kaip rėkė – serganti Melanė, o ne mama.

– Dabar prisimenu, – kalbėjo ji. – Tėvai susikivirčijo dėl mano šokių pamokų. Maldavau mamos, kad leistų nebelankyti. Galiausiai ji sutiko, pranešė mokytojai, o vėliau, grįžusi namo, pasakė ir tėvui. Šis įtūžo. Kiek prisimenu, mama pirmą kartą jam pasipriešino, užtarė mane. – Sara užsimerkė. – Po trijų dienų ji pasikorė.

– Dėl kivirčo su tėvu? – negalėjo patikėti Bernis.

– Aš nežinau! Nežinau, kodėl ji tai padarė.

– Gerai, kalbėk. Taigi nulipai į kabinetą…

– Gal tai tik iliuzija? Gal aš išsigalvoju? Tikriausiai Feldmanas teisus. Gal vėl reikėtų vartoti prozaką. Ar ką nors kita. Romeo man sukniso protą. Tikriausiai reikia gydytis.

– Kas atsitiko, kai įėjai į kabinetą, Sara? – švelniai ragino Bernis.

Sara neatsimerkė. Ji jau ne Bernio bute, o savo namų Malūno upės slėnyje apačioje. Vilki raudoną pižamą.

– Priėjusi prie durų išsigandau. Jei pažadinsiu – tėvas labai supyks. Tik pravėriau duris pažiūrėti, ar jis miega. Mačiau kambarį…

Ji staiga nutilo, ėmė trūkčiojamai alsuoti.

– Ką matai, Sara? – švelniai paklausė Bernis.

– Matau… juos. O Dieve! Matau juos! Tėtį ir… Melanę, – pasikeitė net Saros balsas. Dabar kalbėjo išsigandusi mergaitė.

Skruostais ritasi ašaros, bet ji nenutyla, pati nesuvokdama, kad kalba. Lyg būtų vėl atsidūrusi ten. Suvokia tik tai, ką mato.

– Melanė atgręžusi nugarą. Ji ant tėčio kelių, žiūri į jį. Jie ant išskleistos sofos lovos.

Sara susirietusi krėsle, rankomis prisidengusi pilvą, lyg gintųsi.

– Ji nuoga. Melė nuoga. Jos naktinukai guli ant grindų… tie baltos medvilnės, su nėrinių rankogaliais…

Mato jo veidą. Tėvo veidą. Bet visai nepažįstamą. Niekad nematė jo tokio. Galva atlošta, tamsiai mėlynos kaklo venos iššokusios, išsižiojęs, akys suapvalėjusios… Didelės rankos apsivijusios ploną nuogą Melanės liemenį. Kilnoja ją aukštyn žemyn, aukštyn žemyn.

Sara dar stipriau užsimerkia, bet siaubingas vaizdas neišnyksta. Prispaudžia kumščius prie vokų. Vis tiek. Vis tiek.

– Atnešti tau vandens ar ko nors, Sara? – klausia Bernis.

Sara glaudžiasi prie jo.

– Taip buvo, Berni! Iš tiesų buvo!

– Taip, Sara, taip.

Bernio patvirtinimas krinta kaip palaiminimas ir prakeiksmas.

– Jis pamatė mane prie durų. Buvo baisu. Atrodė, lyg jo akys kiaurai pervers mane. Tėvo žvilgsnis visada atrodydavo baisus, bet dabar buvo dar blogiau. Akyse pasibjaurėjimas, ne – pasišlykštėjimas, neapykanta.

– Matau jį. Stovi lyg bokštas. Pilku flaneliniu chalatu, susiriša diržą. Jis taip keistai kvepia. – Sara atsimerkia. – Buvo toks įtūžęs, kad smogė man. Skaudžiai. Tiesiai į pilvą.

Bernio akys paplūsta ašaromis.

Laikydamasi už pilvo Sara nuslysta ant grindų, raudodama įsikniaubia į negyvas Bernio kojas.

– Berni, Melanė buvo šešiolikos… Tikriausiai ne tik tą kartą… Turbūt ten kabinete… mūsų namuose. Tada, kai mama nieko nejausdama gulėdavo viršuje… Nekenčiau, kai ji gėrė, nes žinojau, kad tada jis miegos apačioje… Ir tada Melanė… Melanė…

Ją užgriūva kiti vaizdai ir garsai. Lyg kažkas naršytų po jos protą, galvą varsto stiprūs jutimų blyksniai. Trūksta oro.

– Tai nesibaigė, Berni. Netgi… netgi po motinos mirties, kai mes persikraustėm. Prisimenu garsus naktį. Siaubingus garsus, šūksnius, dejones. Kišdavau galvą po pagalve. Daugiau niekad nelipau iš lovos, nėjau žiūrėti. Nenorėjau, kad tėvas užkluptų mane žiūrint. Bet kartais girdėdavau… kaip jie santykiauja.

Kūną tampė spazmai, ji krūpčiojo. Bernis išsigando, kad prasidės priepuolis. Jei Sara nebūtų taip prisispaudusi, būtų nuvažiavęs prie telefono ir iškvietęs greitąją pagalbą. Bet dabar tik glostė Sarai nugarą, ją glaudė, mėgino rasti žodžių, kurie nuramintų didžiulį skausmą.

– Sara, suprantu, kaip tau baisu, bet gerai, kad pradėjai prisiminti. Sako, kad tiesa išlaisvina. Aš tuo tikiu. Tikrai tikiu. Nurimk, Sara, nurimk…

Pamažu traukuliai rimo. Rauda taip pat. Jautė palengvėjimą, lyg išvariusi piktąją dvasią.

– Tai Romeo, – sukuždėjo ji. – Tai jis atvėrė Pandoros skrynią. Jei nebūtų atsiuntęs tų ištraukų iš Melanės dienoraščio, neigčiau viską iki pat mirties.

– Kokių ištraukų? – paklausė Bernis. – Sakei, kad rašo, siunčia kvailas dovanas, bet neminėjai Melanės dienoraščio.

– Bijojau rodyti. Buvo gėda dėl to, ką ji rašė. Dabar gėda, kad tą jaučiau. Kad nesupratau, nesuvokiau…

– Tu nežinojai, Sara. Buvai užblokavusi. Ir aišku kodėl.

Ji sutrikusi pažvelgė į Bernį.

– Romeo to ir siekia – kad prisiminčiau. Kentėčiau. Jis žino tiesą. Melanė dienoraštyje rašė apie mane. – Aš saugau sesers paslaptis, kaip ir ji mano. – Feldmanas buvo sukrėstas, kai papasakojau apie Melanės dienoraštį. – Patylėjusi ji pridūrė: – Arba jis puikus aktorius.

– Kodėl jis turėtų… Sara, juk nemanai, kad Feldmanas…

– O kas geriau už psichiatrą galėtų sukurti tokius intriguojančius proto žaidimus? – griežtai paklausė ji. – Žinoma, Melanės gyvenime buvo ir kitas psichiatras. Bilas. Sužinojęs apie Melanę ir tėvą galėjo įpykti. – Ji įdėmiai pažvelgė į Bernį. – Arba dar blogiau.

– Bilas Denisonas – žiaurus psichas, maniakas?

– Naktimis verkdavau, negalėdavau užmigti, troškau, kad jis bent kartą leistų pajusti, kad nori manęs…

– Denisonas? – Bernis žinojo apie trumpą Saros romaną su Denisonu, nors ji ir nepasakojo smulkmenų.

– Ne, – tarė ji. – Tėvas.

– Ar tėvas kada nors?.. – atsargiai paklausė Bernis.

– Ką tu šneki? – kimiai riktelėjo ji.

– Nieko. Aš tik paklausiau, Sara. Galim nekalbėti apie tai.

Ji atšoko įtūžusi, išplėtusi akis.

– Nėra apie ką kalbėti! Tėvas niekad manęs nelietė. Niekad! Tik jau ne taip! Niekad. Buvau jam šlykšti. Argi jo akyse galėjau prilygti Melanei? Manai, kad to norėjau? Troškau būti jos vietoj? Norėjau, kad tėvas santykiautų su manimi? – Ji vos atgavo kvapą iš įsiūčio, veidas bjauriai išraudo, kumščiai sugniaužti.

– Klausyk, jei pasijusi geriau, nesivaržyk. Trenk man! Nagi!

Tai ją atvėsino. Vos nesusijuokė – kokia nesąmonė.

– Išprotėjai, Berni?

– Mėginu pasakyti, kad aš – tavo draugas, Sara. Myliu tave. Nesakiau, kad tėvas išprievartavo ir tave.

Ji sunkiai sudribo į krėslą.

– Galiu lažintis, Romeo taip mano. Kad mudvi su Melane… – Ji liko išsižiojusi, akys išsiplėtė.

– Sara, kas atsitiko?

– Galbūt Romeo mano, kad mes visos – kraujomaišos aukos. Ne, ne aukos. Kad mes kažkaip kaltos. Nuodėmingos. Kad jis – mūsų atpirkėjas.

Bernis dėbtelėjo į ją.

– Viešpatie, Sara, gal tu tikrai teisi. Paskambink tam savo draugui policininkui – Alegrui.

– Papasakoti jam? Kad tėvas išprievartavo seserį? Kad patikrintų kitų aukų tėvus, ar neturėjo kraujomaišos ryšių su nužudytomis dukterimis? – isterija užgniaužė balsą. Sara nusigręžė.

– Tik pasakyk jam, kad gal Romeo taip mano. Nebūtinai, kad tai tiesa, Sara, – nesutiko Bernis.

Lengva jam būti ramiam ir racionaliam.

– Nesuvokiu, kaip tai padėtų tyrimui, – spyrėsi ji.

– Galėtų daug padėti. Atskleistų policininkams kitą Romeo asmenybės bruožą, į kurį reikėtų atsižvelgti ir patikrinti. Galbūt su juo pačiu vaikystėje negerai elgėsi. Galbūt jis susitapatina su aukomis ir kartu jų nekenčia. Tikriausiai ir savęs nekenčia.

– Nežinau, Berni, – bet netgi prieštaraudama prisiminė bibliotekos knygoje skaitytus seksualinių nusikaltėlių prisipažinimus.

Tėvas pradėjo santykiauti su manimi, kai man buvo septyneri. Kai pagrasinau pasiskųsti, jis vos manęs neužmušė…

Kai tėvas mus paliko, motina privertė mane miegoti su ja. Mes santykiaudavome, kol lankiau mokyklą…

Vyresnysis brolis mane išprievartavo, kai man buvo vienuolika, paskui pradėjo pravardžiuoti pederastu…

Gal Bernis teisus. Daug seksualinių psichopatų išaugo apsupti smurto ir prievartos.

– Ką žinai apie Denisono šeimą?

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Nedaug. Buvau susitikusi tik kartą. Per vestuves. Gyvena Manhatane. Tėvas – vidaus ligų gydytojas. Mama… nieko apie ją nežinau.

– O Feldmano?

– Feldmano? Nieko. Tik kad buvo vedęs, žmona mirė jauna. Rodos, žuvo avarijoje.

– O jo šeima?

– Jis užaugo Vengrijoje. Daugiau nieko nežinau. Gal paskambinti ir paklausti: „Klausyk, Feldmanai, ar tavo tėtis niekad su tavim nežaidė „paslėpk dešrelę“? O gal tu slėpei dešrelę mamytėje?“

– Velnias. Dėl skambučio. Vos nepamiršau.

– Ką? – išsiblaškiusi paklausė Sara.

– Ema Margolis skambino porą kartų. Prašė, kad jai atskambintum.

Sara susiraukė.

– Reikia paskambint. Tikriausiai jaudinasi dėl manęs. Nuliūdinau ją po įrašo. Dar net to vainiko nebuvau gavusi.

Ji žvilgtelėjo į laikrodėlį – kelios minutės po vienuolikos. Pamiršo pažiūrėti Emos laidą. Bet gal būtų neištvėrusi – įrašas privertė kentėti.

– O kaip dėl to draugo, Alegro? Ar neketini jam paskambinti ir iškloti savo versijos? – paklausė Bernis, kol Sara naršė krepšyje, ieškodama popieriaus skiautės su Emos telefono numeriu.

– Paskambinsiu ir jam, bet apie tai negaliu kalbėti telefonu.

Bernis šyptelėjo.

– Reikės dar vieno pasimatymo…

Sara pagrūmojo jam kumščiu ir vangiai nusišypsojo. Taip, tiesa – ji nori dar kartą susitikti su Džonu. Keista, tiek visko įvyko, bet įsižiebė ir vilties kibirkštėlė.

Pirmiausia paskambino Emai. Atsiliepė atsakiklis. Pyptelėjus Sara pasakė, kad ji sveika gyva, kad paskambinsianti iš ryto. Paskui surinko Džono namų numerį, kurį jai buvo davęs vakar.

Taip pat niekas neatsakė.

Pasitenkinimas trumpas. Vėl grįžta nusivylimas, vis stiprėja. Nes jam niekada nepavyksta. Jis nepajėgia įveikti susikaupusio įniršio, pirminio skausmo.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

19

Stebėdamas Sarą ekrane, Romeo tapšnoja pirštais lūpas. Tu neapgausi savęs. Ir manęs neapgausi.

– Kokia jėga. Labai gražu. Nepaprastai jaudina. Ir tai tiesa. Neapsigaudinėsiu. Neapgaudinėsiu ir tavęs. Tu žinai. Pažįsti tikrąjį mane. Ir tikrąją save. Tik lauki, kol nuplėšiu uždangą. Nuo mūsų abiejų, – sako jis. – Ar ne tiesa, Ema?

– Prašau, – maldauja Ema Margolis, veidas iškreiptas siaubo ir skausmo.

– Ko prašai?

– Atrišk mane, – inkščia Ema. Šilko juostos įsirėžė į kūną, nors ji liovėsi kovojusi, vos suprato, kad dar labiau įveržia pančius.

Romeo akys nukreiptos į televizorių. Jis visiškai įsitraukęs. Lyg duodamas ženklą: „Aš čia, Sara.“

Neapsakomai susijaudina.

– Taip, aš čia. Taip arti, Sara. Taip arti.

Jis sėdi ant sofos lovos Emos svečių kambaryje – kur, kaip Ema sakė, vakar miegojo Sara. Jis prispaudžia prie veido pagalvę, ant kurios ji gulėjo, įkvepia jos kvapo. Persekiotojas uodžia grobį. …plyšiai ima vertis. Aš atidžiai stebėsiu ir greit pamatysiu. Gal pavyks nuslėpti nuo kitų…

Jis nusišypso.

– Stengies, mažute, bet neatidžiai žiūri. O gal ir atidžiai, tik dar nepasiruošusi. Greit, Sara.

Įrašui pasibaigus, pasirąžo.

Prieš valandą įrašė laidą į Emos vaizdo leistuvą. Žvilgteli į Emą, nuogą gulinčią prie jo kojų. Surištas kūnas keistai susirangęs, pažeidžiamas. Romeo apsirengęs, tik kelnių užtrauktukas atitrauktas. Tingiai glosto save, pasiima distancinio valdymo pultelį, atsuka juostą ir vėl įjungia vaizdą.

Sesuo manė, kad kaskart nužudęs daraisi stipresnis ir galingesnis. Ji klydo. Tu bėgi išsigandęs. Net užuodžiu tavo baimės kvapą.

Jis paspaudžia pauzę ir sardoniškai nusišiepia Emai.

– Ar tu užuodi mano baimę?

Jis spusteli jungiklį, vėl glostosi žiūrėdamas į ekraną. Traukia ją į save. Jos žodžius. Balsą. Vaizdą.

Net užuodžiu tavo baimės kvapą. Mėgini su juo kovoti, jį nuvyti. Bet savęs neapgausi. Ir manęs neapgausi.

– Sara dėl vieno teisi, Ema. Jau pavargau apsimetinėti. Romeo – tikrasis aš. Visa kita – melas. Mūsų tikrieji „aš“ turi susivienyti. Kai kuriems reikia padėti. Apšviesti juos. Aš padėjau Melanei ir kitoms. Padedu šįvakar ir tau, Ema. Padedu išsivaduoti iš melo. Kad galėtum susilieti su tikrąja Ema – apsimetėle, kekše, nusidėjėle. Ar ne tiesa, šliundra?

– Taip, – inkščia ji, virpėdama iš baimės.

Jis nusišaipo.

– Melagė! Su viskuo sutiktum, viską padarytum, tiesa? – Gašliai šypsodamasis ištiesia basą koją. – Laižyk. Čiulpk! Stipriau! Pasistenk, mažyte.

Ema pravirksta, tačiau paklusniai ištinusiomis kraujuotomis lūpomis apžioja jo kojos pirštą.

Jis abejingai žiūri, kaip ji stengiasi. Tai tik priemonė atsipalaiduoti. Žinoma, daug geresnė už paskutinę – tą šliundrelę iš klubo. Nebuvo verta atpirkimo. Žinojo dar nepareikalavęs širdies.

Jis susiraukia. Melanė buvo neprilygstama. Tikrai tikėjo, kad bus paskutinė. Kad tai bus jos nuodėmių atleidimas – ir jo. Kad pajėgs išlaikyti stebuklingai žėrinčią jos širdį. Tyrą. Galiausiai jos širdis pasirodė ne geresnė už kitas. Dabar supranta, kad ir Melanė sugebėjo tik imti, ne duoti. Viskas vyksta greičiau, nei jis planavo. Jis vis labiau nusivylęs. Nebesivaldo. Sara teisi. Plyšiai pradeda vertis. Žino, kad su Sara bus nuostabu. Vis sunkiau atidėlioti fantazijos virsmą tikrove. Tas nepakeliamas spaudimas. Skubėjimas. Jos iššūkiai per televizijos laidą tokie provokuojantys, kad vos ištveria.

Tikėjosi, kad Ema padės įveikti susikaupusį nusivylimą, bet ji nepateisino vilčių. Dar viena nesėkmė. Kaip ir kitos. Tačiau turi baigti ką pradėjęs. Bent jau dėl Emos.

Jis glosto penį. Ema – jau praeitis. Galvoja tik apie Sarą. Įsivaizduoja nuostabų paskutinį vakarą kartu. Tik Sara ypatinga. Tai visiškai aišku. Jau seniai niekas jo gyvenime neužėmė tokios vietos.

Pritildo televizoriaus garsą. Saros balsas virsta kuždesiu. Iš svetainės girdėti „Žydrosios rapsodijos“ garsai. Mėgstamiausias jos kūrinys. Duoklė moteriai. Vienintelei tikrai jį supratusiai. Dievinusiai. Kad ji žinotų, jog visada su juo, ji – jo dalis. Kad daro dėl jos.

Tu draskai man širdį, vaikuti.

Romeo stipriai užsimerkia išgirdęs ausyse pažįstamą šūksnį, nuslopinantį Saros balsą ir muziką. Atleisk, nenorėjau sudaužyti tau širdies. Bet nereikėjo daužyti manosios.

Sielvartas kaip visada sumyšta su įniršiu. Taip neturėjo nutikti. Jei tik ji būtų buvusi jam ištikima. Jei nebūtų pasakiusi tų siaubingų dalykų paskutinę dieną. Kodėl jį taip įskaudino? Kodėl veide pasirodė tokia panieka, kai norėjo ją apkabinti? Gražus veidas tapo toks šlykštus.

Jo lūpos persikreipia. Tu niekad manęs nemylėjai. Tik sakei, kad myli. Naudojaisi manim.

Neapykanta dusina. Gerai dulkinaisi su manim. Gavai ką nusipelniusi. Tu, kale, kekše, šliundra!

Nubraukia ašaras, trykštančias iš akių. Ne, nenorėjau to pasakyti. Myliu tave. Visad mylėsiu. Todėl tą ir darau. Noriu atpirkti kaltę. Darau viską, ką galiu. Noriu, kad atleistum. Mylėtum.

Jis paspaudžia pauzę. Sara sustingsta ekrane. Šis vaizdas pripildo jį vilties. Ir meilės.

Jėgos grįžta. Jis susivaldęs. Viskas savo vietose. Yra pasaulyje teisybė.

Nuslysta ant grindų prie belaisvės, pakelia galvą, sugriebęs už tankių juodų plaukų. Iš jos burnos teka kraujuotos seilės. Veidas taip sumuštas, kad Emos beveik neįmanoma pažinti.

– Gal dar taurę šampano, Ema? Patvirtinti, kad nejaučiame vienas kitam pykčio?

Jis paima butelį prancūziško šampano, pripila taures. Šalia butelio peilis iš Emos virtuvės. Nušveistuose ašmenyse atsispindi mirgančių žvakių šviesa.

Suskamba telefonas.

Tu jau lyg miręs. Aš ir gedžiu, ir džiaugiuosi tuo pačiu metu.

M. R. dienoraštis

20

– Kaip jautiesi? – susirūpinęs paklausė Bernis, kai rytą Sara įslinko į virtuvę vilkėdama jo pižamos marškiniais.

Ji įsipylė puodelį kavos iš spindinčio permatomo kavinuko.

– O kaip aš atrodau?

– Baisiai.

– Jaučiuosi dar blogiau.

– Savaime suprantama, – sutiko Bernis. – Bet gerai, kad prisiminei, Sara. Pagaliau…

Ji susiraukė.

– Žinai, ką jaučiu? Pyktį. Tėvui. Romeo. Džonui.

– Džonui?

– Alegrui. Ir Maiklui Vagneriui, ir visiems kitiems šauniems jų grupės vyrukams.

– Manau, jie daro viską, ką gali, Sara…

– Per mažai. Galima padaryti daug daugiau. Aš galiu. Provokuoti, kol jo nebepatenkins rašteliai, saldainiai, medalionai. Priversti jį išsinerti iš kailio, išsiduoti. Pirmadienį vėl eisiu į Emos laidą. Ir į visas kitas, kol jis atsilieps. Tai valios mūšis, Berni.

Ji žvelgė pro šalį. Reikia ruoštis daugybei kovų, rinkti taškus. Dabar sąrašo viršuje šalia Romeo pasirodė dar vienas vardas – Saimonas Rozenas.

Po pusvalandžio išėjusi iš Bernio namo Sara pamatė Korkį, atsirėmusį į automobilį ir rūkantį. Pamatęs ją, užgesino cigaretę ir pasisveikino.

Ji atsargiai apsidairė. Ar ateis laikas, kai nebebijos tykojančių pabaisų?

– Nesirūpinkit. Ramu, – patikino Korkis. – Net žurnalistai jūsų nesuuodė.

Sara linktelėjo. Buvo įsitikinusi – jei kalbės laidoje „Peržengus ribą“, žurnalistai taps dar aršesni, stengsis išplėšti sensaciją.

– Ar galėtum pavėžėti, Korki?

– Kur?

– Į Berklį – į Belevistos slaugos namus. Noriu aplankyti tėvą.

Kai po dvidešimties minučių privažiavo Belevistą, Korkis paklausė, ar jam eiti kartu.

– Ne. Čia nė uodas neįkiš snapo. Ne todėl, kad personalas bijotų, o gal kas nors įsilauš, bet kad iš jų niekas nepabėgtų… Viskas bus puiku.

Puiku? Smarkiai perdėta.

– Būsiu lauke, Sara, – pažadėjo jis spustelėjęs jai petį.

Vyriausioji Belevistos seselė Šarlotė Haris išsigandusi pažvelgė į Sarą, kai šioji, įėjusi į vestibiulį, iš karto nužingsniavo prie įmantrių laiptų. Pakilusi iš už stalo, ji atskubėjo prie Saros.

– Atleiskit, panele Rozen. Bet lankymas tik nuo vienuoliktos…

– Turiu pasikalbėti su tėvu dabar, – ryžtingai tarė Sara apeidama seselę.

Seselė Haris sekė iš paskos.

– Jūs atrodote nuliūdusi, panele Rozen. Tikriausiai nenorite, kad tėvas susijaudintų…

– Ne. – Sara jau buvo palipusi keturis laiptelius.

– Panele Rozen, prašom ateiti vienuo…

– Eisiu pas tėvą dabar.

– Bet tai neįmanoma.

– Nustebsit, kiek daug šiam pasauly įmanoma, – tarė Sara pusiaukelėje į trečią aukštą, kuriame buvo tėvo apartamentai.

– Aš reikalauju, panele Rozen. Jūsų tėvas – sunkus ligonis.

– Lyg aš nežinočiau…

Įžūlus Saros atsakymas pribloškė vyriausiąją seserį.

– Atleiskite, turėsiu imtis priemonių, panele Rozen. Negaliu leisti, kad pakenktumėt tėvui.

– Bet jei aš iškelsiu sceną, o taip tikrai padarysiu, jei neatstosit, tai dar labiau pakenks ne tik tėvui, bet ir visiems jūsų svečiams.

Seselė patempusi lūpą pasitraukė.

– Turėsit atsakyti už savo įžūlų elgesį, panele Rozen.

– Ar ne visi turim atsakyti už savo elgesį, panele Haris?

Įėjusi į tėvo apartamentus, rado jį sėdintį mėgstamiausiame fotelyje prie lango ir skaitantį laikraštį. Gerai pasiūtas tamsus kostiumas, iškrakmolyti balti marškiniai, auksinės rankogalių sąsagos, margas kaklaraištis, nublizginti pusbačiai. Pamačiusi jį, apsivilkusį kaip į darbą, Sara pasijuto grįžusi į praeitį.

– Ar nesutrukdysiu?

Tėvas pažvelgė į ją.

– Ar ji jau atvyko?

– Kas?

– Pirmoji mano pacientė. – Jis pažiūrėjo į rolekso laikrodį. – Vėluoja septynias minutes. – Tėvas bandė keltis iš fotelio. – Perkėlimo problemos.

– Ne, tėti, tavo pacientės dar nėra. Atėjau su tavim pasikalbėti.

Jo akys susiaurėjo.

– Ar aš jus pažįstu?

– Tai aš – Sara. Tavo duktė.

– Mano duktė? – atsargumą pakeitė sumišimas. Tėvas, spoksodamas į ją, atsisėdo tiesiau. – Kodėl taip anksti atsikėlei, vaikuti? Ar kas nors atsitiko? Pasakyk tėčiui. Ar nesergi?

Sara vos sulaikydama ašaras papurtė galvą. Jis nusišypsojo, patapšnojo per kelį.

– Žinai, kad nevalia manęs trukdyti, kai dirbu, Mele, bet visad galima rasti laiko truputį pasimyluoti. Eikš, sėskis ant kelių. Tik kelias minutes…

– Aš ne Melė, tėti, aš Sara. Melės nebėra. – Burnoje pelenų skonis.

Atrodė, jis negirdi. Vis tapšnoja sau šlaunį. Sara lėtai priėjo ir atsiklaupė šalia.

– Kodėl, tėti? Kodėl?

Tėvas užsimerkia, švelniai paliečia jos skruostą. Paglosto šiurkščius plaukus, šįkart nekritikuodamas, netgi neaptardamas šukuosenos.

– Viskas gerai, vaikuti, – sumurma.

Sara taip pat užsimerkia, kankinama prisiminimų ir to, kas dar laukia. Baimė lyg karšta lava sukunkuliuoja gyslose, kai išryškėja dar vienas vaizdinys, kurį taip ilgai neigė.

Ji sėdi ant viršutinės įvijų prieškambario laiptų pakopos, grįžusi iš nesėkmingos šokių pamokos. Atsiveria lauko durys, ir įsiveržia Melanė, per petį persimetusi kuprinę. Tėtis pasitinka, jie apsikabina. Šiltas, draugiškas tėvo ir dukters glėbys. Mielas, nekaltas, meilus. Sarai širdį sugniaužia pavydas.

– Ką? Nepabučiuosi? – sako jis, kai Melanė nori išsilaisvinti.

Melanė pareigingai pakšteli į skruostą.

– Viščiukas, ir tas geriau sugebėtų…

– Gerai, jei stipriai pabučiuosiu, ar leisi pas Dženę vakarienės? Jos mama kvietė. Mudvi su Džene kartu darome fizikos užduotis…

– Ar tavo bučiniai kyšis?

Sara mato, kaip Melanė apkabina tėvą, bučiuoja į lūpas. Girdi kikenimą, kai tėvas ją paleidžia.

– Dženė laukia manęs automobilyje.

– Neskubėk, Mele. Motina vėl prisisiurbė. Kaip niekad. Nakvosiu kabinete.

Melanė apsiniaukia. O paskui, lyg kas valdytų iš šalies, staiga virsta besišypsančia, gundančia mergaite-moterimi, kurios Sara nepažįsta.

– Grįšiu dešimtą. Apkamšysiu tave.

– Pažadi?

– Pažadu, – žvaliai atsako Melanė ir sutvirtina pažadą dar vienu kino žvaigždės bučiniu.

– Taip negalima.

Sara plačiai atsimerkia. Tėvas susirūpinęs žiūri, įkalindamas ją tarp praeities ir dabarties. Ji susigėsta.

– Atleisk, – bet nespėjusi ištarti įtūžta. Kodėl ji atsiprašinėja? Juk pati atėjo norėdama šį žodį ištraukti iš tėvo. Argi apsilankė ne tam, kad priverstų tėvą prisipažinti, ką jis padarė Melanei – išprievartavo dukrą, – ir išgauti bent menkutę atgailą už šią mirtiną nuodėmę?

– „Atleisk“ neužteks, panele.

Sara atsistoja, kad galėtų žiūrėti į jį iš viršaus.

– Tikrai neužteks. Per vėlu gailėtis, tėti.

Jis pamoja pirštu.

– Pakvieskit atsakingąjį už maistą. Man paskirti du kiaušiniai per savaitę, o jau dešimt dienų negavau nė vieno. Aš seku.

Sara pažvelgė į pusryčių padėklą ant tėvo stalo – tuščioje lėkštėje kiaušinienės likučiai. Ją apėmė neviltis. Sara priėjo prie lango ir žiūrėjo į žalią lyg aksomas veją. Netrukus išgirdo šlamenant laikraštį – tėvas vėl skaito. Ji pasijuto išmušta iš vėžių, pasibjaurėjusi, sudaužyta širdimi.

– Ko norėjot, pone? Juk dar ne laikas pietauti?

Išgirdusi griežtą tėvo balsą, Sara atsigręžė pažiūrėti, su kuo jis kalba. Tikėjosi pamatyti apsaugos vyruką, atėjusį jos išvaryti Šarlotei Haris paliepus, ir apstulbo išvydusi prie durų stovintį Džoną Alegrą. Pažvelgusi į išblyškusį veidą, dar labiau susilamdžiusius drabužius, suprato – atsitiko kažkas baisaus.

– Kas?..

Alegras pamojo eiti kartu.

– Pasikalbėsim lauke.

Sara vėl pažvelgė į tėvą. Saimonas Rozenas iš kišenių traukė sulamdytas popieriaus skiauteles ir rūpestingai rūšiavo. Atrodė, nemato nei jos, nei Alegro, tik žvilgtelėjo į praeinančią dukrą.

Vos išėjusi į vestibiulį, Sara atsigręžė į Alegrą.

– Sakyk, kas atsitiko.

Jis tylėdamas paėmė už rankos ir nusivedė laiptais žemyn, pro Šarlotę Haris, nervingai vaikštinėjančią vestibiulyje, pro laukujes duris. Korkio jau nebuvo, aikštelėje stovėjo tik apdaužytas Alegro MG.

Sara ištraukė ranką ir sustojo ant žvyruoto takelio.

– Prakeikimas, sakyk, – tačiau net to reikalaudama žinojo – viena jos smegenų kertelė nenori nieko girdėti.

Dar viena bloga žinia. Be jokių abejonių. Ji ir taip jose skęsta. Sara prisiminė „Kalėdų giesmės“ istoriją, pasijuto lyg Skrudžas – tampoma praeities ir dabarties šmėklų, akis į akį susidūrusi su siaubais, kurių visaip stengėsi išvengti. O kaip jos ateities šmėkla? Gal jau nė nesulauks?

– Ema Margolis, – tarė Alegras.

Sara nesuvokdama žvelgė į jį.

– Kas Emai?

Alegras neatitraukė nuo Saros akių.

– Ją rado moteris, atėjusi tvarkyti buto.

– Rado ją? – Mintys karštligiškai sukosi galvoje.

Alegras ištiesė ranką, Sara atšoko.

– Ne! Ne! Ne!

– Ji negyva, Sara. Nužudyta.

Ema! Jis prisikasė prie Emos! Vienos iš nedaugelio, kurią Sara prisileido arčiau, kuri jaudinosi dėl Saros, kuria ji pasitikėjo. Bus tau pamoka, Sara. Puiki pamoka!

Ji trenkė kumščiu į Alegro automobilį.

– Kaip leidai, kad tai atsitiktų?! – suklykė.

– Sara…

– Jis daro viską, kas šauna į galvą. Negalit jo sustabdyti. Nė vienas! Nususę mulkiai!

– Sara, suprantu, kaip jautiesi…

– Tu nieko nesupranti! – Ji karštligiškai virpėjo.

Slaugos namų languose pasirodė keli veidai ir žvelgė į juos.

– Mes jį pagausim, Sara. Prisiekiu.

– Užsičiaupk! Nebenoriu girdėti to melo! Jis nužudė Emą! Mano seserį! Nužudys mane! Ir žinai ką? Tai bus išsivadavimas! Pagaliau baigsis šis pragaras, kuriame gyvenu.

Alegras taip šiurkščiai ją sugriebė, kad ji vos nesuklupo.

– Nekalbėk šitaip! Girdi?! – suriko jis. – Dabar jis išsiduos. Šįkart jam nepavyks. Įtraukėm visus, ką tik įmanoma. Niekas nepraslys nepastebėtas! Aptiksim tą šlykštynę! Sučiupsim!

– Melas, Džonai! Niekad jo nesučiupsit! Vargšė Ema! Turėjau atspėti. Turėjau suvokti! Ypač pasikalbėjusi su Berniu.

– Ką turi galvoje? Ką turėjai atspėti?

– O kur tu buvai vakar? Aš skambinau. Iškart… iškart, kai neprisiskambinau Emai.

– Tavo žinutė buvo atsakiklyje. Klausėm rytą.

– Aš ne to klausiu. Kur tu buvai?

Jis susiraukė.

– Nuvežęs tave pas Bernį, sustojau išgerti taurelės.

– Taurelės? – Sara pajuto mėtinio burnos gaiviklio kvapą. Ar tą rytą taip pat išmaukė butelį?

– Na, kelių taurelių. Patenkinta? Gal ir daugiau. Nusigėriau. Kartais taip nusitašau, – gindamasis atšovė jis.

– Man nerūpi, – sumurmėjo ji.

Alegras atsiduso.

– Atleisk. Man nelengva. Pasistengsiu pasitaisyti. Kodėl skambinai?

Sara pažvelgė į slaugos namus, pamatė tėvą, stovintį prie lango trečiame aukšte. Jis žiūrėjo į ją. Ir vėl kaip tą naktį prieš daugelį metų jų akys susitiko. Tą naktį buvo sudaryta baisi sutartis. O dabar reikėjo rasti jėgų jai sulaužyti.

– Jis ją išprievartavo, – tarė Sara, nenuleisdama akių nuo tėvo veido. – Tėvas išprievartavo seserį. Ji manė, kad tai meilė. Bet meilės nebuvo, tik prievarta. Tai jis ją sukaustė, pavertė verge. Nereikėjo šilkinio šalikėlio. Tėvas buvo daug gudresnis. Ir klastingesnis. Melanė niekad neturėjo progos pasprukti.

Alegras pakėlė akis, pažvelgė į daktarą Saimoną Rozeną, bet neištarė nė žodžio.

– Aš užtikau juos. Tik buvau užblokavusi, kol… – Ji užsidengė veidą delnais. – Turėjau ką nors daryti! – Dabar gausi. Bus tau pamoka.

– Sara, tu buvai vaikas. Nieko negalėjai padaryti. – Alegras ištiesė ranką, bet Sara atšoko.

Šlykštu vien nuo minties, kad ją palies. Aš nenusipelniau užuojautos. Nė švelnumo, gailesčio. Netgi jei nusipelnyčiau, niekuo nepasitikėčiau.

Ašaros prasiveržė ir nuriedėjo skruostais. Tačiau ji verkė ne dėl savęs – dėl Melanės. Ir dėl Emos.

– Jei prievarta – pragaras, Džonai, kas dar mums gali nutikti?

Alegras pervėrė ją žvilgsniu.

– Dar yra skaistykla.

Sara papurtė galvą.

– Ne! Lieka tik mirtis!

Ji dar kartą pakėlė akis į langą. Tėvo nebebuvo.

– Važiuokim iš čia! – pasakiusi tuos žodžius suprato – tai paskutinis jos apsilankymas. Jau niekad čia negrįš. Niekad nepamatys tėvo.

Jie sėdėjo Alegro automobilyje aikštelėje ir kalbėjosi. Sara rėmėsi galva į šoninį langą.

– Jei vakar būčiau likusi pas Emą, gal…

– Nesikankink, Sara.

Bet balsas, aidintis galvoje, netilo. Tu kalta, Sara. Niekas kitas, tik tu. Tu tai padarei. Jei būtum nekišus nosies į kitų reikalus…

– Ema buvo gera, dora, rūpestinga. Nesvarbu, kad buvo į tai įsipainiojusi.

– Įsipainiojusi? Į ką?

Sara dvejojo.

– Į sadomazochizmą.

– Iš kur žinai?

– Ji… man pasakojo… užvakar, – pasakė Sara ir pasijuto kalta dėl atskleidžiamų paslapčių.

– Prašau, Sara. Tai gali būti svarbus pėdsakas. Turi man pasakyti.

Sara žinojo, kad Alegras teisus. Reikėjo iš karto pasakyti. Galbūt Ema būtų likusi gyva. Tik tavo kaltė.

– Ji lankėsi privačiuose sadomazochistų klubuose.

– Žinau, ėjo su Maiklu ruošdama laidą. Nemanau, kad tai rodo…

– Lankėsi ir prieš tai. Su Diana Korbet. Ričmonde. Porą kartų.

– O Dieve, – sumurmėjo Alegras. – Koks klubo pavadinimas?

– Nesakė.

– Nieko, sužinosim. Tai jau šis tas, Sara. Gerai, kad pasakei.

Ji išdėstė Alegrui savo versiją, kad galbūt Romeo mano, jog visos nužudytos moterys buvo patyrusios kraujomaišą.

– Ar Ema sakė, kad ją išprievartavo mažą?

– Ne, bet tai galėtų paaiškinti, kodėl ją traukė sadomazochizmas. Patyrę prievartą vaikai sieja seksą su gėda, kalte, nuolankumu. Argi ne logiška, kad užaugę vėl trokšta skausmo, pažeminimo, nuolankumo, nes nežino, kad gali būti kitaip?

Alegras tylėjo. Sara nežinojo, apie ką jis mąsto.

– Džonai, jei Romeo tyko manęs, tai tikriausiai mano, kad ir aš buvau išprievartauta. Kad ir aš noriu, jog man vadovautų, mane baustų. Bet tai netiesa, – skubiai pridūrė. – Nieko panašaus.

– Gal Melanė ką nors parašė dienoraštyje?

Ji pervėrė jį žvilgsniu.

– Ką? Manai sesuo išsigalvojo, kad ir mane išprievartavo? – Iš pradžių Bernis, dabar Džonas. Ar nepakanka to, kad ji pati buvo kraujomaišos liudytoja?

– Galbūt tik rašė, kad matei ją su tėvu…

– Kodėl manai, kad Melanė žinojo, jog juos mačiau?

– Aš detektyvas, Sara. Darau prielaidas. Galvoju, jei tu matei ją, galimas daiktas, kad ir ji tave matė.

– Neįmanoma! Nors tikriausiai girdėjo, kaip tėvas bara mane už šnipinėjimą. Bet aš nešnipinėjau!

– Žinoma, ne, Sara.

– Gal Romeo vaikystėje taip pat patyrė seksualinę prievartą?

Alegras atsiduso.

– Ir Melanė taip manė. Mūsų grupė tiria įtariamųjų šeimas, stengiasi sužinoti kuo daugiau apie jų vaikystę.

Sara žiūrėjo pro langą. Keista, kad žmonės dirba kasdienius darbus. Įprasta diena. Visi tvarko reikalus, skuba į darbą, susitinka su giminaičiais, draugais. Ji užsimerkė, kad nematytų. Kad nepavydėtų.

– Buvau tikra, kad kitas taikinys – aš.

– Ir aš taip spėjau.

– Jis greitesnis. Melanė – praeitą savaitę. Ema – vos po aštuonių dienų. Jis vis labiau trokšta kraujo, Džonai. Darosi nekantresnis. Aš jį išprovokavau!

– Baik, Sara.

– Ėjau į televiziją, mečiau jam iššūkį! Galvojau… Galvojau… – užsikirto ir nutilo. – O Dieve! – Pravirko. – Ką aš padariau! – Akys užmerktos, bet vėlyvo ryto šviesa spigina ir pro vokus.

– O kaip… Melanės širdis? Ar jis… paliko ją… prie Emos?

Jis linktelėjo.

Saros veide atsispindėjo begalinė kančia. Ji buvo tokia tikra, kad Romeo saugo Melanės širdį jai. Ar tikrai manei, kad gali pergudrauti tą pabaisą, kvaila mergiūkšte?

Alegras palietė jos ranką. Sara suėmė jo delną ir priglaudė prie savo skruosto rodydama, kokia ji pažeidžiama.

– Man patiko Ema, – tarė ji. – Žinau, ir jums su Maiklu.

– Taip, bet baisu ne todėl, kad pažinojom auką ar ji mums patiko. Abu jaučiamės tokie bejėgiai. Mėšlas, visi tiriantys šią bylą taip jaučiasi.

Sara viską žino apie bejėgiškumą. Parašė apie jį knygą. Ne, ne aš. Tai Melanė ją parašė.

– Klausyk, Sara, nenoriu tavęs palikti, bet turiu grįžti į Emos butą. Pasiunčiau Korkį į tavo draugo Bernio namus. Jis pabus su tavim. Norėčiau pats, bet turim labai daug darbo. Dar reikia pasiųsti ką nors tuo tavo nurodytu pėdsaku į Ričmondo klubą. Kartais mažiausia žinutė gali atvesti į kelią.

– Ačiū, kad atvažiavai pasakyti, – tarė ji. – Tai man labai svarbu. – Norėjo pasakyti, kad ji ne tik dėkinga, bet ir sujaudinta dėl jo rūpinimosi, kad gailisi, jog vakar juodu nepasiliko toje romantiškoje užeigoje. Kad įsivaizduoti apie jį dalykai jau virsta tikrove. Norėjo visa tai pasakyti, bet nepajėgė.

– Žinojau, kaip tai tave sukrės. Pamaniau, kad aš turėčiau pranešti, – sumurmėjo jis.

– Atsiprašau, kad pavadinau tave nusususiu mulkiu.

Jis šyptelėjo.

– Buvau vadinamas ir blogiau.

– Noriu būti su tavim, Džonai.

– Sara…

– Prašau.

Prie Emos namų buvo tikras sąmyšis. Uniformuoti policininkai ir civiliais drabužiais, žurnalistai, fotografai, operatoriai, minios žioplių, kovojančių dėl vietos ant šaligatvio ir gatvėje. Alegras net neprivažiavo prie namo. Visa gatvė prisigrūdusi automobilių, mikroautobusiukų, stovėjo teismo medicinos eksperto furgonas.

– Nesirodyk, – paliepė Alegras, sustojęs už pusės kvartalo. – Nes supuls lyg skėriai.

Sara kiek įmanydama susigūžė mažame sportiniame automobilyje. Vagneris kalbėjosi su pora uniformuotų policininkų prie Emos namo. Pastebėjęs MG mostelėjo, kad Alegras neišliptų. Po minutės paliko policininkus ir pribėgo. Jis ir nustebo, ir išsigando, pamatęs priekinėje sėdynėje susigūžusią Sarą.

– Ką ji čia?..

– Nieko. Ji nelips į viršų.

Įkišęs galvą pro vairuotojo dureles, Vagneris pažvelgė į Sarą. Jo išraiška sušvelnėjo.

– Laikaisi?

Sara linktelėjo.

– O tu?

– Taip, – žvaliai atsakė jis. Sara matė, koks jis nusivylęs.

– Turim pėdsaką, Maiklai. Sara padėjo, – pasakė Alegras.

Nespėjus prasižioti apie klubą Ričmonde, Vagneris išpylė savo naujienas.

– Tada jau turim du pėdsakus. Emos kaimynė Margaretė Boldvin matė Emą vakar pavakare arbatinėje „Plutelė“ už kelių kvartalų – atrodo, populiari čionykščių vietos ponių vietelė. Ema buvo su vyriškiu. Parodėm Boldvin kelias nuotraukas. Ji nesvyruodama atpažino Perį. Prisiekė, kad tikrai su juo. Ir ne tik tai. Kai Ema išėjo, Boldvin sėdėjo prie lango, matė, kaip jie išsiskyrė. Peris dar paslampinėjo gatvėje ir nusekė Emai iš paskos.

– Apieškokim jį, – pasiūlė Alegras.

– Jau pasiuntėm kratos orderio.

– Dar kas nors ką nors matė?

Vagneris parodė į pilką tinkuotą pastatą kitapus gatvės.

– Pirmame aukšte gyvena senutė, ponia Ramni. Sako mačiusi, kaip apie penktą valandą į namą įėjo porelė. Moteris neprimato, bet įsitikinusi, kad ten buvo Ema, nes ji – vienintelė juodaodė namo gyventoja. Vyriškio neįžiūrėjo.

– Kuo apsivilkęs? Kokio ūgio? Plaukų spalva? – nervingai klausinėjo Alegras. – Viešpatie, Maiklai, ar ji ką nors matė?

Vagneris prisidegė cigaretę.

– Mano, kad jis aukštas. Baltasis. Vilkėjo sportine striuke, bet ji šiek tiek daltonikė, todėl nematė, kokios spalvos. Apskritai ji mažai ką galėjo pasakyti.

– Bet pasakė, kuri buvo valanda, – tarė Sara.

– Todėl, kad ką tik buvo išgėrusi vaistų, juos visada geria penktą, – atsakė Vagneris.

– Manai, kad tai Peris? – paklausė Sara.

Prieš atsakydamas Vagneris pažvelgė į Alegrą.

– Didelė tikimybė.

Sara abejojo.

– Kodėl Ema kvietėsi jį į namus? Rizikinga taip elgtis, jei jis visą laiką sekė iš paskos.

Vagneris susiraukė.

– Ema mėgo rizikuoti. Ypač jei galėdavo ką panaudoti laidoje.

– Bet gyvybė svarbiau už reitingus! – atšovė Sara.

Vagnerio veide atsispindėjo nusivylimas.

– Žinau. Aš ne tai turėjau galvoje.

– O kodėl mums nepaklausus paties Perio?

Alegras spustelėjo Sarai petį.

– Ketinau pas jį važiuoti, – pasakė Vagneris. – Rodrigesas ir Džonsonas lauks manęs su kratos orderiu.

Alegras pažvelgė į Sarą, vėl į Vagnerį.

– Mes važiuosim iš paskos.

Vagnerio išraiška rodė, jog nepritaria, kad Sara važiuotų kartu, bet nieko nepasakė, tik pasiteiravo apie jų rastą pėdsaką. Alegras papasakojo apie Ričmondo klubą.

– Negirdėjęs apie jį, bet tuoj ką nors ten pasiųsiu, – tarė Vagneris.

Nepaisydamas pakartotinio beldimo, Robertas Peris nepriėjo prie durų.

– Turim orderį! – šūktelėjo Vagneris. – Peri, jei neįsileisi, pavartosim jėgą.

– Gal jo nėra, – suabejojo Rodrigesas.

Sara nujautė kažką negera.

– Nemanau. Laužkit duris, Džonai.

Alegras įdėmiai pažvelgė į ją, tada išsiėmęs iš dėklo pistoletą linktelėjo Vagneriui ir Rodrigesui.

– Laužkim. Džonsonai, pabūsi su Sara.

Džonsonas, neaukštas dvidešimtmetis iškilia krūtine ir išsprogusiomis akimis, neatrodė laimingas, paliktas aukle. Bet čia vadovavo Alegras, todėl vaikinas nenoriai priėjo prie Saros.

Kai Vagneris su Rodrigesu visu svoriu trenkėsi į Perio duris, keli kaimynai iškišo galvas iš savo butų. Alegras pamojavo policininko ženkleliu ir dar nespėjus ištarti nė žodžio visos durys užsitrenkė.

Po ketvirto smūgio durys pasidavė. Ginkluoti policininkai įsiveržė į butą. Po minutės Rodrigesas grįžo su bloga žinia – Saros baimė pasitvirtino.

– Negyvas? – paklausė Džonsonas.

Rodrigesas papurtė galvą.

– Nupjovę virvę dar jautėm pulsą. Radom kadaruojantį po stoglangiu vonios kambaryje. Alegras kviečia greitąją.

– Nupjovėt virvę? – kimiai sušnabždėjo Sara.

– Taip, tas šunsnukis mėgino pasikarti.

Ji pajuto smūgį. Lyg būtų palietusi neizoliuotą laidą. Dar vienas pakaruoklis. Dar viena savižudybė. Dar kartą pavyko. O mamyte, atleisk man, atleisk man, atleisk man…

– Atrodo, sučiupom paukštelį, – tarė Džonsonas įsikišdamas pistoletą. – Verčiau pasikars, negu sutiks žūti grojant muzikai.

Rodrigesas išsiviepė.

– Jeigu jau užsiminei apie muziką… vonioje buvo plokštelių grotuvas. Atspėkit, ką grojo.

– Pala, nesakyk! – paprašė Džonsonas. – „Žydrąją rapsodiją“.

– Ir čia dar ne viskas. Spėkit, kuo korėsi? Baltu šilkiniu šalikėliu!

Džonsonas švilptelėjo.

Sara praslydo pro juos. Pro atviras duris matė Perį, gulintį ant kilimo. Vagneris klūpojo šalia ir darė dirbtinį kvėpavimą.

Alegras priėjo prie Saros.

– Tu žinojai, kad jis bandys.

– Įtariau. – Jos veide jokios išraiškos.

– Kodėl?

– Nuojauta.

Alegras iš pradžių nesuprato, o paskui prisiminė Feldmaną pasakojus apie du Saros mėginimus nusižudyti.

– Ar jis išsikapstys?

– Tikriausiai. Tačiau spėju, kad to nenorėtų.

Sara pažvelgė į paketus, kuriuos Alegras laikė pirštinėtoje rankoje – du permatomi plastikiniai įkalčių krepšeliai. Viename baltas šilkinis šalikėlis, kitame – spindinti kompaktinė plokštelė.

Iš miegamojo išėjo Džonsonas, kažką nešdamasis plastikiniame maišelyje.

– Bingo! Vaizdajuostė. Etiketėje parašyta „Peržengus ribą“.

Sara prisimerkė. Šviesa, užliejusi Perio svetainę, pasirodė per ryški.

– Sara, kaip jautiesi? – skubiai paklausė Alegras.

– Vadinasi, abejonių nėra? Tai jis? Peris – Romeo?

– Atrodo. Aš kai ką radau prie jo lovos, – tarė jis.

Sara pajuto, kad dūsta.

– Ką? Melanės albumą? Dienoraštį?

– Albumą, prikimštą iškarpų apie kiekvieną auką.

– Daugiau… nieko?

Jis apkabino Sarą per pečius.

– Dar ne. Kai Perį išveš, išnaršys visą butą.

– Džonai, pažadėk kai ką.

Dar nepasakius ką, jis linktelėjo.

– Jei rasim dienoraštį, neleisiu, kad jis eitų per rankas.

Sara akimirką prisiglaudė skruostu prie Alegro veido. Jis kaip visad nesiskutęs, bet duriantys šeriai keistai ramino.

– Jis mėlynuoja! – suriko iš miegamojo Vagneris. – Velniai rautų, kur ta greitoji?

Nors Romeo aukos tikina save, kad susijaudina tik mušamos ir žeminamos, giliai širdyje visos jaučia gėdą, savo menkavertiškumą, nereikalingumą. Romeo taip pat. Ir priimant, ir suteikiant skausmą juos sieja kančia.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

21

Robertas Peris neatsigavęs iš komos gulėjo San Francisko memorialo ligoninės reanimacijos skyriuje. Alegras ir Vagneris slampinėjo aplink, tikėdamiesi iškvosti prisipažinimą, vos jis atgaus sąmonę. Jeigu atgaus… Sara laukė drauge. Norėjo išgirsti prisipažinimą iš paties Perio lūpų.

Jie sėdėjo reanimacijos skyriaus laukiamajame. Maždaug šeštą valandą iš nuovados atvažiavo Rodrigesas. Vartydamas akis, mostu pakvietė Alegrą ir Vagnerį.

Susirūpinęs Saros žvilgsnis peršoko nuo vieno detektyvo prie kito.

– Einu pažiūrėti, kas atsitiko, Džonai, – tarė kildamas Vagneris. – Lik su Sara.

Po minutės Vagneris grįžo vienas.

– Kas? – nekantriai paklausė Alegras.

Buvo matyti, kad Vagneris nenori kalbėti prie Saros.

– Ar rado Melanės dienoraštį? – pareikalavo ji.

– Ne, bet, atrodo, nerado ir jos… širdies.

Sara netikėdama žvelgė į Vagnerį.

Alegras pašnairavo.

– Ką čia kalbi?

– Laboratorija ką tik padarė pirminį širdies, rastos prie Emos, tyrimą. Širdis ne daktarės. Ne ta kraujo grupė.

Sara pasijuto pati netenkanti kraujo. Vos išgirdo įniršusio Alegro klausimą:

– Po velnių! Tai kieno ten širdis?

Ir tylų Vagnerio atsakymą.

– Nežinau.

Maiklas Vagneris išlydėjo Sarą į gatvę pro retai lankytojų varstomas šonines ligoninės duris pusę septynių vakaro. Ji tikėjosi, kad namo ją parveš Alegras, bet šefas jam įsakė stebėti vis dar sąmonės neatgavusį Perį ir padaryti pranešimą žurnalistams, tik neminėti, kad dar nežinoma, kieno širdis rasta prie Emos Margolis. Reikėjo išlaikyti paslaptį, kol policija nustatys, kieno ta širdis.

Sara mėgino įtikinti Alegrą leisti jai pasilikti, bet jis griežtai liepė išeiti. Norėjo, kad ji pasišalintų, kol dar neprilėkė žurnalistų. Ir taip spauda greitai pradės ją smaugti.

– Prieš nuveždamas namo, norėčiau, kad užvalgytum, – einant taku tarė Vagneris ir prisidegė cigaretę.

Sara iš ligoninės paskambino Berniui ir pasakė grįžtanti namo, nes Peris sugautas. Nepaisydama knibždančios abejonės, labai troško tikėti, kad Robertas Peris – Romeo. Kad jau viskas baigėsi.

– Ko norėtum valgyti? – paklausė Vagneris.

– Aš ne alkana, – abejingai atsakė ji.

– Tai palaikyk man draugiją, nes mirštu iš alkio, – paprašė jis, sodindamas ją į automobilį.

Po penkiolikos minučių jie sėdėjo žaliai dekoruotoje kabinoje, mažoje šeštojo dešimtmečio stiliaus užkandinėje Gierio gatvėje. Vagneris užsisakė sumuštinį su keptu kiaušiniu, šokolado kokteilį ir keptų bulvyčių.

– Tikriausiai neturi bėdų dėl cholesterolio, – sausai bambtelėjo Sara.

– Kokteilis tau.

Sara suirzo.

– Jei būčiau ko nors norėjusi, būčiau užsisakiusi.

– Tau niekaip neįtiksi.

Sara susiraukė.

– Klausyk, Sara, tai visai nekaltas juokelis. Norėjau, kad nusišypsotum. – Jis atsiduso. – Turbūt nė vienas iš mūsų nenori šypsotis.

– Manai, jis išsikapstys, Maiklai?

– Gydytojas buvo optimistiškai nusiteikęs.

– Vis galvoju, kad kažkur guli dar viena vargšė moteris, apie kurią nieko nežinom.

– Negalvok, Sara. Neverta.

Vienas iš valgytojų įmetė monetų į muzikos automatą prie sienos. Pasigirdo meilės daina, bet Saros galvoje skambėjo tik „Žydroji rapsodija“.

Vagneris išsitraukė cigaretę, bet eidama pro šalį padavėja parodė į plakatėlį ant sienos – „Čia nerūkoma“. Jis piktai pažvelgė į ją, bet kyštelėjo cigaretę atgal į pakelį. Ši sulūžo, ir jis įsigrūdo ją į kišenę.

Sara stebėjo jo nervingus, trūkčiojančius judesius.

– Ir tu patyrei košmarą.

– Tikėkimės, jis baigėsi.

– Tikėkimės? Ką nori pasakyti?

– Tik tai, ką pasakiau.

– Tu neįsitikinęs, kad tai Peris.

– Mes turim pakankamai įkalčių areštuoti, bet per mažai bylai jam iškelti ir būti tikriems, kad jį nuteis. Žinoma, jei DNR sutaps, viskas gerai. Bet tyrimas truks kelias savaites. Nebent Peris nuspręstų palengvinti mums gyvenimą ir prisipažintų.

– Kaip ištveri tokį darbą, Maiklai?

Vagneris padėjo šaukštą ir šakutę ant servetėlės.

– Kas nors turi dirbti.

– Aš rimtai. Visada to norėjai? Būti policininku?

– Ne visada.

– O kuo norėjai?

– Nesijuoksi?

– Ar aš panaši į pajėgiančią juoktis?

– Gerai, pasakysiu. Bet nedaug kas žino, taigi neišplepėk. Net Džonas nežino.

– Saugosiu tavo paslaptį, – tarė Sara, pakeldama dešinę ranką. – Skautės garbės žodis.

– Vaikystėje, na, kai mokiausi koledže, norėjau tapti dainininku.

– Dainininku? Tu dainuoji?

– Matai? Ar nesakiau?

– Neketinau atrodyti nustebusi, – atsiprašė ji. – Tik norėjau paklausti, kodėl nedainavai? Ir kokio žanro – operos? Popmuzikos?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Nuobodus pokalbis.

– Maiklai, aš dabar nieko labiau netrokštu, kaip tik sėdėti čia ir nuobodžiai kalbėtis.

Jie apsikeitė supratingais žvilgsniais.

– Lankiau Sakramento valstybinio universiteto kapelą, netgi dainavau solo partijas keliuose miuzikluose. Draugavau su mergina, kurios tėtušis mieste turėjo nedidelį naktinį klubą. Jis įtaisė mane dainuoti savaitgaliais. Kartą ten užėjo vienas agentas, pasiklausė ir pasisiūlė man atstovauti. Manė, kad galėtų prastumti į Las Vegaso klubus.

– Ar prastūmė? – Sara niekaip neįsivaizdavo Maiklo Vagnerio, dainuojančio Las Vegaso klubuose. Jis daug labiau tiko būti aukštos klasės advokatu.

– Ne. Mamai nepatiko. Norėjo, kad gaučiau bakalauro laipsnį. Tačiau kol mokiausi koledže, dainuodavau vietos klubuose.

– O kaip iškeitei mikrofoną į pistoletą?

Jis išsiblaškęs išsitraukė iš pakelio dar vieną cigaretę, prisidegė ir net spėjo porą kartų užsitraukti, kol padavėja atnešė užsakymą ir liepė užgesinti. Vagneris įmetė cigaretę į savo stiklinę su vandeniu. Padavėja pagriebė stiklinę ir nusinešė. Vagneris pastūmė Sarai kokteilį, o keptas bulvytes pastatė stalo viduryje.

– Mano patėvis buvo policininkas. Kai baigiau Sakramento valstybinį, vertė stoti į policijos akademiją. Kadangi nežinojau, ką toliau daryti, ėmiau ir sutikau.

– O ką manė mama?

Jis nusišypsojo.

– Manė, kad man tiks uniforma. Tuo metu ji sunkiai sirgo, norėjau būti netoliese. Keista, kad viskas taip susiklostė. Man patiko ten mokytis. Iš kurso draugų geriausiai baigiau akademiją.

– Tikriausiai šeima labai didžiavosi.

Vagneris žiūrėjo į sumuštinį su kiaušiniu, net nepradėjo valgyti.

– Mama mirė prieš mėnesį iki baigimo, o patėvį laikinai pašalino iš pareigų už tai, kad kelis kartus atėjo į darbą girtas. Liepė arba anonimiškai gydytis, arba atiduoti ženklelį. Kelis mėnesius bandė gydytis, bet alkoholis laimėjo. – Vagneris žvilgtelėjo į Sarą. – Todėl Džonas man kelia nerimą.

– Juk Džonas darbe negeria? – Ji stengėsi neišsiduoti susidomėjusi Vagnerio atsakymu.

– Jau ne. Bet visko buvo. Labai sielvartavo netekęs vaiko. Tada jo dar nepažinojau, bet kiti pasakojo, kai perėjau į žmogžudysčių skyrių. Po vaiko mirties ėmė gerti. Kai pradėjom kartu dirbti, dar nebuvo visai atsigavęs. Kadangi jau buvau matęs tokį dalyką, labai nerimavau. Džonas – geriausias mano porininkas.

Sara žiūrėjo į kokteilį.

– Jis man nesakė, kad turėjo vaiką.

– Sūnų. Mirė nuo stuburo meningito, dešimties ar vienuolikos metų.

– Seniai?

– Gal prieš šešerius metus. Tik kartą užsiminė, kai buvo girtas. Paskui – niekada. Bet Džonas ir taip nekalbus.

– Tikrai ne.

Vagneris atsikando sumuštinio ir užgėrė vandeniu iš Saros stiklinės, nes padavėja taip ir neatnešė jam kitos.

– Kas tarp jūsų?

Sara, pagaliau nusprendusi paragauti kokteilio, atšlijo.

– Tarp manęs ir Džono? Nieko! Kodėl manai, kad kas nors yra?

Vagneris ištiesė ranką į padažą šalia servetėlių dėklo.

– Neprieštarausi? – paklausė rodydamas į keptas bulvytes.

– Be to, tai ne tavo reikalas, – ryžtingai tarė ji. Ar Džonas viską išplepėjo porininkui? Neatrodo. Pats Vagneris sakė, kad Džonas nekalbus. Aišku, ne toks, kuris pabučiavęs pultų pliurpti.

– Žinai, ką padarysiu – užpilsiu padažo ant pusės…

– Vagneri, jei nori ką nors pasakyti, tai rėžk!

Jis patapšnojo į butelio dugną, kol padažas ėmė tekėti.

– Kiek man žinoma, Džonas neturėjo daug moterų, kai žmona… – Jis pažvelgė į Sarą.

– Jis sakė, kad žmona nusižudė. – Sara suprato, kad kvaila, bet jautėsi laimėjusi tašką. Atsiteisė už tai, kad nebuvo pasakojęs apie sūnaus mirtį.

Vagneris pastatė butelį, nuvalė kakliuką, lėtai užsuko dangtelį.

– Ar pasakojo, kad kartą žmona buvo pareiškusi jam kaltinimą?

– Kaltinimą?

– Tai atsitiko, kai mes su Džonu kartu buvom išdirbę apie porą mėnesių. Jie dar gyveno kartu, bet, kiek supratau, buvo likęs tik santuokos vardas. Džonas norėjo susirasti atskirą butą. Po darbo mes netgi aplankėme kelias vietas.

– Kuo jį kaltino?

– Žmona teigė, kad Džonas ją sumušė.

– Netikiu. Džonas sakė, kad ji buvo labai sutrikusi. – Dabar, kai sužinojo apie jų sūnaus mirtį, nebuvo sunku suprasti kodėl. Ir užjausti. Abu. – Tikriausiai nujautė, kad vyras nori ją palikti. Apėmė neviltis.

– Mačiau ją, Sara. Kitą rytą atėjo į skyrių parašyti pareiškimo. Po akimi mėlynė, skruostas ištinęs. Kai ji išėjo, Džonas išsekė iš paskos. Tikriausiai perkalbėjo. Kitą dieną ji atsiėmė pareiškimą.

– Ar Džonas prisipažino ją sumušęs? – Turi būti kitas paaiškinimas. Jo variantas.

– Niekad neklausiau, – pasakė Vagneris. – Kiek žinau, niekas neklausė.

Iš Vagnerio intonacijos Sara suprato, kad ir jai nereikėtų Džono teirautis.

Vagneris nuvežė Sarą namo šiek tiek po aštuonių. Policininkas civiliais drabužiais vis dar budėjo lauke. Kadangi policija neturėjo jokių tikrų įrodymų dėl Perio, buvo įsakyta saugoti Sarą, kol įsitikins, kad tikrai sugavo žudiką.

Sara stovėjo prie buto durų, ruošdamasi kišti raktą. Staiga laukujės durys atsivėrė ir į vestibiulį įėjo aukštas, gražus tamsiaplaukis vyriškis madingu pilku kostiumu. Pamačius nepažįstamąjį, Sarą pervėrė baimė, ypač kai šis pasuko tiesiai į ją. Ne tik Vagneris abejojo, ar sulaikė tikrąjį žudiką. Tačiau policininkas turėjo patikrinti svečią.

– Sara! – sušuko artėdamas vyriškis. – Ką tik girdėjau gerą žinią per radiją. Tikriausiai tau gerokai palengvėjo, kad tas beprotis pagaliau sučiuptas. Turėsi man viską papasakoti. Ar tu tikrai buvai ten, kai jį aptiko, ir budėjai prie jo lovos? Ar jis išsikapstys? Girdėjau, kad smegenys jau mirusios.

Vis dar neatpažindama vyriškio, Sara pagaliau pažino balsą.

– Vikai? – Ji taip išsigando, kad išmetė raktą.

Jis paraudęs priklaupė ir pakėlė.

– O, mano išvaizda. Vakarieniavau su mamse. Ji nenori prisipažinti, bet nervinasi ne dėl to, kad persirenginėju, o dėl to, kad vilkėdamas suknelėmis atrodau daug geriau už ją.

Sara sutrikusi tylėjo.

– Žinai ką. Persirengsiu ir atnešiu tau ko nors užkąsti. Atrodai alkana. Turiu nuostabų mėsos vyniotinį. Padarysiu didelį riebų sumuštinį.

Sara stebeilijo į kaimyną. Vikas toks gražus. Toks vyriškas. Kaip nuotraukoje, kurią matė jo drabužinėje.

– Ką pasakysi? Jei nenori mėsos vyniotinio, turiu nuostabių šaldytų picų. Galėčiau įkišti vieną į mikrobangų krosnelę…

Sara sunkiai atgavo balsą ir pamelavo:

– Ačiū, ne! Valgiau ligoninėje.

– Ligoninės maistas? Šlykštynė, – Vikas susiraukė. – Atnešiu tau ko nors nuraminti sudirgintam skrandžiui.

Sara jau rimtai įsibaimino dėl Viko atkaklumo.

– Aš vos gyva. Tenoriu griūti į lovą ir nors kartą ramiai išsimiegoti.

– Tikriausiai tau labai palengvėjo, kad viskas baigėsi, – meilikaujantis Viko balsas visiškai netiko prie vyriškos išvaizdos.

– Periui dar nepareikštas oficialus kaltinimas.

– Aišku, nes kol neatsipeikės, negali jo informuoti apie jo teises ir įmesti į areštinę, – pasakė Vikas. – Bet važiuodamas namo per žinias girdėjau, kad jis pasikorė su tokiu pat baltu šilkiniu šalikėliu, kokiais surišdavo savo aukas. Kaip simboliška.

Sara pasuko raktą.

– Tikrai nenoriu apie tai kalbėti, Vikai.

– Viešpatie, aš turbūt panašus į tuos siaubingus reporterius, tykojančius visą dieną.

Ji šyptelėjo.

– Nekomentuosiu.

Vikas prunkštelėjo.

– Taiklus šūvis.

– Nenoriu būti nemandagi, Vikai, bet aš visai išsekusi. Griūsiu lyg maišas.

Nespėjus įeiti pro duris, Vikas pakėlė ranką prie jos skruosto ir paglostė.

– Tikiuosi, tavo košmarai liausis. Saldžių sapnų, mieloji.

Įžengusi į butą Sara negalėjo atsigauti nuo to keisto derinio: vyriška transvestito išvaizda, atsisveikinimo frazė, nerimą keliantis prisilietimas.

Netvarka bute buvo didesnė negu paprastai. Iš virtuvės sklido bjaurus dvokas. Kelias dienas neišnešė šiukšlių. Suraukusi nosį, Sara užrišo plastikinį šiukšlių maišą vildamasi, kad rytą prisimins išnešti. Gal netgi šiek tiek apsitvarkys, pamanė eidama į miegamąjį. Tu nesusitvarkysi gyvenimo, kol nesusitvarkysi namų, – pasakė Melanė per jų paskutinį pokalbį.

Nusimaudžiusi po karštu dušu, Sara išlygino sujauktą lovą – taip krestelėjo apklotą, kad net padulkėjo. Atsigulusi prisiminė Robertą Perį, ligoninėje dar neatsigaivelėjusį iš komos. Jei tik galėtų būti tikra, kad jis Romeo. Jei tik galėtų negalvoti apie dingusią Melanės širdį. Ir pavogtą Emos… Dvi nerastos širdys. Kodėl? Kodėl jis sulaužė nusistovėjusią tvarką?

Sara vis galvojo apie susitikimą su Vike ir staiga toptelėjo mintis. O kas, jei liudytojų nėra todėl, kad į aukos namą Romeo žmogžudystės vakarą įeina ne vyriškis, o moteris. Ar kas nors labai panašus į moterį? Puiku! Nuostabu! Tereikia tik persirengti – o tokiai karalienei kaip Vikė visiškai nesunku – ir elegantiškas gražuolis Vikas ateina į pasimatymą. Toks vyras tikrai būtų padaręs įspūdį Emai, Dianai Korbet, kitoms aukoms, netgi jos seseriai.

Žinoma, Peris kur kas panašesnis į Romeo. Jis tikrai be pusiausvyros. Tikriausiai serga asmenybės susidvejinimu, tačiau neleido Melanei įžvelgti, kaip stipriai pakenkta jo psichika. Ši pusė išlįsdavo į paviršių tik tada, kai tapdavo Romeo.

Sara išjungė šviesą, užsitraukė apklotą. Gulėjo trokšdama negalvoti nei apie Romeo, nei apie vargšę Emą, tėvą ir Melanę, nei sumuštą Džono žmoną, mirusį jų sūnų, galų gale nei apie patį Džoną. Daug atiduotų, kad ją apimtų ta įprasta, miela senoji apatija.

Kai devintą keturiasdešimt vakaro Alegras įėjo į kabinetą, Vagneris pakėlė akis nuo skaitomo pranešimo.

– Turim dar vieną rūpestį, porininke.

Alegras nusivilko striukę ir metė ant kėdės. Paskui atsirėmė delnais į rašomąjį stalą.

– Manai, noriu išgirsti, Maiklai?

– Koridoriuje sėdi porelė… – Vagneris nutilo, pasitikrindamas pavardes pranešime. – Fredis Gruberis ir Linda Čembers. Sako, pamatė Perio nuotrauką per CNN žinias bare prieš valandą. Abu gali prisiekti, kad Peris tikrai sėdėjo prieš juos kino teatre Šiauriniame paplūdimyje tą vakarą, kai buvo nužudyta Melanė Rozen.

– Tikriausiai porelė girtuoklių.

Vagneris papurtė galvą.

– Patikrinau. Mergina netgi pasakojo apie tą Perio kivirčą su azijiete prie bufeto. Fredis Gruberis su mergina teigia, kad po pertraukos Peris grįžo į vietą ir išsėdėjo per visą antrą seansą. Gruberis prisiekia gerai prisimenąs, nes Peris sėdėjo tiesiai prieš juos ir visą laiką muistėsi.

– Velnias!

– Nori daugiau gerų naujienų?

Alegras nusvilino Vagnerį žvilgsniu.

– Ne.

– Peris buvo be striukės, kai su Ema sėdėjo arbatinėje. – Vagneris vėl pažvelgė į popieriaus lapą ant rašomojo stalo. – Skaičiau Rodrigeso pranešimą. Jis apklausė Margaretę Boldvin, kaimynę, mačiusią juos „Plutelėje“. Sako, kad Peris vilkėjo baltą airišką nertinį. Skambinau poniai Ramni, senutei iš namo kitoje gatvės pusėje. Ji laikosi savo versijos, kad vyriškis, įėjęs su Ema, vilkėjo sportine striuke. Dabar mano, kad ruda ar pilka. Tiesa, jai atrodo, kad tas vyriškis aukštesnis už Perį.

– Iš kur, velniai rautų, ji žino, koks Perio ūgis?

– Rodžiau jo nuotrauką iš Melanės laidotuvių. Stovi šalia Emos. Moteris sako, kad rytą ji nieko neįžiūrėjo, bet dabar prisimena, kad nuotraukoje Peris ir Ema atrodo beveik vienodo ūgio. Tai tiesa. O vyriškis, įėjęs su Ema, buvo keliais coliais aukštesnis.

– O tu sakei, ji nieko nematė.

– Nusiramink, Džonai. Juk niekad nemanei, kad bus lengva, ar ne?

– Lengva?

– Žinai, ką turiu galvoje.

Suskambėjo telefonas. Alegras pagriebė ragelį.

– Klausau. – Patylėjo kelias sekundes. – Gerai, atvažiuojam!

– Kas atsitiko? – paklausė Vagneris, kai Alegras stvėrė striukę.

– Peris atgavo sąmonę. Nori padaryti pareiškimą.

Ant lovos sėdi moteris. Veidas šešėlyje. Plaukai ilgi, šviesūs, žvilga, nors kambaryje tamsu. Vilki blyškiai gelsvą naktinį chalatą, rankovės vos siekia trapius riešus.

Ji švelniai uždeda elegantišką rankutę ant mergaitės nugaros.

– Nurimk, nurimk, – vis kartoja liūliuojančiu dainingu balsu. – Nurimk, nurimk.

Mergaitė verkia įsikniaubusi į pagalvę. Mano, kad uždus, jei nepasuks galvos. Nepasuka. Nori uždusti.

– Nurimk, nurimk, – auksaplaukė moteris ramina mergaitę. Nežino, kad ji dūsta. Mirtinai.

Sara krūptelėjusi pabudo, ji duso įsikniaubusi į pagalvę, iš akių sruvo ašaros. Iškart pakėlė galvą, lyg pamaniusi, kad iš tikrųjų norėjo uždusti. Net patikėjo, kad vėl grįžo gundantis noras nusižudyti. Ar ji tikrai jau taip toli nuėjo, kad jei Romeo nenužudys, ji pati tuo pasirūpins?

– Ne! Nenoriu mirti! – suriko kambario tyloje numesdama apklotą. Ne dėl to kentėjo, ištvėrė visą šį siaubą ir sielvartą, kad taip lengvai pasiduotų.

Naktinukai permirkę prakaitu. Sara nusitraukė juos ir nuoga atsisėdo ant lovos krašto, apglėbusi save rankomis. O Dieve, dar niekas nesibaigė.

Šešėliai tūno ant sienų. Baimė ir neviltis sunkiasi pro odą. Prisiminimai, kaip tėvas santykiauja su Melane, nesustabdė košmarų tėkmės.

Sara pasilenkė, galva nusviro tarp kelių, mažos krūtys įsirėmė į šlaunis. Kodėl tebebijo? Kas dar baisaus tūno pasąmonėje? Kodėl negalėtų visko prisiminti, užuot kankinusis dėl tų blykčiojančių nuotrupų? Viena ranka iš visų jėgų mėgina nuplėšti dangtį, o kita įnirtingai prispaudusi jį laiko.

Sara pasižiūrėjo į laikrodį. Po vienuolikos penkiolika. Miegojo mažiau nei dvidešimt minučių. Vėl išsibudino. Šalta. Prakaitas garuoja nuo nuogo kūno.

Ji atsikėlė ir nuėjo prie spintos švarių naktinukų. Užčiuopė languotą medvilninį chalatą. Nueis pasišildyti pieno, išgers, atsipalaiduos ir galbūt vėl užmigs. Siausdamasi chalatą, prisiminė gelsvą peniuarą, kurį vilkėjo sapno moteris.

Sara sulaikė kvapą. Puikiai prisiminė tą drabužį. Dovana motinai paskutinio gimtadienio proga. Tada jai sukako trisdešimt aštuoneri. Atsimena, kaip motina atidarė dėžę, pirmiausia ieškodama atviruko. Jo nebuvo. Tik maža kortelė. Čerilei gimtadienio proga nuo Saimono. Netgi ne „Su meile, Saimonas“. Netgi ne jo rašysena. Motina išsiėmė drabužį be žodžių, jokios išraiškos. Sara atsiminė, kad mama tik kartą vilkėjo tuo prašmatniu gelsvu chalatėliu, o ne savo mėgstamiausiu – baltu indišku su rausvomis gėlėmis. Vaizdas pradėjo ryškėti.

Beldimas į duris vėl nuvijo prisiminimus, kuriuos ji taip siekė susigrąžinti. Sara užsirišo dirželį, išėjo iš miegamojo, uždegė šviesą svetainėje.

– Kas čia? – atsargiai paklausė.

– Tai aš – Vikė. Ar tu dar ne lovoj?

Sara išplėtė akis.

– Lovoj.

– Sara, prašau, manau, tai svarbu.

– Ar negali palaukti iki ryto? Pažadinai mane iš miego, – pamelavo ji.

– Kažkas yra prie tavo durų.

Sara sulaikė kvėpavimą.

– Paketas su tavo pavarde.

Ji griebėsi už širdies. Jautė, kaip ji daužosi. Ji dvejojo.

– Sara?

O ką, jei tai tik gudrybė įeiti į vidų?

– Sara, kas tau?

– Aš neapsirengus, Vike. Palik. Tuojau pasiimsiu.

Argi ten gali būti paketas? Kas būtų įsibrovęs pro budintį policininką? Nebent jos kaimynas…

– Gerai, – pasidavė Vikė.

Sara pirštų galais nustypčiojo prie durų, pasiklausė Vikės žingsnių, išgirdo užsidarant lauko duris.

Atsargiai pravėrė duris ir pažvelgė pro plyšį. Nieko nematyti. Nuleido akis. Prie slenksčio tikrai, kaip sakė Vikė, gulėjo saldainių dėžutės dydžio paketas, suvyniotas į blizgantį baltą dovanų popierių. Sara plačiau atvėrė duris, norėdama pasiimti.

– Sara, aš tikrai dėl tavęs jaudinuos.

Ji sukliko, išgirdusi Vikės balsą.

– Nepyk, mieloji. Tavo balsas man pasirodė keistas, norėjau įsitikinti, ar tikrai nieko neatsitiko. Net pagalvojau, kad kalbi jausdama į save įbestą pistoleto vamzdį ar peilį. Pamaniau, o ką, jei tas Peris ne Romeo arba pabėgo iš ligoninės ir šią minutę yra tavo bute. Prisiekiu, jau žadėjau rinkti policijos numerį.

Sara pakraupusi žiūrėjo į Vikę. Kaimynas vėl buvo apsitempęs ryškiai geltonomis toreadoro kelnėmis, vilkėjo juodu odiniu bolero švarkeliu, skaisčiai raudona prigludusia palaidinuke, avėjo milžiniško dydžio smailiakulniais. Jis pasilenkė, pakėlė paketą ir priglaudė prie prikimštos krūtinės.

– Neišvyniosi, Sara? Gal nori, aš…

Sara griebė siuntinį iš Vikės rankų.

– Ačiū, ne! Verčiau eik. Tavo draugė lauks.

– Velniop draugę! Tau tikrai blogiau. Norėčiau tau padėti. Tu išbalusi kaip geiša.

– Prašau, Vike. Viskas gerai, – Sara prisiminė policininką lauke. Tikriausiai užsnūdo ar dievai žino kas. Kol jis sužinos, kas čia vyksta, ji jau seniai bus negyva.

– Neatrodo, kad viskas gerai, – nepasidavė Vikė. – Leisk man prieš išeinant bent arbatos tau užplikyti.

– Ne. Noriu likti viena. Jei tu neišeisi…

Vikės veide net per storą grimo sluoksnį atsispindėjo nuostaba ir pasipiktinimas.

– Nepurkštauk, brangioji, tik norėjau kaimyniškai padėti. – Jis piktai papurtė raudoną peruką, apsisuko ant smailų kulniukų ir nužygiavo prie laukujų durų.

Šįkart Sara palaukė, kol jis iš tikrųjų išėjo, užtrenkė duris ir užstūmė sklendę. Paskui susmuko ant grindų, prispaudė kelius prie krūtinės. Ar pajėgs išvynioti? Kokią iškrypėlišką dovaną jis šįkart atsiuntė? Dar vieną širdies pavidalo medalioną? Ne, paketas per didelis. Saldainių? Antrą vainiką? Ne, Romeo nesikartoja. Sugalvojo ką nors nauja. Dar vieną šlykštų savo susižavėjimo ženklą. Bet ką? Apie ką tik ji pagalvodavo – viskas buvo per daug bjauru išreikšti žodžiais. Galiausiai, neištvėrusi įtampos, nuplėšė popierių. Po juo buvo rudas stačiakampis pašto paketas. Virpančiomis rankomis Sara atsargiai pakėlė kraštą. Išslydo raudono aksomo dėžutė. Širdies pavidalo. Surišta baltu atlaso kaspinu. Po kaspinu – sulankstytas popieriaus lapelis. Dar viena ištrauka iš Melanės dienoraščio? Dar vienas meilės laiškelis nuo sesers žudiko.

Saros pilvas susitraukė. Ji ištraukė lapelį ir išlankstė. Delsė atidaryti dėžutę ir pasižiūrėti, kokią iškrypėlišką dovaną jis parinko šį kartą.

Pradėjusi skaityti, įsitempė lyg styga.

Brangiausioji Sara,

Tu, visai kaip aš, kovoji su savo ilgesiu, savo tuštuma. Mes – vieno kūno dalys, Sara. Abu žinom, kokia trapi riba tarp skausmo ir džiaugsmo. Kitos (netgi Melanė) nepajėgė užpildyti mano krūtinėje tos baisios tuštumos. O Ema – laikydamas ant delno dar pulsuojančią jos širdį jau žinojau – ir ji nepajėgs. Neverk Emos. Kartą aš jai dovanojau savo širdį. O dabar, kaip visiško atsidavimo ženklą, dovanoju tau jos.

Greit, mano meile,

Romeo

Aklo, laukinio įtūžio apimta, Sara nuplėšė viršelį.

Ant kraujo dėmėmis nusėtos balto aksomo pagalvėlės užšaldyta gulėjo žmogaus širdis.

Sara suinkštė lyg smaugiama ir ėmė vemti. Nors skrandyje jau nieko neliko, ji tebespaudė trūkčiojantį pilvą ir vis dar žiaukčiojo. Negalėdama nė pajudėti, sėdėjo vėmaluose, prispaudusi galvą prie kelių. Mintys šokinėjo į praeitį…

– Nurimk, nurimk.

– Nekenčiu jo! Nekenčiu jo, mamyte!

– Nurimk, nurimk.

– Jis baisus žmogus. Daro šlykščius dalykus.

– Nurimk, nurimk.

Ji gniaužia gelsvo chalato rankovę – gimtadienio dovana, kurios iki šiol mama niekad nebuvo užsivilkusi.

– Nepalik manęs, mamyte. Aš daugiau nieko neturiu. Tik tu mane myli.

– Nurimk, nurimk. Nurimk, vaikuti.

Sara išgirdo beldimą ne galvoje. Iš pradžių nesuvokė, paskui grįžo į tikrovę. Vėl Vikė? Pasiryžęs smogti dabar, kai perskaitė jo paskutinį laiškelį?

Policininkas lauke. Tu turi atsikelti. Eik prie lango. Pašauk.

– Sara! Po velnių! Sara! Ar tu namie? Tai aš – Džonas. Atidaryk duris.

Alegro šūksnį sekė keli stiprūs smūgiai į duris.

– Džonai? – Ką jis čia veikia?

Kažkas smirda. O Dieve – jos vėmalai. Ji pravirko.

– Sara? Prašau, vaikuti. Nebijok. Atidaryk tas prakeiktas duris.

– Ne, ne, ne! Niekas negerai.

– Sara, įsileisk.

Mintyse šmėkštelėjo moteris su mėlyne po akimi ir sutinusiu žandu. Sara stipriai užsimerkė.

– Tuoj pat, Sara!

Tai pasakė taip griežtai, kad ji pasidavė. Vargais negalais atsistojusi paklusniai palietė užraktą.

Išgirdęs pasisukant spyną, nekantraudamas kuo greičiau įeiti, Alegras pastūmė duris ir vos nepartrenkė Saros.

– O Dieve! – aiktelėjo pažvelgęs į ją.

Ji pašėlusiai sumojavo rankomis.

– Ne! Ne! Neik prie manęs. Man… atsitiko nelaimė. Man taip gėda. Nepyk. Prašau. – Tai ne jos balsas – išsigandusios mergytės balselis. Plyšys laike materializavosi, ir ji šmurkštelėjo tiesiai į praeitį.

– Tau pasidarė bloga, Sara, – ramino Alegras. – Nereikia gėdytis. Aš nepykstu. Leisk, padėsiu susitvarkyti.

– Aš dvokiu ir šlykščiai atrodau! – suklykė ji, parklupo ir užsidengė veidą. – Visi tai žino.

Alegras atsiklaupė prieš ją.

– Sara, tau pasidarė bloga, todėl vėmei. Kai tik nusivilksi šį chalatą ir nusiprausi po karštu dušu, vėl kvepėsi skaniai.

Alegro žodžiai buvo lyg balzamas, raminantis praeities siaubus, grąžinantis į ateities nežinomybę. Sara lėtai pakėlė galvą.

– Aš turbūt nepajėgsiu, Džonai.

– Padėsiu tau, Sara. Jei tik leisi. – Jis atsistojo ir mėgino pakelti ją.

Sara papurtė galvą.

– Prašau, Sara.

– Dar ne. Pirmiausia… pirmiausia… turiu tau papasakoti.

– Ką papasakoti?

Jos žvilgsnis sustingo ant grindų, netoli nuo tos vietos, kur jis stovėjo.

Alegras pasisuko pažiūrėti, į ką ji spokso.

– Jėzau… Kristau!

Sara pasviro į Alegrą taip staigiai sugriebdama kelnių klešnę, kad jis prarado pusiausvyrą ir krito ant kelių.

Iš Saros rankos iškrito sulamdytas popieriaus lapelis – Romeo laiškas. Alegras jį pakėlė, bet nepajėgė atitraukti akių nuo raudono aksomo dėžutės. Nuo to, kas buvo joje.

– Tai… Emos, – sukuždėjo Sara.

Iš jos gerklės išsiveržė pratisa dejonė. O Dieve. Ji vėl pradėjo vemti.

Alegras pakėlė Sarą ir nunešė į vonią. Protas atsiskyrė nuo kūno, užleisdamas vietą baimei, pykčiui, pasibjaurėjimui. Jausmai, lyg mažos gyvybingos figūrėlės, įnirtingai pešėsi, kuriam užimti aukščiausią laiptelį. Užteks laiko apšviesti visam gyvenimui. Nebūk godi.

Alegras užvožė tualeto dangtį ir pasodino ant jo Sarą.

– Aš prileisiu vonią vandens. – Jis nemanė, kad Sara pajėgs išstovėti po dušu. – Kol maudysies, išvalysiu kambarį. Gerai?

Ji sėdėjo kaip sudribęs skuduras.

– Ar turi ko nors nuo sudirginto skrandžio? – paklausė Alegras.

Sara susiraukė. Vikė siūlėsi atnešti vaistų. Vikė. Reikia papasakoti Džonui apie Vikę. Vėliau. Kai pajėgs blaiviai mąstyti.

Alegras atidarė vaistinėlės dureles, paieškojo. Rado pakelį tablečių nuo rėmens, išėmė dvi.

– Imk. Sukramtyk.

– Negaliu, – sumurmėjo ji. Vien mintis apie kramtymą sutraukė skrandį.

Alegras įsimetė kreidines tabletes sau į burną, pasilenkė, atsuko čiaupą. Radęs plastikinį butelį vonios šampūno, pusę jo supylė į vonią.

– Ar bus gerai? – paklausė.

Ji nesuvokdama pažvelgė į jį.

– Klausyk, – dalykiškai tarė jis. – Nuvilksiu chalatą ir padėsiu įlipti į vonią. Ar leisi tai padaryti?

Jis įdėmiai žvelgė į ją. Ar ji vos vos linktelėjo? Nebuvo tikras. Labiausiai nenorėjo jos išgąsdinti, priversti dar labiau užsisklęsti. Ji beveik nesuvokė aplinkos.

– Pirmiausia atrišiu dirželį, – paaiškino jis ir atsargiai, stengdamasis nieko daugiau nepaliesti, atrišo jį. – Matai, kaip paprasta.

Chalatas prasiskleidė. Po juo Sara buvo nuoga. Alegras to nesitikėjo. Ištiesė rankas, norėdamas suskleisti, bet pastebėjo, kad ji nekreipia dėmesio į savo nuogumą.

Padėjo jai atsistoti.

– Gerai. Dabar atsargiai. Vanduo bus labai malonus.

Sara nesipriešino, kai Alegras vilko chalatą. Jis mėgino nežiūrėti į jos kūną, bet ne visai pavyko.

– Ar pajėgsi įlipti į vonią, Sara?

Tuščias žvilgsnis įsmigo į Alegrą.

– Sapnuodavau košmarus, kad mane ėda.

Alegras pakėlė Sarą. Ji tokia lengva, vien oda ir kaulai. Kai pasodino ją į šiltą putotą vandenį, Sara lyg sumurkė, lyg suurzgė.

– Per karštas vanduo?

Ji neatsakė, bet Alegras žinojo, kad ne per karštas. Keldamas Sarą į vonią, Alegras sušlapo iki alkūnių. Švarko ir marškinių rankovės permirko, ant priekio liko vėmalų. Atidžiai stebėdamas, kad Sara nepanertų į vandenį ir neprigertų, Alegras nusivilko švarką ir marškinius. Kelnės nedaug tenukentėjo. Jis paėmė rankšluostėlį nuo kriauklės lentynėlės, pamirkė jį į vonią ir nusivalė.

Reikia sutvarkyti prieškambarį ir svetainę. O dar dėžutė, laiškas. Širdis. Ir tuo teks pasirūpinti.

– Kaip tu? – susirūpinęs paklausė.

Sara neatsakė. Bet veidas jau šiek tiek atgavo spalvą.

Alegras paglostė jai skruostą.

– Nurimk, Sara.

Sara uždėjo muiluotą delną ant Alegro plaštakos ir prispaudė prie veido.

– Nepalik… manęs, Džonai.

– Nepaliksiu, Sara.

Ji užsimerkė, vis nepaleisdama jo rankos.

– Sapnavau mamą prieš… prieš Vikei pasibeldžiant… – Ji staiga nutilo, plačiai atsimerkė. – Peris negalėjo atnešti to raštelio ir… ir… – ji neprisivertė ištarti „Emos širdies“. – Nebent būtų pabėgęs iš ligoninės. Bet jis juk nepabėgo? Tu ne todėl atėjai? Kodėl atėjai, Džonai?

Ją vėl apėmė paranoja. Nusviedė Alegro ranką nuo veido.

– Kodėl tu čia? – suklykė.

– Pasakysiu vėliau. O dabar pasinerk į šiltą vandenį ir pamėgink viską mesti iš galvos. Nebijok, Sara. Aš liksiu su tavim. Tu saugi.

Alegras sauja pasėmė muiluoto vandens ir užpylė Sarai ant pečių.

– Jis taip darydavo…

Alegras atšlijo ir nesuvokdamas pažvelgė į ją.

– Kas ką darydavo?

– Tėvas mus maudydavo, kai buvom mažos. Mane ir Melanę. Susodindavo į vonią, prausdavo, taškydavo. – Dar vienas užslėptas blyksnis iš praeities. Pasijuto lyg plėšikė, kasinėjanti kapus, bet plėšė savo pačios kapą. – Tačiau kartą ir aš jį aptaškiau. Nebuvo nusiėmęs laikrodžio. Laikrodis brangus, auksinis. Neatsparus vandeniui. Aš jį sugadinau. Tėvas labai supyko. Ištrenkė mane iš vonios. Atsimenu, kaip šlapia stovėjau ant šaltų plytelių ir drebėjau. Nepadavė net rankšluosčio, lyg manęs visai nebūtų. Paskui tik Melanė maudydavosi kartu su tėčiu.

– Su tėčiu? – pakartojo Alegras.

– Ką? – Ji suklydo? Ne. Tai tiesa. Tėvas maudydavosi su seserimi. Kartą Melanė pasakojo. „Tai paslaptis, Sara. Niekam nesakyk, nes tėtis taip supyks, kad išsiųs į koloniją.“ Tada ji dar nežinojo, kas ta kolonija, bet iš to, kaip Melanė pasakė, suprato, kad tai tamsi, bloga, baisi vieta. Ji niekam nepasakojo.

Alegras vėl pamatė pastėrusį žvilgsnį.

– Pamiršk, Sara. Aš tikriausiai blogai supratau.

– Blogai supratai? – Sarai apsvaigo galva.

Kodėl ji sėdi nuoga vonioje ir kalbasi su pusnuogiu vyriškiu?

– Kur tavo drabužiai? Kodėl nusirengei?

– Tu juos apvėmei.

Ji paraudo ir šlapia ranka prisidengė burną.

– O Dieve, kaip galėjau užmiršti. Turbūt ketini pakviesti žmonių baltais chalatais, kad mane išneštų.

Jis nusišypsojo.

– Ne. Nori, kad išneštų?

Ji taip pat pamėgino nusišypsoti.

– Ne. Bet dabar norėčiau likti viena.

– Ar tikrai pajėgsi?

– Taip. Blogiausia jau praėjo, tiesa?

Alegras linktelėjo, bet nedrįso pažvelgti jai į akis. Dar nepajėgtų išklausyti tiesos. Jis atsistojo.

– Atnešti švarų chalatą?

– Atrodo, jau nėra nė vieno švaraus, – tarė Sara įprastu balsu. – Pakaks naktinukų. Pasiknisęs mano spintos stalčiuose gal rasi sportinius marškinėlius sau.

– Ačiū. – Jis atsistojo.

– Džonai?

– Ką?

– Tu liksi? – girdėjo maldavimą savo balse, bet šįkart nekreipė dėmesio.

Alegras raminamai nusišypsojo.

– Taip, Sara, liksiu. Išėjusi iš vonios, mane rasi.

Jis jau buvo beveik už durų, ji dar pasakė:

– Džonai, ant šaldytuvo yra nepradėtas viskio butelis.

Alegras padvejojo, paskui linktelėjo.

Durims užsivėrus Sara nesiliovė stebėtis: ar jis buvo girtas tą vakarą, kai primušė žmoną?

Kambaryje dar galėjai justi silpną vėmalų dvoką, nors Sara matė, kad Alegras viską išvalė ir plačiai atvėrė langus. Ant staliuko stovėjo viskio butelis. Akimirką jai pasirodė, kad Alegras jau jaučia alkoholio poveikį.

– Kur… jis? – paklausė Sara, neramiai akimis ieškodama paskutinio šiurpiausio Romeo siuntinio – popieriaus, voko, laiškelio, raudonos dėžutės su Emos širdimi. Kaip būtų puiku, jei visa tai būtų sufantazavusi. Geriau būti pamišusiai, negu tokio sveiko proto.

Išgirdęs Saros balsą, Alegras krūptelėjo ir atsisuko. Ji atrodė lyg benamė, vilkėdama tuos beformius rausvus medvilninius naktinukus iki pusės blauzdų.

– Polakas viską nuvežė į laboratoriją ekspertizei.

– Polakas?

– Policininkas, stovėjęs lauke.

Asmens sargybinis.

– Kaip… Romeo… įstengė prasmukti?

Alegras susiraukė.

– Polakas sako prieš valandą skersgatvyje išgirdęs triukšmą ir nuėjęs patikrinti. Ten buvo tik katė, nuvertė šiukšliadėžę. Kelias minutes apžiūrėjo, ar nieko nėra įtartino. Tam niekšui pakako laiko atsidaryti duris kredito kortele, padėti siuntinį ir išmauti.

Sara ryškiai prisiminė katę, tą šlykščią širdį ant balto antkaklio, tamsoje besitrinančią į virtuvės langą. Staiga šį vaizdą pakeitė kažkas baisaus – katės kaklas perpjautas, iš atviros žaizdos veržiasi kraujas, varva ant auksinės širdies, skverbiasi į ją, užlieja abiejų seserų nuotraukas…

Alegras pamatė, kaip Sara išblyško. Paėmė viskio butelį.

– Eikš, sėsk ir išgerk.

Ji nustebo pamačiusi, kaip Alegras atsuka kamštį. Taigi jis negėręs. Dar ne. Ji papurtė galvą, bet nuėjo prie sofos, kur jis sėdėjo. Pažvelgusi į Alegrą, kimiai nusijuokė.

– Kas tau?

– Marškinėliai, – užrašas ant jų priekio ryškiai juodomis raidėmis patarė: „Pasitikėk Alachu, bet pririšk kupranugarį.“

– Taip, – tarė jis, patekšnodamas raides ant krūtinės. – Manau, tikra tiesa.

Sara atsisėdo šalia.

– Juos dovanojo vienas pacientas – Hektoras Sančesas, dailininkas, apakęs po motociklo avarijos.

– Ar tas pats vyrukas, kuris…

Sara tiriamai pažvelgė į jį.

– Kuris ką?

– Kuris rado Romeo siuntinį prie savo studijos durų. Saldainių dėžutę ir tuos raštelius.

Įtarimas aptemdė Saros žvilgsnį.

– Džonai… aš tau neminėjau… nei kaip juos gavau, nei kur. Niekam neminėjau. Tik sakiau, kad Romeo atsiuntė.

– Sara, nežiūrėk šitaip. Maiklas man sakė. Kalbėjosi su Sančesu.

Pro atvirus langus pūstelėjęs vėjas privertė Sarą pašiurpti, į kambarį įsiveržė nakties rūkas.

– Maiklas kalbėjosi su Hektoru Sančesu? – ji nė nemėgino slėpti įtarimo.

– Taip.

Jis meluoja. Sugavo jį. Ji ir Vagneriui neminėjo Hektoro.

Sara atšoko.

– Sara, kas tau?

– Kaip Maiklas galėjo su juo kalbėti? Iš kur jis žinojo, kad toks Hektoras išvis egzistuoja? Aš ir Maiklui nesakiau.

– Sančesas skambino Maiklui. Na, skambino į žmogžudysčių skyrių ir prašė pakviesti ką nors, tiriantį Romeo bylą. Priėjo Maiklas. Sančesas papasakojo Maiklui apie Romeo siuntinį.

Panašu į tiesą. Pažindama Hektorą, galėjo patikėti, kad jis skambino į žmogžudysčių skyrių ir papasakojo Vagneriui apie siuntinį, matyt, iš jos reakcijos suprato, kad siuntinys iš Romeo.

– Sančesas buvo tikrai sunerimęs dėl tavęs. Maiklas patikino jį, kad mes dirbam savo darbą. Žinai ką, Sara, tas dailininkas tave įsižiūrėjęs. – Nieko nuostabaus.

Sara kilstelėjo antakius.

– Kodėl atėjai pas mane taip vėlai, Džonai?

Profesinis apsilankymas ar asmeninis?

Klausimas jo nenudžiugino – tik toks atsakymas į jos romantiškas vizijas.

– Tai ne Peris, Sara. Jis ne Romeo. Atsirado žmonių, pateikusių jam nepriekaištingą alibi tą vakarą, kai nužudė tavo seserį.

Gavusi paskutinį Romeo siuntinį, Sara ir pati buvo dėl to tikra. Tačiau visai nenorėjo to išgirsti.

– Kodėl jis bandė nusižudyti?

– Aš nesakau, kad jis ne psichas. Tik kad ne Romeo.

– Taigi, – lediniu balsu tarė Sara. – Grįžtame į pradžią.

Alegras palytėjo jos šlaunį.

– Žinau, kad tai menka paguoda, bet atsipeikėjęs Peris prisipažino išsigalvojęs, jog mylėjosi su Melane. Pamaniau, norėsi žinoti, kad Melanė su juo nemiegojo.

– Na, dabar jis prašneko kitaip. Galbūt kaltė taip nukamavo, kad panoro tą paneigti.

– Denisonas sako, kad Peris turi visus požymius…

– Denisonas? Kalbėjaisi su Denisonu?

– Buvo ligoninėje, kai mudu su Maiklu nuvažiavom. Norėjo aplankyti Perį, Denisonas jo gydytojas. Tačiau Peris atsisakė su juo pasimatyti.

– Ar Denisonas liko, kai jūs išėjot?

Alegras įdėmiai pažvelgė į ją.

– Denisonas? Ne. Nusprendė porą dienų palikti Perį ramybėje. Paskyrė vaistų nuo depresijos. Mes neaiškinom Denisonui apie Perio alibi. Kol kas niekam nesakysim.

Sara beveik nesiklausė.

– Kada jis išėjo iš ligoninės?

– Pusę vienuoliktos. Mačiau jį prie lifto, kai ėjom į Perio palatą.

Saros burna išdžiūvo.

– Tada jis galėjo tai padaryti. Bilas galėjo atnešti tą… siuntinį.

– Daug žmonių jį galėjo atnešti. Bet kas, išskyrus Robertą Perį. Bijau, erdvė vėl atvira. Ar žinai, kada tiksliai jis atsirado prie durų?

– Kai grįžau apie aštuntą, dar nebuvo.

– Aštuntą? Jūs su Maiklu išėjot iš ligoninės pusę septynių.

– Buvom užėję pavalgyti, – skubiai paaiškino Sara, nenorėjo, kad Alegras paklaustų, apie ką juodu kalbėjosi. – Šiaip ar taip, atsiguliau pusę vienuoliktos. Pabudau iš košmaro po vienuolikos penkiolika. Kaimynė pasibeldė į duris… Ji… tai yra jis, ruošėsi išeiti, ar bent taip sakė, ir pamatė siuntinį.

Alegras šyptelėjo.

– Vikė Volter? Maiklo nuomone – graži paukštytė.

Sara susiraukė.

– Nesijaudink – ne mano skonio, – paerzino Alegras, mėgindamas priversti Sarą šyptelti, tačiau nepavyko.

– Vikė galėjo padėti siuntinį, Džonai.

Sara papasakojo apie ankstesnį susitikimą prie durų, kaip Vikė apsimetė, kad išėjo, kaip atkakliai mėgino įtikinti įsileisti, kad galėtų ja pasirūpinti, netgi išdėstė savo versiją, kaip jis galėjo įeiti į aukų namus.

– Žinoma, pasikalbėsim su tavo kaimynu.

– Manai, nepanašu į tiesą?

Jis įdėmiai pažvelgė į ją.

– Manau, tu labai protinga, Sara. Man patinka šis moterų bruožas.

Pakibo nesmagi tyla. Sara niekad nežinojo, kaip elgtis tokiomis akimirkomis.

– Kita vertus, jei dėžutę paliko ne Vikė, tai tikriausiai Bilas. – Sara suabejojo, ar Alegras prisimena, kad ji prisipažino turėjusi trumpalaikį romaną su buvusiu svainiu. – Jis turėjo ir namo, ir buto raktus. Daviau prieš aštuonis mėnesius. Po mėnesio paprašiau, kad grąžintų, – skubiai pridūrė.

– Negrąžino?

– Atidavė buto raktą, bet namo sakė pametęs. Jam nebūtų reikėję gaišti laiko atrakinant užraktą.

Alegras susiraukė.

– Ryt iš pat ryto pakeisim spyną.

– Džonai, tas romanas su Bilu – klaida.

– Tačiau, – Alegras lyg negirdėjęs, ką ji pasakė, kalbėjo toliau: – jei jis pasidarė kitą buto raktą, galėjo surizikuoti padėti siuntinį ir bute, o ne prie durų. Žinoma, jei tai Denisonas.

– Nebūtinai. Jis per daug mėgaujasi žaidimu.

– Gudriu žaidimu, – tarė Alegras.

– Taip, iš pradžių suknisa man protą, – niūriai tarė ji. – O paskui slenka žemyn.

Alegras pažvelgė į viskio butelį. Gal tik taurelę…

– Kada Bilas išėjo iš ligoninės? – paklausė Sara.

– Maždaug pusę vienuoliktos.

– Vadinasi, turėjo apie keturiasdešimt penkias minutes, nes tada Vikė pasibeldė į duris ir pasakė apie siuntinį. Jis netgi galėjo palaikyti… širdį… ligoninės šaldyklėje. – O Melanės širdis? Ar ji taip pat ten?

Alegras, pamatęs, kad Sara vėl išblyško, atsistojo.

– Tu prisikentėjai šįvakar. Gal paguldysiu tave, o rytą viską išsiaiškinsim?

Ji čiupo Alegro ranką.

– Džonai, bet visko gali būti. Atsimeni, tą vakarą, kai kažkas mėgino įsilaužti į butą, aš skambinau Bilui, ir jo nebuvo.

– Klausėme Denisoną. Sakė, kad buvo išvedęs šunį.

– Ar jį kas nors matė?

– Klausyk, Denisonas yra mūsų įtariamųjų sąraše. Patikrinsim, kur jis ėjo iš ligoninės.

– O kaip jo alibi dėl vakar? Kai Emą…

– Patikėk, ir apie tai paklausim. Bet neturėdami jokio pagrindo, negalim dabar įsiveržti pas jį ir apkaltinti itin sunkiu nužudymu. – Alegras pažvelgė į laikrodį. – Jau po pirmos. Tau reikia pamiegoti. Aš ką nors pasiųsiu prie Denisono namo, kad pasektų, kol mes nuvažiuosim ir apklausim. Ar tau bus ramiau?

Sara niūriai pažvelgė į Alegrą.

– Jis netoliese, Džonai. Romeo kažkur netoliese, laukia, kol galės išplėšti man širdį…

Alegras ją apkabino.

– Sara, man labai pradeda patikti ta tavo širdis. Manai, leisiu, kad kas nors jai atsitiktų?

– Nežinau, ar įstengsi neleisti. Nežinau, ar iš viso kas nors įstengtų.

– Lauke stovi trys policininkai, patrulinis automobilis kas pusvalandį apvažiuoja rajoną, ir aš nakvosiu čia ant sofos. Pažadu ilgai nemiegoti. Aš pelėda. O nuo tada, kai kažkas mėgino įsilaužti, turėtum žinoti, kad klausa nesiskundžiu, – tarė jis nevykusiai mėgindamas pajuokauti. – Tas suknistas maniakas nė per mylią neprieis prie tavęs, Sara. Garbės žodis.

Sara priminė, kad Vikė – vos už kelių metrų. Ar bent jau bus, kai grįš namo.

– Taip, – sutiko Alegras. – Bet aš čia.

Jo žvilgsnis nuo Saros nuslydo į neatkimštą viskio butelį ant stalo.

– Ar tu nieko prieš, jei jį paslėpsiu? Nedera prie apsaugininko pareigų.

Sara pažiūrėjo į viskį. Ar gėrimas jam tapęs tokia bėda, kad nepasitiki savimi matydamas butelį?

– Jauskis kaip namie, – ramiai tarė ji.

– Sara, viskas ne taip blogai, kaip manai.

– Iš kur žinai, ką aš manau?

– Aš svarstau, kam apsunkinti kovą, jei galima palengvinti. Neneigiu – alkoholis pagunda. Bet pastaruoju metu atsirado kitų pagundų, kurioms daug sunkiau atsispirti.

Ar jis kalba apie ją? Ji tikrai pagunda? Gal tai gailestis, o ne geismas? Žinoma, dabar ji tikrai verta pasigailėjimo. Tačiau pažvelgusi Alegrui į akis, Sara matė tik švelnumą. Ar kada nors sužinos, kokie jo tikrieji jausmai? Nebuvo įsitikinusi. Tik žino, kokie jos. Bent jau mano, kad žino. Ji išsižiojo ir iškart nutilo.

– Ką, Sara? – reikliai paklausė Alegras.

Saros skruostai išraudo.

– Mėginau pasakyti kažkokią nesąmonę, kad mano sofa gumbuota, – pasijuto kvaila ir niekam tikusi. Jei ir toliau tokius niekus kalbės ir Alegras tuoj suvoks, kokia ji kvaila ir niekam tikusi.

Alegro lūpų kampučiai pakilo.

– Tikrai gumbuota. Tuo lengviau neužmigti.

Savo siaubui, Sara išpyškino:

– Nenoriu, kad miegotum ant šitos sofos. Noriu, kad miegotum lovoj, su manim. Jei nenori, suprasiu. Atrodau baisiai, elgiausi kaip kliedinti beprotė – kone apkaltinau tave, kad tu – Romeo. Aš visiškai susipainiojusi, Džonai. Daug labiau, nei tau atrodo, – ji kalbėjo skubiai, kad nepritrūktų drąsos.

Alegras pakišo ranką po Saros sprandu ir prisitraukė veidą. Jų lūpos beveik susilietė. Kai jis prakalbo, Sara jautė jo žodžius ant savo lūpų.

– Mes abu susipainioję, Sara. Nenaudosiu to prieš tave, jei tu nenaudosi prieš mane.

Lyg pašėlusi ieškau šviesos ir tamsos pusiausvyros. Matau ją tavyje. Mūsų aistra susipynusi į vieną košmarą.

M. R. dienoraštis

22

Sara gulėjo ant nugaros dešiniame lovos šone, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, nekrustelėjo nė raumenėlis, lyg gulėtų karste. Švelniai tariant, padėtis nepavydėtina. Tačiau nepajėgė krustelėti. Kaustė sumišimas. Pati pasikvietė Alegrą į lovą ir dabar, kai jis guli šalia, pajuto įsitempusi po apklotu visas savo senąsias baimes. Todėl lovoje tapo per ankšta.

Negana to – ji visiškai nuoga. Apimta nesivaržymo protrūkio, vos įėjusi į miegamąjį nusviedė naktinukus ir iš karto to pasigailėjo.

– Sara…

Gal apsimesti miegančiai? Išvengti pažeminimo?

– Atleisk, Džonai. – Ji taip beviltiškai norėjo mylėtis su juo ir dabar nori… bet negali atsipalaiduoti.

Alegras apsivertė ant šono veidu į ją, parėmė galvą ant sulenktos rankos.

– Gal norėtum, kad eičiau į kitą kambarį?

Sara pasuko galvą į jį. Nors kambaryje buvo gana tamsu, gatve pravažiuojančio automobilio žibintai akimirką apšvietė Alegro veidą. Išraiškingas veidas, neramus, įsirėžusios melancholijos, sumaišties, kartėlio raukšlės. Bet kaip tik šis veidas užkliudė jai širdį. Ji spurdėjo, apimta neaiškaus ilgesio.

Sara palaukė, kol automobilis pravažiuos ir jų veidai vėl paskęs tamsoje. Paskui paklausė:

– Vis dėlto ką manyje matai?

– Daug ką, ko tu nematai.

Sara uždėjo ranką ant jo nuogos krūtinės. Alegras buvo nusivilkęs marškinėlius, bet gulėjo su kelnėmis.

– Ir gera, ir bloga?

– Priklauso nuo to, kaip apibrėži blogį.

– Aš niekaip neapibrėžiu. Stengiuosi jo neįsileisti.

– Pajėgi tai padaryti?

– Taip. Tai menas, iš tikrųjų.

– Nesąmonė.

Ji atitraukė ranką.

– Tu teisus. Tai gynyba. Pasiklausk Feldmano. Jis pasakys. O gal jau pasakė?

– Pamiršk Feldmaną.

– Negaliu. Jis čia – šitoje lovoje su mumis. Mano šešėlio šešėlis.

– Aš myliu tave, Sara.

Ji sumišusi nusijuokė dėl tokio netikėto prisipažinimo.

– Kada tai atsitiko? – paklausė, o mintys pašėlusiai vertė netikėti. Kaip dažnai vyrai kartoja šią nuvalkiotą frazę, kad pasiguldytų moterį?

Alegras atsivertė ant nugaros.

– Tikslią akimirką? – šyptelėjo. – Kai mane apvėmei.

– Dabar tu šaipaisi. Arba labai pedantiškas. Bet kuriuo atveju atsakymas nuvilia. – Lyg būtų atsakymų, kurie nenuviltų.

– Ne viskas taip griežtai apibrėžta, Sara.

– O kaip apibrėžta?

Alegras ilgai tylėjo. Iš pradžių Sara pamanė, kad mėgina išsikapstyti iš išsikastos duobės. Prabėgus minutei ar dviem, nusprendė, kad visai neatsakys. Pagaliau jis prabilo:

– Kartą buvau namie vienas su sūnum. Jis mirė prieš septynerius metus. Niekad nepasakojau, kad turėjau sūnų?

Sara papurtė galvą. Jis nepasakojo – Vagneris pasakojo.

– Denis sirgo jau porą savaičių. Gydytojas sakė, kad jam bronchitas, kad tuoj turėtų pasveikti. Tik niekaip nesveiko. Greisė visai nusikamavo, maldavo, kad pasiimčiau poilsio dieną, nes jaudinosi dėl Denio. Ji visada jaudindavosi.

– Likai namie su juo?

Alegras linktelėjo.

– Liepiau jai eiti pasivaikščioti, išsiunčiau apsipirkti, nes varė iš proto ir mane, ir vaiką. Virtuvėje viriau sriubą ir staiga išgirdau, kad sūnus mane šaukia. Nubėgau į jo kambarį. Denis vėmė, persisvėręs per lovos kraštą. Pripuolęs suėmiau galvą. Vėmalai tiško ant manęs, o aš galvojau, kaip jį myliu. Buvo nepaprastai skaudu.

Sara išgirdo liūdesį jo balse. Jautė sielvartą. Jo. Savo. Skausmas – dar viena juos jungianti grandis.

– Greisė parėjo vėliau. Denis miegojo, aš sėdėjau prie lovos, glosčiau jo kaktą. Verkiau. Nė pats nepastebėjau. Ji pasakė: „Niekad nesu mačiusi tavęs verkiančio, Džonai.“ Buvo teisi.

Alegras iš lėto atsigręžė į Sarą. Jautė jo žvilgsnį net tamsoje.

– Šiandien, kai tau pasidarė bloga ir rūpinausi tavimi, pasijutau labai panašiai, kaip tada su Deniu. Akys prisipildė ašarų, pamaniau – myliu šią moterį, todėl taip skaudu.

Sara gulėjo ramiai, bet mintys buvo visai neramios. Ar jis jautė, kad sūnus mirs? Todėl verkė? Ar šiandien akys prisipildė ašarų dėl to, kad žino – ir aš mirsiu?

Sara miegojo, prispaudusi skruostą prie pagalvės šalia dešinio Alegro skruosto, kvėpavimu šildydama drėgną jo odą. Jo ranka užtirpo, bet nė nemėgino jos patraukti. Sara pravėrė lūpas. Alegras pagalvojo, kad kalba per miegus. Tačiau išsiveržė dejonė. Pravažiuojančio automobilio šviesoje Alegras pamatė jos skruostu riedančią ašarą. Pagavo lašelį liežuvio galiuku. Skonis sūrus ir kartu saldus. Jaudinantis.

Sara per miegus prisidengė veidą delnu. Ausyse skambėjo žemas, bauginantis garsas, privertė kūną vibruoti. Garsas ją prikėlė, gulėjo labai ramiai, mėgindama jį iššifruoti, įsivaizduoti, iš kur jis sklinda.

Mato rudas akis, išplėstas iš siaubo. Tai jos akys. Mėgina rėkti, bet garsas duslus, nes didžiulė ranka užspaudusi burną.

Vaizdas ryškėja. Mato save nuogą, prispaustą prie lovos. Ji dar vaikas.

– Žinojau, kad negaliu tavim kliautis. Kad ir ko imiesi – vieni nusivylimai.

Sara inkščia. Jai skauda.

– Tu tokia pat kaip motina. Abi vienodos. Zirziančios, vertos pasigailėjimo, frigidiškos, – jis spjaute išspjauna kiekvieną žodį. – Eik į viršų, į savo lovą. Nenoriu tavęs nė matyti!

Ji nusirita nuo sofos lovos, surinka, užsigavusi blauzdą į metalinį rėmo kraštą.

Tėvas sugriebia jai už plaukų ir žiūri iš viršaus. Dar ne pabaiga.

– To nebuvo! Jei kam nors išplepėsi, visą gyvenimą gailėsies. Tada visi sužinos, kaip atėjai ir bandei mane priversti blogai elgtis su tavim. Visi sužinos, kokia tu bjauri mergaitė.

Iš lūpų išsiveržia nevalinga dejonė.

Alegras uždegė stalinę lemputę ant apkrautos spintelės šalia lovos. Sara susiraukė, pakėlė rankas, norėdama prisidengti nuo akinančios šviesos ir skvarbaus Alegro žvilgsnio.

– Užgesink, Džonai! Prašau!

Jis sugriebė jos riešus ir atitraukė rankas nuo veido. Siaubas užgriuvo lyg lavina.

– Pasakyk man, Sara. Nusikratyk tos naštos.

Ji neatsimerkė.

– Aš melavau! Sau. Berniui. Visiems…

– Ką melavai?

– Ne tik… Melanė. Jis… tėvas… ir mane… išprievartavo. Ir aš… jam leidau. Dar blogiau… pati norėjau, kad jis… norėtų manęs. Pamiltų mane… kaip… Melanę. Bet jis nepamilo. Pasišlykštėjo, nes verkiau, kai skaudėjo. – Sara įsikniaubė į delnus. – Maniau, jei pasakysiu mamai, kad leidau… jam tai padaryti… ji taip pat pradės manęs nekęsti. Ir niekas manęs nebemylės.

Alegras nepaleido jos rankų.

– Viskas gerai, vaikuti. Aš suprantu. Aš tave myliu, Sara.

Ji nesiklausė. Baisi kaltė nenorėjo paleisti.

– Bet aš pavydėjau. Negalvojau nei apie Melanę, nei apie mamą. Kaip ji… kentėjo. Buvau pikta, bjauri mergiūkštė.

– Ne. Visai ne, – tarė Alegras. – Buvai tik liūdna sutrikusi mergaitė.

– Siaubingai pasielgiau, leisdama jam. Viešpatie, kaip šlykštu!

– Ar todėl gėrei tas tabletes? – Jis vėl suėmė riešus, perbraukė pirštais per randus. – Ir pasidarei šitą?

Saros galva nukrito ant pagalvės. Antklodė nuslydo iki liemens, atidengdama krūtis. Alegras vėl ją užtraukė.

Sara išspaudė kuklią dėkingumo šypsenėlę, stipriai įsisupo į antklodę.

– Tikriausiai… Nors neprisipažinau net sau. Buvau visiškai užblokavusi. Feldmanas manė, kad kankinuosi dėl motinos mirties. Jis nė pusės nežinojo. Bet ir aš pati iki šiol neįtariau. Nenorėjau žinoti, atstūmiau Feldmaną, jo pastangas priversti suvokti savo jausmus. Buvau niekam tikus pacientė.

– O gal jis niekam tikęs psichiatras? – pasiūlė išeitį Alegras.

Sara papurtė galvą.

– Kad ir kas jis būtų, tik ne blogas psichiatras.

Jie pažvelgė vienas kitam į akis. Saros žvilgsnis užkliuvo už randuotų riešų.

– Persipjoviau venas pasimokiusi koledže du mėnesius. Dėl mane metusio ketvirtakursio, kurį aklai įsimylėjau. Pasirodo, jis mesdavo tinklą ant kiekvienos padoriau atrodančios pirmakursės. Ant manęs užmesti nebuvo sunku. Pati puoliau ant kaklo ir laikiausi pakibusi, kol užklupau su kambario drauge.

Alegras tylėjo.

Ji dygiai nusijuokė.

– Taip, visiškai aiškiai. Vėl déjà vu.

– Ar mėginsi žudytis, kol pavyks, Sara? – Alegro balsas skamba kaip glamonė.

– Ir nuvilti Romeo, neleisti jam pasižymėti?

– Nekalbėk šitaip.

– O kaip turėčiau kalbėti, Džonai?

Alegras vėl suėmė Saros riešus. Šįkart švelniai. Ji stebėjo, kaip rūpestingai glaudžia lūpas prie kiekvieno rando. Šie judesiai sukėlė aistros ir nevilties protrūkį.

Kai Alegras paleido riešus, Sara pirštais palietė jo lūpas.

– Neleisk man mirti, Džonai, – sukuždėjo, pasilenkė prie jo ir priglaudė lūpas. Alegro lūpos prasivėrė, bet jis nelietė kūno, netgi tada, kai antklodė vėl nuslydo, atidengdama Saros krūtis.

Sara ištiesė ranką, norėdama užgesinti šviesą, bet Alegras papurtė galvą.

– Noriu tave matyti, – kimiai tarė.

Ji sustingo, bet nesipriešino, kai jis pakilo iš lovos ir visai nutraukė apklotą. Sara gulėjo tyliai, užsimerkusi kentė jo apžiūrą.

– Atsimerk.

– Man sunku, Džonai.

– Ar nori manęs?

– Taip… bet labai bijau.

– Galėsi bet kada mane sustabdyti. Jei liepsi, liausiuos. Tikrai. Pažadu. Tiki?

– Nežinau.

– Rizikuok, Sara. Jau susitikai su savo demonais.

– Ne su visais. Dar yra Romeo.

– Jei leisi Romeo neigti, ko tu nori, Sara, jis laimės.

– Tu teisus, Džonai.

– Nes tai tiesa – ką vienas kitam jaučiam, ko abiem reikia. – Jis klūpojo prie lovos įsitvėręs į čiužinį.

Saros raumenys nevalingai įsitempė – pasiruošdami seksualinei prievartai.

Bet jos nebuvo. Alegras nė nekrustelėjo, kad ją paliestų. Sara gulėjo šviesoje visiškai nuoga ir nustebusi pamatė, kad speneliai kieti kaip akmenukai. Ją perliejo ne tik susijaudinimo, bet ir džiaugsmo banga. Jos kūnas leidžia ir trokšta mylėtis. Mylėtis ne iš pavydo, keršto ar nevilties. Galbūt kažkokiu beprotišku būdu ji to nusipelnė. Sumokėjo už savo kaltes didelėmis kančiomis. Žinoma, užsitarnavo galimybę pagaliau pajusti aistringą atsipalaidavimą.

– Taip, – išsiveržė iš jos lūpų.

Stebėjo, kaip Alegras nerangiai nusimauna kelnes, trumpikes ir vėl lipa į lovą. Sara karštligiškai, kol nedingo drąsa, apkabino jo kaklą, prisitraukė arčiau. Kūnas įsitempė, kai stangrus penis palietė šlaunį.

Jis glamonėjo švelniai, pirštai vos lietė šonkaulius, liežuvio galiukas suko ratus aplink spenelį. Ranka meiliai keliavo šlaunimi, švelnios lūpos slydo žemyn virpančiu pilvu.

Paruošiamasis žaidimas buvo toks švelnus ir jausmingas, Sara norėjo atsipalaiduoti, bet rankos buvo vis dar sukryžiuotos ant krūtinės, delnai suspausti į kumščius, nagai skausmingai smigo į delnus.

– Negaliu, Džonai…

– Gali, Sara, pasitikėk manim. Leisk tave mylėti.

Ji pabandė. Gulėjo labai ramiai, kai Alegras pasislinko į kojūgalį, švelniai praskyrė jos šlaunis. Jo galva atsidūrė tarp jų, Sara klyktelėjo pajutusi, kaip jo liežuvio galiukas palietė klitorį. Nevalingai gindamasi pamėgino suglausti kojas, bet tik dar arčiau jį prispaudė.

Jos galva blaškėsi ant pagalvės, Alegras atkakliai tęsė ką pradėjęs. Dabar jau ne tik liežuvio galiuku, visu liežuviu – ilgais, geidulingais, stipriais lyžtelėjimais. Sara raitėsi, klubai ėmė ritmiškai judėti, pasipriešinimas, dar tūnantis prote, jau beveik apleido kūną. Alegras atitraukė liežuvį ir ėmė švelniai, jausmingai kandžioti lytines lūpas.

Naujas pojūtis priminė Sarai siaubingą sapną po Melanės nužudymo.

Beveidis vyras pasilenkia prie jos krūtinės. Savo karštomis, drėgnomis lūpomis įtraukia spenelį, šis sustandėja. Ir tada tai atsitinka. Ji užklupta iš netyčių. Veriantis, nepakenčiamas skausmas. Jis nukanda spenelį ir nesustoja, plėšia raumenis, perkanda kaulą. Vis arčiau, arčiau širdies…

– Ne! – suklykė ji iš visų jėgų, spardydama ir kumščiuodama ją ėdantį demoną. Tik ne mano širdį! Tik ne mano širdį!

Alegras staigiai atitraukė galvą ir gavo stiprų smūgį keliu į žandikaulį. Jis riktelėjo, pamėgino sugriebti ir sulaikyti besispardančias Saros kojas, bet nepajėgė jos suvaldyti.

Sara kovojo už gyvybę – pašėlusiai rankomis ir kojomis trankė Alegrui į krūtinę, pilvą, blauzdas, visai netoli tarpkojo. Jis keikėsi, bergždžiai bandydamas ją sulaikyti, nutildyti siaubo klyksmą.

Išlaužtų durų garsas akimirksniu juos nuramino. Alegras iššoko iš lovos, sugriebė nuo grindų kelnes. Į miegamąjį atkišę pistoletus įsiveržė Maiklas Vagneris, Rodrigesas ir Korkis.

Įsiveržėliai suakmenėjo, Sara aiktelėjo, pagriebė paklodę ir prisidengė, Alegras užsitraukė kelnes, užtrauktuko spragtelėjimas nuskambėjo grėsmingai garsiai.

Vagneris skubiai nukreipė žvilgsnį nuo Saros į Alegrą, besivelkantį iš Saros pasiskolintus marškinėlius. Vagneris nė nesistengė nuslėpti sumišimo ir siaubo. Nervingai atatupstas atsitraukė, kai Alegras pasisuko ir žengė prie jo. Įsivyniojusi į paklodę Sara atrodė išsigandusi, bijojo, kad Alegras nepultų porininko bent jau už tai, kad įsiveržė netinkamu laiku. Tačiau jis prasilenkė su Vagneriu ir, netaręs nė žodžio nei porininkui, nei Sarai, išėjo iš miegamojo. Po sekundės trinktelėjo tai, kas buvo likę iš buto durų.

Rodrigesas ir Korkis susižvalgė. Vagnerio veidas atsipalaidavo, bet jis vengė žiūrėti į Sarą. Atsisuko į abu detektyvus.

– Gerai, berniukai. Pamėginkit pataisyti duris, tada toliau budėkit, – šaltakraujiškai burbtelėjo jis, kišdamas pistoletą į dėklą.

Kai policininkai pasisuko eiti, davė dar vieną įsakymą:

– Ir nė vienas šįvakar nieko nematėt.

– Aišku! – sumurmėjo abu, trokšdami kuo greičiau sprukti lauk, kaip ir Vagneris – jų nusikratyti.

Vėl trinktelėjo durys. Vagneris stovėjo miegamojo viduryje. Po minutės paklausė:

– Ar viskas gerai?

Sara linktelėjo, iškaitusi iš gėdos, melsdamasi, kad jis nieko neklausinėtų apie sceną, kurią jie išvydo. Ji dar pati nesuvokė, kas atsitiko.

– Jaudinaus dėl tavęs. Polakas papasakojo apie paskutinį… siuntinį.

– Ar jie jau… žino? Ji tikrai… Emos?

– Atrodo, taip…

Sara susiraukė, bet tylėjo.

– Atvažiavau patikrinti, kaip tu. Ar tau nieko neatsitiko? Išgirdom klyksmą ir…

– Viskas ne taip, kaip manai.

– Klausyk, ne mano reikalas, bet…

– Tu teisus! – šaltai pasakė ji.

– Ar jis… tave mušė, Sara?

Ji nusuko akis.

– Ne, jis manęs nemušė. Manau… manau, kad aš jį sumušiau.

– Nesuprantu.

Vagnerio žvilgsnis buvo įdėmus, susirūpinęs.

– Išsigandau, Maiklai. Vieną akimirką net pagalvojau… – ji staiga nutilo.

– Ką pagalvojai?

– Nieko. Beprotybė. – Sara pažvelgė į naktinukus, numestus ant grindų.

Vagneris pakėlė ir padavė jai. Nusigręžė, kol ji vilkosi.

– Žinai ką, – tarė Sara. – Išgerkim arbatos.

– Aš užkaisiu arbatinuką.

– Maiklai?

– Ką?

– Kodėl nesakei, kad kalbėjaisi su mano pacientu Hektoru Sančesu?

Vagneris nesuprasdamas pažvelgė į ją.

– Su kuo?

– Hektoru Sančesu, mano pacientu. Jis tau skambino ketvirtadienį, tiesa?

– Kodėl taip manai?

– Neskambino?

– Ne. Sančesas? Net nesu girdėjęs tokios pavardės. Jis sakė, kad kalbėjosi su manim?

Sarą išpylė šaltas prakaitas. Kas čia, po velnių, vyksta?

– Tikriausiai aš nesupratau.

– Gal jis kalbėjo su Džonu? – spėjo Vagneris.

– Taip. Gal.

– Papasakok man apie Džono žmoną.

Vagneris pažvelgė į Sarą pro puodelio kraštą. Jie sėdėjo virtuvėje prie stalo. Buvo beveik antra valanda nakties. Vagneris iš lėto padėjo puodelį ant lėkštutės.

– Ką norėtum sužinoti?

Sara sunėrė pirštus ant kelių. Arbatos puodelis stovėjo nepaliestas.

– Džonas sakė, kad ji iššoko iš aštunto aukšto.

Vagneris linktelėjo.

– Taigi tai nebuvo pagalbos šūksnis ar būdas atkreipti dėmesį. Ji žinojo, kad žus.

– Man tai niekad nešovė į galvą.

– Kodėl ji nusižudė? Dėl sūnaus mirties?

Vagneris žaidė arbatiniu šaukšteliu.

– Galbūt, iš dalies.

– O dar?

– Sara, kodėl tu klausinėji? Įsimylėjai Džoną?

– Sakei, kad mušdavo ją.

– Kartą. Tik kartą. Ir kas žino, kaip ten iš tikrųjų buvo? Gal ne jis? Gal ji pati? Juk tu nepatikėjai.

– Bet tu patikėjai.

Jo veidas atrodė nelaimingas.

– Klausyk, vienu metu Džonas tikrai stipriai gėrė. Galbūt ėmė trankytis pats to nesuvokdamas. Kiek žinau, daugiau tai nepasikartojo.

– Bet jis vis dar geria.

– Ne tiek, kiek anksčiau. Bent jau ne darbe. Nerasčiau geresnio porininko už Džoną. Nė karto manęs nenuvylė. Žinoma, turi savų bėdų, bet aš jo nesmerkiu.

– Manai, kad ir aš neturėčiau smerkti?

– Manau, kad tau reikėtų eiti miegoti.

Sara linktelėjo, bet žinojo, kad šiąnakt niekaip nepajėgs užmigti. Ir kitas naktis taip pat.

Alegras paskambino vėlyvą sekmadienio rytą. Sara turėjo atsakiklį, todėl galėjo neatsiliepti. Spauda dar labiau ėmė atakuoti, kai Emos Margolis mirtis tapo svarbiausia dienos naujiena.

– Sara, žinau, kad tu namie. Prašau pakelti ragelį.

Ji stovėjo prie telefono, sunėrusi rankas.

– Reikia pasikalbėti, Sara. Man skelia galvą ir žandikaulis nekoks. Atsiprašau dėl praeitos nakties. Turėjau suprasti – nereikia tavęs skubinti.

Ilga tyla. Sara sulaikė kvėpavimą. Ar jis padės ragelį? Ar ji to nori?

– Sara, kita priežastis, dėl kurios skambinu, – per pusryčius ilgai kalbėjausi su Denisonu. Sako, kad iš ligoninės ėjo tiesiai namo ir grįžo be penkiolikos vienuoliktą. Bet kaimynas, bėgiojęs lauke, matė, kad jis privažiavo apie pusę dvyliktos. Taigi Denisonas meluoja, vadinasi, tavo spėjimas gali būti teisingas. Jis galėjo pirmiausia užvažiuoti pas tave. Ir dar kai kas įdomaus, – jis vėl nutilo. – Sara, ar girdi mane?

Sunkia, lyg švinine ranka Sara pakėlė ragelį.

– Taip.

– Atleisk, Sara. Patikėk, tikrai gailiuosi.

– Ką pirma ketinai sakyti? – nukirto Sara.

Alegras atsiduso.

– Atsigavęs iš komos Peris buvo labai susijaudinęs. Kai budintis gydytojas pranešė, kad jo aplankyti atėjo psichiatras, Peris kategoriškai pasipriešino, kad Denisonas jį gydytų. Prašė kito gydytojo. Bet kurio kito.

– Ar Peris sakė kodėl?

– Iš pradžių ne. Daktaras sako, kad paklaustas Peris dar labiau susijaudino – vis kartojo, kad tai per daug pavojinga. Bijąs, kad jo žmona nebūtų kita auka.

– Nesuprantu, – tarė Sara.

– Daktaras nuramino Perį, ir jie pasikalbėjo. Peris įsitikinęs, kad Denisonas – Romeo, ir bijosi, kad jei šis įtars jį išplepėjus, nužudys jo žmoną.

Sara dar stipriau suspaudė ragelį.

– Kodėl Peris įsitikinęs, kad tai Bilas Denisonas?

– Tą popietę, kai Peris su Ema išėjo iš arbatinės, Peris tikrai sekė jai iš paskos. Sako, pasukęs į jos gatvę, pamatė Denisoną ir Emą kartu įeinančius į jos laiptinę. Sako, jie atrodė draugiškai. Denisonas buvo ją apkabinęs per pečius.

Sara klestelėjo ant taburetės.

– Ar girdi mane, Sara? Kas tau?

– Ką darysit?

– Ketinu parodyti Denisono nuotrauką tai moteriai iš kitos gatvės pusės ir kitiems kaimynams. Pažiūrėsiu, ar kas nors patvirtins Perio pasakojimą. Paspausim Denisoną, peržiūrėsim jo ataskaitas, kur buvo kiekvienos žmogžudystės vakarą, kol kas nors paaiškės. Tu iš pat pradžių jį įtarei. Turėjau kreipti daugiau dėmesio. Sara… dėl praeitos nakties…

– Daugiau nieko iš teismo medicinos ekspertų?

– Ką? Taip. Širdis Emos. Dar tiria visa kita. Sužinosim vėliau.

– Ar Ema turėjo giminių? Žinau, yra buvęs vyras, bet ji neminėjo tėvų, brolių, seserų. Ar Ema turėjo seserį?

– Motinai pranešta. Ji našlė. Gyvena Mičigane. Nori Emą laidoti ten. Kai tik bus baigtas skrodimas. Jaunesnysis brolis atskrenda antradienį visko tvarkyti.

Stojo nesmagi tyla.

– Ar jau radot kitą moterį? – paklausė Sara. – Tą, kurios širdis…

– Dar ne.

Saros akys sudrėko. Kas ras paslaptingą Romeo auką? Vyras? Draugas? Kas nors ją mylėjęs? Kam ji buvo brangi?

– Ar galėtume pasikalbėti, Sara?

Ji atgalia ranka nusibraukė ašaras.

– Mes kalbamės.

– Ne telefonu.

– Turiu viską apgalvoti, Džonai. Paskambink man ryt į darbą.

– Manai, kad jau pajėgsi dirbti?

– Reikia ką nors veikti, kad neišprotėčiau.

– Paskambinsiu tau ryt apie dešimtą.

– Gerai.

– Sara?

– Ką?

– Tikrai nenorėjau tavęs įskaudinti ar išgąsdinti.

– Žinau, – tarė ji prieš padėdama ragelį.

Tikėjo tuo. Bet ar būtų tikėjusi, jei nebūtų papasakojęs apie Denisoną? Ar slopintų isteriškai kankinančią mintį, kad Alegras gali būti Romeo, jei visi įtarimai nekryptų į buvusį svainį?

Dar tas keistas teiginys, kad Vagneris kalbėjosi su Hektoru Sančesu. Ar gali būti, kad Vagneris paprasčiausiai užmiršo? Labai lengva patikrinti. Paskambinti Hektorui, paklausti, ar skambino Vagneriui.

Sara surinko Sančeso numerį, bet jo nebuvo namie. Paliko žinutę. Po penkių minučių telefonas suskambėjo. Manydama, kad tai Sančesas, Sara pakėlė ragelį. Tai buvo ne Sančesas. Iš ragelio sklido muzika. „Žydroji rapsodija“.

Pirmadienio rytą po devynių dvidešimt Vagneris ir Alegras buvo žmogžudysčių skyriuje kartu su dešimčia detektyvų, paskirtų į Romeo paieškos grupę. Alegras stovėjo prie lentos ir įsakinėjo.

Jis ką tik grįžo iš Emos namo, kur visai nemažai pešė. Ne vienas, o net du žmonės, nebuvę namie savaitgalį, patvirtino Perio teiginį, kad vėlyvą penktadienio popietę Ema įėjo į namą su tuo pačiu vyriškiu, kurio nuotrauką rodė, – Bilu Denisonu.

Frankas Džeikobsas, elektrikas, gyvenantis 3B bute, vyko į avarinį iškvietimą. Matė Emą ir Denisoną kartu įeinančius į vestibiulį. Dora Česvik, gyvenanti 5A bute, tiesiai prieš Emą, kaip tik ėjo pro duris – savaitgaliui važiavo į Berlingeimą lankyti sergančios motinos. Matė, kaip Ema su Denisonu įėjo į butą. Abu liudytojai iš tuzino Alegro pateiktų nuotraukų nedvejodami dūrė pirštu į Denisoną. Abu sutiko ateiti ir pamėginti atpažinti jį iš grupės žmonių.

Atsiradus naujam pagrindiniam įtariamajam, nuovadoje galėjai justi pagyvėjimą, optimizmą. Alegras grupavo vyrus poromis, kiekvienai paskyrė po vieną Romeo auką. Rodrigesui ir Džonsonui teko Ema Margolis, sau ir Vagneriui pasiliko Melanės Rozen bylą. Reikėjo dar kartą patikrinti kiekvieną pranešimą, vėl apklausti liudytojus, visiems, pažinojusiems aukas, parodyti Denisono nuotrauką. Polakas tikrins neseniai dingusių moterų bylas, mėgins aptikti vis dar neatpažintos širdies, kurią Romeo paliko pas Emą, savininkę.

– Gerai, berniukai. Visi žinot, ką reikia daryti, – baigė Alegras.

Vagneris stebėjo išeinančius žmones.

– Kaip manai, Džonai, dabar jį prigriebsim?

Alegras įsispraudė į sulamdytą sportinę striukę.

– Gal aš pasikalbėsiu su Denisonu, o tu susisiek su savo senais bičiuliais iš darbo policijoje laikų. Pavyzdžiui, su ta buvusia prostitute, klubo Somoje savininke. Parodyk Denisono nuotrauką. Pažiūrėk, ar niekas neatpažins. Pamėginkim sužinoti kuo daugiau apie tą kalės vaiką.

– Gerai, – tarė Vagneris stodamasis ir įsikąsdamas nebaigtą rūkyti cigaretę.

– Tiesa, o kaip dėl to sadomazochistų klubo Ričmonde? To, kuriame, pasak Saros, lankėsi Ema ir Diana Korbet?

– Dar neaptikau, – tarė Vagneris prisidegdamas.

– Korki, metas vėl apeiti sekso klubus.

Korkis pamojo ir išėjo.

Kai ir juodu susiruošė eiti, suskambėjo telefonas.

– Atsiliepsiu, – tarė Vagneris.

Alegras linktelėjo ir luktelėjo pažiūrėti, ar nieko svarbaus. Gal Sara apsigalvojo ir skambina, nelaukdama jo skambučio.

– Žmogžudysčių skyrius. Čia detektyvas Vagneris.

Kitame laido gale kiek patylėjo ir tarė:

– O, sveiki, detektyve. Nežinau, ar mane prisimenat.

Moters balsas pasirodė girdėtas.

– Čia Lorena Ostin, Karenos motina. Neseniai su jumis kalbėjomės. Buvot mano juvelyrikos parduotuvėje. Na, ne mano, aš ne savininkė. Norėčiau ja būti.

– Žinoma, prisimenu, – tarė Vagneris. – Kaip laikotės, ponia Ostin?

– Ačiū, gerai. Žinoma, kiek įmanoma.

– Taip, suprantu. – Vagneris išplėtęs akis pažvelgė į Alegrą.

– Tikiuosi, nesutrukdysiu, detektyve Vagneri, bet šįryt parduotuvėje apsilankė Karenos mokyklos draugė su sužadėtiniu. Norėjo pirkti sužieduotuvių žiedą. Nežinojau, kad ji atsikėlusi į San Franciską. Karena nebuvo minėjusi. Pasirodo, Erika kalbėjosi su Karena kelios dienos prieš… prieš Karenos mirtį.

Vagneris laukė, kol moteris sutramdys ašaras.

– Klausėt, detektyve, ar nieko nežinau apie psichiatrą, pas kurį galbūt Karena gydėsi ar su kuriuo galbūt susitikinėjo, ir aš niekuo jums nepadėjau. Tikrai nemaniau, kad Erika ką nors žinotų apie Karenos asmeninį ar viešą gyvenimą. Jos tik tą kartą ir kalbėjosi telefonu. – Ji vėl patylėjo. – Dukros ne viską pasakoja motinoms, – ramiai tarė. Tą patį buvo sakiusi per susitikimą.

– Ar Karena užsiminė Erikai apie Bilą Denisoną? – paklausė Vagneris, kad girdėtų Alegras, kuris pastatęs ausis klausėsi pokalbio prie durų.

– Ne.

Vagneris pažvelgė į Alegrą ir papurtė galvą.

– Bet Karena sakė susipažinusi su vyriškiu, kuris jai labai patinkantis.

– Klausau.

– Karena sakė, kad susitikinėja su policininku. Policijos pareigūnu.

Vagnerio žvilgsnis įsmigo į Alegrą.

– Kas? – lūpomis paklausė Alegras.

Vagneris nenuleido akių nuo porininko.

– Ar tai viskas, ponia Ostin? Karena daugiau nieko nesakė draugei?

– Nepasakė Erikai vardo, tik kad nepanašus į jos ankstesnius draugus.

– Daugiau jokių smulkmenų?

Alegras suraukė antakius.

– Dėkui, ponia Ostin. Pamėginsim patikrinti, – tarė Vagneris ir padėjo ragelį.

– Karenos Ostin mama? – paklausė Alegras.

Vagneris linktelėjo.

– Ką sakė?

Vagneris naršė dokumentus ant stalo.

– Nieko. Liūdna vieniša moteris sielvartaudama griebiasi ir už šiaudo.

– Ką žadėjai patikrinti? – nepasidavė Alegras.

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Nieko ypatingo. Mano, kad dukra turėjo pasimatymą su kažkuo iš savo draugijos. Netgi vardo nežino.

– Kas tau?

– Nieko. Kartais paveikia pokalbiai su aukų artimaisiais.

– Tavo tokia keista išraiška, Maiklai, lyg kažką slėptum. Kodėl?

– Ko išsigandai? Juk sakiau…

– Jei tai dėl vakar, kai jūs įsiveržėt ir užklupot mane su Sara…

– Klausyk, čia ne mano reikalas, Džonai…

– Taip, kalbėk. Klok atvirai, Maiklai.

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Ji perėjo pragarą. Galbūt dabar ne pats geriausias… tinkamiausias laikas… ji tokia pažeidžiama ir…

– Ir ką? – Alegro tonas darėsi vis karingesnis, o Vagnerio – vis ramesnis.

– Nieko. Nekišiu nosies ne į savo reikalus. Gerai?

– Puiku. Tikrai puiku. – Alegras buvo prie durų. – Eini?

– Tuoj. Tik įrašysiu kelias eilutes į Karenos bylą apie motinos skambutį, kad viskas būtų padaryta laiku.

– Tu teisus, – tarė Alegras.

Jo žvilgsnis užkliudė telefoną. Ar skambinti Sarai? Tikriausiai ji jau darbe. Ar apsisprendė? Beprotiškai trokšta ją pamatyti. Vakar viskas taip blogai – net gėdingai – baigėsi… Šį vakarą norėtų ištaisyti. Geriau paskambins iš telefono būdelės, kad niekas nesiklausytų.

– Iki, – tarė Alegras, išsprūsdamas pro duris.

Vos jam išėjus, Vagneris priėjo prie bylų spintų prie galinės sienos, išsitraukė nutrauktų bylų stalčių, paieškojo, kol rado norimą, ir išėmė viršutinį lapą.

Greisės Alegr skrodimo išvados. Vagneris sulankstė lapą ir įsikišo į striukės kišenę. Paskui grįžo prie rašomojo stalo, pervertė telefonų knygą, rado reikiamą numerį ir surinko.

– Juvelyrikos parduotuvė.

– Ponia Ostin?

– Taip.

– Čia detektyvas Vagneris. Atsiprašau, kad trukdau.

– Netrukdot, detektyve. Pirkėjų nėra. Rami diena.

– Pamiršau paprašyti jūsų dukters draugės pavardės ir adreso. Dar telefono, jei jums…

– Žinoma, detektyve. Ji su sužadėtiniu išsirinko gražų žiedą – deimantas vieno ir keturių dešimtųjų karato. Žinoma, užsirašiau visą reikiamą informaciją. Turėčiau rasti savo kartotekoje. Taip, yra prie F – Erika Forster. Greit bus Dokins. Šiais laikais dauguma pasilieka savąją. Erika sakė, kad pasirinks vyro pavardę. Man atrodo, tai puiku. Aš tikriausiai senamadiška. Manau, Karena būtų padariusi tą patį. Bent jau patinka taip galvoti.

– Ir aš manau, kad tai gražus paprotys. Aš nevedęs, bet jei kada nors vesiu… Gerai. Norėčiau pasikalbėti su Karenos drauge…

Ponia Ostin padiktavo Vagneriui Erikos adresą ir telefono numerį.

– Norėčiau daugiau padėti, detektyve Vagneri. Per žinias dar nesakė, kad tam vyrui, kur ligoninėje, jau pateiktas kaltinimas. Todėl ir norėjau pasakyti apie policininką. Niekad nežinai…

– Dėkui, ponia Ostin. Visad naudinga viską patikrinti. – Vagnerio akys nukrypo į tuščią Alegro kėdę. – Jūs teisi. Niekad nežinai…

– Niekas nesugrąžins mano mergaitės. Tik meldžiuosi, kad sučiuptumėt tą vyrą, kad jokia miela, gyvybinga moteris netaptų to pabaisos auka. Nė viena motina nenori gyventi ilgiau už savo vaiką, detektyve Vagneri.

Vagneris nustebo pajutęs, kad akys prisipildo ašarų.

– Taip, ponia Ostin. Tikra tiesa.

Žmonės vadina Romeo laukiniu, piktąja dvasia, žiauriu iškrypėliu, o jis pats tvirtai įsitikinęs esąs nesuprastas romantikas.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

23

Pirmadienį pusę dešimtos ryto patrulinis automobilis nuvežė Sarą prie užpakalinių jos įstaigos pastato durų. Nepastebėta įsmukusi į vidų, Sara nuskubėjo prie tarnybinio lifto durų kaip tik joms atsidarant. Išėjo valytojas, stumdamas vežimėlį. Sara įėjo į tuščią kabiną ir spustelėjo septintą aukštą.

Trečiame aukšte liftas sustojo, durys atsivėrė, įžengė aukštas vyriškis, ant akių užsimaukšlinęs beisbolo kepurę. Sara, žvilgtelėjusi į vyriškio veidą šešėlyje, išsigandusi aiktelėjo. Ji pamėgino apeiti vyriškį šonu ir prasmukti pro duris, bet jis užtvėrė kelią.

Liftas ėmė kilti, tada trūktelėjęs sustojo – Bilas Denisonas paspaudė avarinį mygtuką.

– Nebijok, Sara. Neketinu tavęs skriausti. Mums reikia pasikalbėti.

Sara prisivertė griežtai pažvelgti į jį.

– Kaip tu?..

– Vakar, po slegiančio pokalbio su tavo draugužiu detektyvu Alegru, buvau atvažiavęs prie tavo namų. Bet rajone knibždėte knibždėjo policininkų ir žurnalistų. Tikėjausi įsmukti pro užpakalines duris, bet ir tas saugojo.

– Todėl paskambinai? Mažas muzikinis prologas?

– Nebūk kvaiša. Kai vėl pamėginau užeiti šįryt, pamačiau, kaip išsmukai iš namo, ir pasekiau. Supratęs, kur važiuoji, pasiskubinau. Pastebėjau įeinančią pro užpakalines duris, užlėkiau kelis aukštus, kad pagaučiau tave lifte. Vis dar sugebu greitai bėgti.

Sarą pykino nuo kvapų mišinio – muskusinio Denisono losjono, prakaito, nuo valytojo vežimėlio paliktos amoniako smarvės.

– Kodėl tai padarei, Bilai?

– Sakiau, noriu pasikalbėti.

– Ne tą turėjau galvoj.

Jo akys suapvalėjo.

– Aš ne Romeo, Sara. Ne beprotis sadistas.

Sara pasidygėjusi atšlijo.

Denisono akys liepsnojo.

– Viešpatie, ji tau pasakojo.

Sara vangiai papurtė galvą, nenutuokdama, apie ką jis kalba. Denisonas pasislinko arčiau.

– Niekad nedariau tavo seseriai to, ko ji nenorėjo ar nemaldavo, kad daryčiau. Ar ji tai taip pat sakė? Kad nepajėgdavo susijaudinti, kol… nesuteikdavau skausmo? Tai Melanė buvo nesveika, ne aš. Bet niekad dėl to jos nekaltinau, nenustojau mylėjęs.

Saros smilkiniai pašėlusiai pulsavo. Turiu valdytis. Jis nenužudys manęs čia. Negali. Turi elgtis kaip su kitomis. Nekeis ritualo. Privalo kiekvieną kartą daryti tą pat. Ar ne taip sakė Melanė?

Denisonas buvo vos už kelių centimetrų. Gražus veidas išsekęs.

– Papasakojai farams? Apie mane ir Melanę, apie mudu su tavim?

– Ne, nepasakojau, Bilai…

Jo akys susiaurėjo į piktus plyšelius.

Denisonas sugriebė ją.

– Policija nemano, kad tai Peris, tiesa? Nors per visas žinias trimituoja, kad Romeo pagautas. Tai spąstai. Įtaria mane. Todėl Alegras ir atėjo vakar rytą, apipylė klausimais. Dėl to, ką tu jiems prišnekėjai…

– Bilai, prisiekiu…

– Visa tai todėl, kad gydžiau dvi aukas ir buvau vedęs trečiąją. Neblogai atrodo, bet tai tik sutapimas. Sara, tu geriau nei kiti žinai, kaip mylėjau Melanę. Ir ji mane mylėjo. Tik ta liguista manija tėvui – lyg būtų dievas. Niekas, ką sakiau ar dariau, neprivertė Melanės pakeisti nuomonės apie jį. Todėl pradėjau miegoti su kuo pakliuvo, todėl ją palikau, todėl tu mane traukei, Sara, – bent jau nebuvai prisirišusi prie tėvo, nelyginai visų vyriškių su juo kaip su idealu.

Denisono pirštai vis giliau smigo į Saros kūną. Jis negali nužudyti jos čia, tame klaustrofobiškame narve, kuriame beveik nėra oro, bet gali nebaudžiamas skaudinti. Denisono lūpas iškreipė bjauri grimasa.

– Ironiška, ar ne, kad gydytojas Saimonas Rozenas, toks tobulas, toks nuostabus – vienintelis vyriškis visatoje, kaip manė Melanė, tikrai ją supratęs, – galiausiai net nepažino jos. Maniau, pagaliau ji išsivaduos ir galėsim pamėginti iš naujo.

– Bilai, jei tu nekaltas, nueik į policiją ir pasikalbėk…

Jis niekinamai prunkštelėjo.

– Nuostabus patarimas, Sara. Tik pamanyk, vienu metu man atrodė, kad tave įsimylėjau.

Įtūžis įveikė Saros baimę.

– O kaip Ema? Ar ir ją mylėjai?

Denisonas papurtė ją iš visų jėgų.

– Ką tu žinai apie mane ir Emą?

– Kad buvot kartu tą vakarą, kai ją nužudė! – išsiveržė jai. Bent jau nepasakė, kad šitai pasakė Peris. Sara, kaip ir Peris, nenorėjo, kad šis išgama keršydamas nužudytų Perio žmoną. O gal jau tuo pasirūpino? Gal ta neatpažinta širdis – Sindės Peri?

Denisono žandikaulis atvėpo. Psichiatras susvyravo, paleido Sarą ir ji griebėsi lifto sienos, kad neparvirstų.

– Užėjau pas Emą išgerti.

– Šampano? – puolė Sara.

Denisonas niūriai pažvelgė į ją.

– Brendžio. Gėrėm brendį. – Jo veidas sutrūkčiojo. – Gerai, ji man patiko. Ir aš jai patikau. Todėl nutraukiau gydymą. Pastarosiomis savaitėmis man buvo labai sunku. Žinau, kvaila, bet norėjau su kuo nors pabendrauti, troškau trupučio švelnumo, supratimo, meilės.

Denisonui kalbant Sara pamažu slinkosi į dešinę, nenuleisdama akių nuo jo. Dar kelios pėdos ir ji pasieks tą didelį raudoną avarinį mygtuką pačiame lentelės viršuje. Jei tik pajėgtų pajudinti kojas. Jei jos nuneštų taip toli…

Ji ištiesė ranką, bet dar nepasiekus avarinio mygtuko Denisonas sugriebė už riešo ir sviedė ją į kitą kabinos šoną. Sara atsitrenkė į sieną.

Denisonas žiūrėjo į ją, lyg pirmą kartą matydamas.

– O, velnias! Ar susitrenkei? Nenorėjau tavęs užgauti. Tik mane jau visai apėmė baimė. Sara, aš visiškai nekaltas, bet jei mano kaip įtariamojo pavardę sies su tomis visomis žmogžudystėmis, mano reputacija bus sutepta, neteksiu pacientų, žlugsiu. Gal aš ir ne geriausias pasaulio psichiatras, Sara, bet esu daug kam padėjęs. – Jis pasilenkė prie Saros, vėl prispaudė ją prie sienos. – Prisiekiu, pabuvau pas Emą tik valandą. Mes netgi nesimylėjom. Sakė nemananti, kad pajėgtų. Ir aš ją supratau. Prisiekiu – supratau. Be to, ji sakė… – jis staiga nutilo.

– Ką Ema sakė, Bilai?

Drėgnos mėlynos Denisono akys išsiplėtė.

– O Viešpatie, sakė, kad laukia draugo.

– Draugo?

– Maniau, kad nori manęs nusikratyti. Bet, pasirodo, sakė tiesą. Ji laukė jo – Romeo. Ir jis atėjo į pasimatymą.

Kaip ir į kitus pasimatymus.

Sara griebėsi šios galimybės.

– Turi pasakyti policijai, Bilai. Einam į mano kabinetą. Paskambinsim Alegrui.

Jis atsitraukė. Akimirką Sara pamanė įtikinusi jį. Bet Denisonas niekinamai vyptelėjo.

– Netiki manim. Ir tas faras netikėjo. Kita vertus, kai ką turiu prieš tavo draugužį Alegrą, tai gal pavyks susitarti.

– Ką tu gali turėti prieš Džoną?

– Ak, tai jis jau Džonas? Nujaučiau, kad kažkas tarp jūsų vyksta. Psichiatrai įžvalgūs, netgi jei ir neįveikė Everesto, kaip įžymusis Saimonas Rozenas. Kai vakar Alegras kabinėjosi prie manęs, visą laiką vadino tave Sara. Ne panele Rozen. Ir dar tai, kaip tarė „Sara…“

– Kad ir kas tarp mūsų vyktų, ne tavo reikalas, Bilai.

– Ar jis pasakojo, kad lankėsi pas ją?

– Pas ką? – perklausė Sara.

– Pas Melanę.

– Dirbo kartu. Ji konsultavo…

– Ne, turėjau galvoje gydymą. Abu su žmona, ta, kuri nusižudė.

– Ką tu kalbi?

– Melanė man pasakojo apie šį atvejį. Alegras su žmona lankėsi pas ją. Melanė ir pasiuntė jo žmoną į ligoninę. Ir žinai ką? Kompiuteryje nėra įrašų. Dingo. Lyg nebūtų buvę. Nėra net prie slaptų bylų. Kaip jos galėjo išgaruoti, Sara?

– Netikiu tavim.

– Juodu traukė vieną prie kito – Melanę ir Džoną. Jis tikrai ją dulkino. Kaip tik tavo sesers tipas – stačiokas, šiurkštus, necivilizuotas. Galiu lažintis, nesunkiai priversdavo ją susijaudinti…

Saros galvoje kažkas trūko. Jos nusiteikimą elgtis santūriai, stengtis nuraminti Denisoną staiga išstūmė aklas įniršis.

– Tu melagi, dvokiantis iškrypėli! Baily! – suklykė ji, kumščiais kuldama jam krūtinę.

Tačiau jėgos buvo nelygios. Akimirką sutrikęs dėl jos išpuolio, jis lengvai sugriebė Saros riešus ir užlaužė už nugaros rankas. Prakaitas žliaugė Denisono veidu.

– Išprotėjai, Sara. Tau reikia pagalbos. Tikrai reikia.

– Ei, ar čia yra kas nors? – balsas sklido iš viršaus. – Įstrigot?

Sarai nespėjus atsakyti Denisonas viena ranka užėmė jai burną, o kita sugriebė už liemens. Nutempęs ją prie skydelio, paspaudė mygtuką žemyn, o paskui į rūsį. Liftas trūktelėjęs pajudėjo.

Saros mintys ir širdis šuoliavo. Ar pajėgs išsilaisvinti ir pabėgti, kai nusileis į rūsį? Klyks iš visų jėgų, gal kas nors išgirs ir atskubės.

Liftas sustojo, durys atsivėrė į vėsią prieblandą, nušviestą bjauria geltona lempa. Tuščia ir tylu lyg kape.

– Nedaryk nieko kvailo, – įspėjo Denisonas. – Neverta.

Sara pamatė, kad durys vėl ėmė vertis. Tai jos vienintelė galimybė. Stipriai pastūmė Denisoną – taip, kad jis prarado pusiausvyrą ir griuvo už lifto durų ant rūsio grindų.

– Sara, Sara… prašau…

Durys užsivėrė.

Susijaudinęs Endrius Bačenonas, – kaulėtas veidas išvargęs, pečiai sulinkę, – puolė prie Vagnerio, vos tik šis įžengė į Reabilitacijos centro registratūrą.

– Kur ji? – reikliai paklausė Vagneris.

– Atėjusi Sara buvo tikra isterikė. Laimė, vienas iš mūsų konsultantų įstengė ją nuraminti. Sara nesakė, kad į ją kėsinosi fiziškai, bet, manau, reikėtų paguldyti į ligoninę ir ištirti psichiką. Ji kaip pamišusi. Žinoma, aš užjaučiu, bet, kai pacientai ateina ir…

– Užsičiaupk! – riktelėjo Vagneris.

Plonos Bačenono lūpos iš karto sustingo. Vagneris lyg pistoletą nukreipė pirštą į Bačenoną.

– Kur ji?

– Pono Grosmano kabinete. Klausykit, detektyve, mes visi sukrėsti. Jei kuo nors galėtume padėti…

– Jau sakiau, kuo galite padėti…

Bernis prisitraukė prie Saros vežimėlį, apkabino ją per pečius. Kai durys atsivėrė, abu pakėlė galvas. Vagneris priėjo prie Saros.

– Jis tave sumušė? Reikia gydytojo?

Sara buvo išblyškusi, bet akys žvelgė giedrai.

– Ne.

– Kas atsitiko?

– Tas šunsnukis Denisonas užrėmė ją tarnybiniame lifte – štai kas atsitiko, – įsiterpė Bernis. – Kodėl su ja nebuvo policininko?

Vagneris nekreipė į jį dėmesio, nenuleisdamas akių nuo Saros.

– Džonas laukia Denisono prie namo. Pasiuntėme žmones ir į jo darbą, jei ten ateitų. Turi duoti parodymus, Sara. Bet nenorėčiau čia.

– Tik jau nevešit jos į nuovadą, – paprieštaravo Bernis.

– Mano namai Lagūnoje, – paaiškino Vagneris. – Automobiliu nereikės nė dešimties minučių. Išgersim arbatos ir pasikalbėsim. – Jis pažvelgė į Bernį. – Jei norit važiuoti kartu, neprieštarausiu.

– Viskas bus gerai, Berni, nesijaudink.

– Nakvosi pas mane? – paklausė Bernis.

– Susiklosčius tokiai padėčiai, – įsiterpė Vagneris, – manau, būtų protingiau apgyvendinti Sarą viešbutyje, policija prižiūrėtų. Pažadu, mes ja pasirūpinsime.

Sara prisiminė Alegrą – jis taip pat prisiekinėjo ją saugosiąs.

Sara žiūrėjo į tamsius debesis, pasiruošusius pratrūkti lietumi. Vagneris padėjo išlipti iš automobilio prie savo siauro daugiabučio namo Lagūnoje.

– Keista, – tarė ji. – Taip ilgai buvo gražus oras, o nuo Melanės žmogžudystės nesiliauja liję.

– Aš kaip toje dainoje pažadėsiu tau, kad saulutė pasirodys rytoj, – švelniai paerzino Vagneris.

Sara nusišypsojo.

– Tu mielas vaikinas, Vagneri.

– Taip, taip. Visos tą sako.

Jis įleido ją į švelniai oranžinį namą ir nusivedė į antrą aukštą.

– Gražu, – tarė Sara, įėjusi tiesiai į svetainę: baltos sienos, pilka kiliminė danga. Pušinės žaliuzės buvo atitrauktos, pro langus matyti Lafajeto parkas.

Sara pasijuto dar didesnė apsileidėlė, palyginusi savo namų netvarką su švariu, šiuolaikišku Vagnerio butu. Netgi didžiulė stiklinė peleninė ant staliuko be jokios dėmelės, nors kambaryje buvo justi silpnas cigarečių kvapas. Baldų mažai: sulankstomoji sofa, juodas lakuotas kavos staliukas, pora pintų krėslų su spalvingomis kartūninėmis pagalvėlėmis – rytietiško stiliaus, Sara spėjo, kad Vagneris krėslus pirko Japonų mieste netoliese. Ant sienų jokių paveikslų, tik didelis veidrodis sidabriniais rėmais virš židinio, šis atrodė, lyg jo niekada nekūrentų.

– Ar seniai čia gyveni? – Sara tyčia pradėjo nereikšmingą pokalbį, nenorėdama prisiminti slegiančio susidūrimo su Denisonu, nenorėdama galvoti apie tuos keliančius nerimą dalykus, kuriais jis kaltino Džoną.

– Maždaug šeši mėnesiai. Dar nespėjau tinkamai įsirengti, tik nusipirkau kelis reikalingiausius daiktus. Trūksta moters rankos?

– Labai švaru.

Vagneris šyptelėjo.

– Todėl, kad beveik nebūnu namie. Klausyk, užplikysiu arbatos. Pailsėk kelias minutes. Kai būsi pasiruošusi, papasakosi, kas tarp judviejų su Denisonu įvyko.

Vagneris jau iš automobilio pasikalbėjo su porininku. Nenuostabu, kad Alegras nerado psichiatro nei namie, nei darbe – dingo išsigandęs, kad nesuimtų. Vagneris nuėjo į virtuvę užkaisti arbatinuko.

– Gyveni vienas? – paklausė Sara.

– Taip. Kelis mėnesius gyvenau Berklyje su viena moterimi, bet ji nusprendė, kad neištvers policininko.

– Gaila. – Sara sunėrė rankas ant krūtinės ir vėl nuleido pajutusi besidaužančią širdį.

– Nesigailėk, – atsišaukė jis. – Mes nebuvom vienas kitam skirti.

Vagneris grįžo po kelių minučių, nešinas dviem garuojančiais puodeliais.

Sara sėdėjo pintame krėsle. Padėjęs puodelius ant staliuko, Vagneris atsisėdo šalia, iš kišenės išsitraukė diktofoną.

– Pradėsim? – švelniai pasiūlė.

Sara užsikirsdama ėmė kalbėti. Buvo ypač sunku pasakoti apie tai, ką Denisonas kalbėjo apie savo ir Melanės intymų gyvenimą. Bet kokia prasmė slėpti nuo Vagnerio? Jis jau skaitė Melanės dienoraščio ištraukas.

– Prisiekia esąs nekaltas, – tarė Sara. – Buvęs pas Emą tik valandą. Ji laukusi kito. Anot Bilo – Romeo.

– Žinoma, – sarkastiškai pritarė Vagneris.

– Įmanoma. Aš nežinau. Atrodė, Denisonas labiausiai rūpinasi savo brangiąja reputacija. Tai nevisiškai atitinka mano nuomonę apie Romeo.

– Kodėl ne?

– Nemanau, kad Romeo kas nors rūpi be jo manijos. Niekas nesvarbu – tik aukų gundymas.

– Romeo – geras aktorius. Ar jau viską pasakei?

Viską, išskyrus tą Denisono numestą bombą apie Džoną, jo žmoną ir Melanę. Sara sėdėjo grąžydama rankas ant kelių.

Vagneris pasilenkė į priekį.

– Kas tau, Sara?

– Nieko. O jei… o jei jūs vėl suklydot? Jei tai ne Bilas?

– Jis susijęs su trimis aukomis. Dvi iš jų gydė, buvo vedęs… tavo seserį. Liudytojai jį matė einantį į Emos butą žmogžudystės vakarą. Dėl Dievo meilės, Sara, jis vos nepribaigė tavęs lifte.

Sara išblyško.

– Atleisk. Aš toks nejautrus menkysta… – Vagneris atrodė priblokštas.

– Ne, – pertraukė ji. – Tu nesi menkysta, Maiklai. Tu geras, jautrus, padorus vaikinas. Tikriausiai tu teisus, turbūt tai Bilas…

– Ne, pala. Ir tu teisi, Sara. Negalim nekreipti dėmesio į kitas versijas, kol neįrodysim, kad tai Bilas. Tikrinam ir tavo kaimyną – tą persirenginėjančią karalienę. Džonas pasakojo apie tavo įtarimus.

Sara pažvelgė Vagneriui į akis.

– Ar žinojai, kad Džonas su žmona gydėsi pas Melanę?

– Ką? Kodėl paklausei? Juk kalbėjom apie bylą prieš Denisoną ir tą karalienę.

Sara dvejojo.

– Ryšys yra. Bent jau su Bilu Denisonu.

– Nesuprantu. Koks ryšys?

– Tik atsakyk į klausimą. Ar žinojai?

– Na… – nutęsė jis.

– Žinojai… – Sara pajuto, kaip sugniaužė širdį.

Vagneris atsiduso.

– Ji man sakė, bet kaip tai susiję…

– Melanė sakė?

– Žinoma, ne. Džono žmona, Greisė.

– Pažinojai Greisę?

– Ne itin. Pirmą kartą daugiau pasikalbėjome po dienos ar dviejų, kai ji atsiėmė kaltinimą prieš Džoną. Ji man paskambino, paprašė susitikti išgerti kavos.

– Kodėl norėjo susitikti?

– Nežinau, gal kad mudu porininkai.

– Kaip suprasti?

– Ji sielvartavo, kad Džonas išsikėlė iš buto, kad nori skirtis.

– Ir? – Sara traukte traukė iš jo žodžius.

– Ir manė, gal įstengčiau jį perkalbėti. Tai aš pasiūliau jiems drauge nueiti pas psichiatrą. Greisė prisipažino, kad jau lankosi, o Džonas nesutinka pas jį vaikščioti. Minėjo vyrą. Neprisimenu pavardės, bet ne Denisoną.

– Džonas pasakojo, kad kai ji nusižudė, jie jau gyveno atskirai, bet neminėjo, kad norėjo skirtis. Ar jis grįžo pas ją?

Vagneris papurtė galvą.

– Po mėnesio ji vos nenusinuodijo tabletėmis. Džonas nieko nesakė apie tai.

– Greisė pasakė?

– Ji paskambino po dviejų savaičių. Tikriausiai atrodžiau jai kaip laiptelis prie Džono. Tada ir pasakė, kad lankėsi pas tavo seserį. Man atrodo, kad jai kildavo haliucinacijų.

– Ką turi galvoj?

– Kalbėjo visokias kvailystes. Žinai, kaip būna…

– Ne, nežinau, – tarė Sara. Vagneriui išsisukinėjant jos nerimas augo.

– Neatsimenu, ką ji tiksliai sakė, Sara.

– Sakė, kad Džonui patinka mano sesuo?

Vagneris gūžtelėjo pečiais. Paskui, pastebėjęs besisukantį diktofoną, išjungė.

– Greisė buvo trenkta, Sara.

– Jam patiko Melanė, – nepasidavė Sara. – O Melanei patiko Džonas. Pats Džonas sakė.

– Gerai, tai kodėl klausi manęs?

– Todėl, kad nežinau, ar tas potraukis prasidėjo prieš Greisės savižudybę, ar po jos, ir kiek toli jie nuėjo.

– Kur tu suki, Sara?

– Tai ne aš, tai Bilas…

– Ką jis tau sakė? Kad tarp Džono ir Melanės kažkas buvo? Nesąmonė, Denisonas įtūžęs.

– Bet nebūtinai meluoja. – Sara negalėjo nusikratyti jausmo, kad žvelgia į viską per tankią užuolaidą.

– Sara, paklausyk. Tu pasijusi daug geriau, kai sučiupsim Denisoną ir rasis daugiau įrodymų. Daugybė žmonių tuo užsiima. Pora jų vaikšto po sekso klubus, šiandien ir pats dar apeisiu. Kas nors atpažins Denisoną, ir mozaika bus sudėliota. Pamatysi.

Kodėl jis taip stengiasi ją įtikinti?

Vagneris giliai užsitraukė dūmo, pakilo, pasiėmė striukę. Iš kišenės iškrito popieriaus lapas ir nuskrido prie Saros kojų. Ji pakėlė, norėjo paduoti Vagneriui, bet pastebėjo Alegr pavardę viršuje. Sara pažvelgė atidžiau. Greisės Alegr skrodimo išvados. Ji greit pakėlė akis į Vagnerį.

– Kas čia?

– Nieko. – Vagneris išplėšė lapą jai iš rankų. – Ei, mūsų arbata vėsta. Einu pašildysiu, – pasakė gesindamas cigaretę į nepriekaištingai švarią peleninę.

Sara nusekė Vagnerį į virtuvėlę. Jis vėl įjungė viryklę.

– Kodėl pasiėmei tą pranešimą, Maiklai?

Jis žiūrėjo į nušveistą vis neužverdantį arbatinuką.

– Kaip sakydavo mano mama – kai ko nors labai lauki, niekaip neįvyksta.

– Pakaks, Maiklai. Jei ką žinai, klok.

Jis nenoriai atsigręžė.

– Tu įsimylėjusi Džoną, Sara?

– O Dieve, tu tikrai ką nors žinai.

Nespėjus jam atsakyti, suzvimbė pranešimų gaviklis, išgąsdindamas abu.

– Reikia paskambinti, – žvaliai tarė Vagneris, eidamas prie sieninio telefono.

Vagneris stovėjo nugara į Sarą, arbatinukas jau švilpė, nustelbdamas jo žodžius. Kol Sara perkėlė arbatinuką ant šaltos kaitvietės ir išjungė degiklį, Vagneris padėjo ragelį. Jis neatsigręžė ir Sara nematė jo veido, užtat matė nulinkusius pečius.

– Kas atsitiko?

– Denisonas atkrinta, – Vagnerio balse pasigirdo įtampa, lyg būtų stengęsis neparodyti nusivylimo ir pykčio.

– Ką? Kodėl?

– Skambino Rodrigesas. Iš Gailestingumo ligoninės.

– Kas guli Gailestingumo ligoninėje? – Ar Denisonas taip pat mėgino nusižudyti? Jis tikrai atrodė prislėgtas. O gal dar blogiau – vėl Romeo ką nors nužudė? Ar ji kalta dėl dar vienos žmogžudystės?

– Ne kas guli, o ką rado.

– Nesuprantu.

Vagneris atsisėdo prie virtuvės stalo.

– Rodrigesas apklausė Denisono kolegą. Dirba viename kabinete.

Sara atsisėdo priešais.

– Karlą Torpę?

– Taip. Torpė gyrė gerą Denisono būdą, paminėjo, kad Denisonas pasisiūlė būti kaulų čiulpų donoru Torpės sūnui, kuriam prieš metus nustatė vėžį. Bilui atliko tyrimus.

– Gailestingumo ligoninėje? – Sara vis dar nieko nesuprato.

– Rodrigesas patikrino Denisono kraujo tyrimus. Iš pradžių manė, kad pagaliau pasiekė pergalę. Denisono ir Romeo ta pati kraujo grupė ir rezus faktorius – A pliusas. Atsižvelgiant į kitus įkalčius, to pakaktų Denisonui sulaikyti, paimti kraujo ir atlikti visą DNR tyrimą.

– O kas ne taip?

– Rodrigesas kortelėje pastebėjo kitą skaičių. Jo leukocitų antigenas. Rodrigesas sako, kad tai histologinio suderinamumo tyrimas. Kad ir kaip ten būtų, jis paskambino mūsų teismo medicinos ekspertui, ir, atrodo, kad Romeo ir Denisono leukocitų antigenas nesutampa.

– Tai automatiškai išbraukia Bilą iš įtariamųjų sąrašo?

– Taip. Teismo medicinos ekspertas dar patikrins, bet…

– Neteikia vilčių, – liūdnai užbaigė Sara.

– Tu vis tiek gali apkaltinti jį pasikėsinimu.

Sara netgi neatsakė į šį pasiūlymą.

Virtuvėje pakibo keista tyla, tik tyliai šnypštė arbatinukas. Vagneris prisidegė kitą cigaretę, užsitraukė, išpūtė dūmus.

– Dar lieka tavo kaimynas, Vikė, ar ne? Mums reikės gauti jo nuotrauką, kurioje jis vyras.

– Galiu gauti, – tarė ji.

– Ką?

– Jis turi. Aš mačiau. – Taip, reikia pasidomėti Vike. Sara jau seniai įtaria transvestitą. Jei kas nors iš klubo prisimintų jį, o gal net su viena iš aukų…

Ji pamatė susirūpinusią Vagnerio išraišką.

– Kas?

– Nieko.

– Tu nemanai, kad tai Vikė. Tada… kas?

Vagneris nervingai perbraukė per plaukus.

– Nesakiau, kad tai ne Vikė.

Sara trinktelėjo delnais per stalo viršų.

– Velniop, Maiklai! Užteks vaikščioti ratais. Šitaip nieko nebus. Kodėl pasiėmei Greisės Alegr skrodimo aprašymą? Kodėl slėpei, kad tarp Džono ir Melanės buvo romanas? Mums abiem kyla tos kvailos mintys, kad tai… kad tai jis. Tikinam save, kad išsikraustėm iš proto, bet…

Suskambėjo telefonas.

– Gyvas vargas, – Vagneris tyliai nusikeikė. – Kas dar?

Jis pakėlė ragelį. Po akimirkos tarė:

– Pala. – Ir atkišo ragelį Sarai. Veide trūkčiojo raumuo. – Tai jis.

Sara viską perskaitė Vagnerio veide. Ledine ranka paėmė ragelį, nenukreipdama žvilgsnio nuo Vagnerio.

– Džonai?

– Bernis sakė, kad Maiklas nusivežė tave pas save. Ar viskas gerai?

– Taip.

– Nori pareikšti kaltinimą Denisonui dėl pasikėsinimo? Bijau, kad tai ir viskas prieš jį. Kitais atžvilgiais jis švarus. Vienas iš mūsiškių…

– Maiklas jau kalbėjosi su Rodrigesu, – pertraukė ji bespalviu balsu.

– Atkrito dar vienas puikus įtariamasis. Visa grupė raunasi plaukus nuo galvų, mes tokie nusivylę. Rodrigesas nori skambinti į psichiatrijos ligoninę. Kai pagalvoju, kad tas gudrus niekšas šaiposi iš mūsų, sukiodamasis aplink…

Saros akys nuo įsitempusio Vagnerio veido nukrypo į langą. Prasidėjo liūtis. Sara vėl pasinėrė į praradimų ir sąmyšio jūrą.

– Klausyk, šiandien man jau visko gana, – tarė Džonas. – Užsuksiu pas Maiklą ir mes…

– Ne, – riktelėjo Sara, nepajėgdama nuslėpti išgąsčio.

– Maniau, gal papietautume kartu. Prašau, Sara. Žinau, ką tu jauti. Negaliu to ištverti.

Kaupėsi ašaros. Negalėjo jų sulaikyti. Ar jauti mano meilę ir atsidavimą?.. Žada nepakartojamą malonumą, kokį tik aš tau galiu suteikti. Žinau, tu kenti. Žinau, ko tau reikia… Nes tik aš tave suprantu…

Ji maldaujamai pažvelgė į Vagnerį. Jis paėmė ragelį.

– Džonai, ji labai sukrėsta. Gal Denisonas ir ne mūsų berniukas, bet mirtinai ją išgąsdino, užspeitęs į kampą.

– Leisk man dar pakalbėti su ja, Maiklai.

Vagneris klausiamai pažvelgė į Sarą. Ji papurtė galvą.

– Duok jai laiko, Džonai.

– Po perkūnais! Duok ją!

Vagneris užjaučiamai spustelėjo Sarai petį ir uždengęs ragelį tarė:

– Turi su juo pakalbėti, Sara.

Ji nenoriai paėmė ragelį ir prisiversdama ištarė:

– Klausau.

– Sara, žinau, kokia tu išsigandusi. Aš ketinu tave pasiimti, nuvežti į viešbutį, užregistruoti kita pavarde. Korkis bus su tavim. Ir aš visą laiką būsiu. Galėsi užsirakinti, užsikabinti grandinę, elgtis kaip tik nori, kad tik pasijustum saugi. Neprileisiu jo prie tavęs. Sakiau tau anksčiau, ir tu manim tikėjai. Juk dar tiki manim, Sara?

– Taip, tikiu tavim, – milžiniškomis pastangomis ištarė ji. Ranka nusviro, ragelis išslydo.

Vagneris vos spėjo jį pagauti.

– Džonai, klausyk, Sara blogai atrodo. Manau, ją reikia nuvežti pas gydytoją. Gal paskirtų kokių nors vaistų nuo nervų.

– Feldmanui, – kimiai tarė Sara, atsiremdama į sieną.

– Ji nori nuvažiuoti pas daktarą Feldmaną. Aš ją pamėtėsiu į institutą. Paskambinsiu tau iš ten, kai Feldmanas ją apžiūrės, gerai?

Alegras patylėjo.

– Gerai, bet paskambink, kai tik ką nors sužinosi. Ir Maiklai…

– Klausau.

– Pasakyk jai…

– Ką?

– Nieko. Pats pasakysiu, kai pamatysiu.

Vagneris pakabino ragelį.

– Paskambinti Feldmanui, pažiūrėti, ar laisvas?

Sara nesiklausė. Veidas išraudo, lūpos trūkčiojo. Ji manė, kad pamilo Džoną, dabar galvoja, kad galbūt Džonas – Romeo. Kodėl augantis įtarimas – ir jos, ir Vagnerio – nekeičia jos jausmų?

Ar taip nutiko Melanei? Ir Emai? Ir kitoms? Ar Romeo – Džonas – visas užhipnotizavo? Kaip ir ją? Jos taip pat mylėjo jį? Netgi suvokusios tiesą? Ar ir ji trokšta jo siūlomo atpirkimo? Už nuodėmes? Ji net išpažino jas. O Dieve, jis ją suviliojo…

– Sara.

– Pasakyk, kodėl pradėjai jį įtarti? – nusiminusi paklausė ji.

– Aš jo neįtariu.

– Kodėl? – nepasidavė ji. – Dėl to, kad geria? Ar kad turėjo romaną su Melane, kol žmona pas ją dar gydėsi? Tu tai žinojai? Greisė suprato ir pasakė tau?

– Sara, prašau. Neįmanoma, kad žmogus, su kuriuo dirbu beveik metus, kuris man tikrai patinka, laisvalaikiu būtų beprotis žmogžudys.

– Manai, kad aš noriu tuo patikėti? Mane pykina vien pagalvojus apie menkiausią galimybę.

– Manai manęs nepykina?

– Tai kodėl paėmei Greisės skrodimo rezultatus?

Jis neatsakė. Dar blogiau – nukreipė žvilgsnį.

– Ką nors įtarei, Maiklai. Taip? – Ji sunkiai alsavo. – Manai, jis nužudė Greisę?

– Tyrėjas tai įvertino kaip savižudybę.

Atrodė, mažoje virtuvėlėje nebėra oro. Sara nuslinko į svetainę ir vaikštinėjo pirmyn atgal. Vagneris nuskubėjo iš paskos. Pavaikščiojusi minutę ar dvi, Sara krito į vieną iš krėslų.

– Kada… Greisė mirė?

Vagneris atsisėdo ant sofos priešais.

– Prieš septynis mėnesius.

– O… Diana Korbet?

– Sara, darai didelį šuolį.

– Pakaks, Maiklai. Ir tu darai tokį pat šuolį, abu tai žinom, – kiekvienas žodis alsavo neviltimi. Maldauju. Tik ne Džonas. Bet kas, tik ne Džonas.

Vagneris atsidūsėjo.

– Žmogžudystės prasidėjo praėjus kelioms savaitėms po Greisės mirties. Bet kas iš to? Tarkim, Greisė sakė, kad išgėręs Džonas būdavo šiurkštus, bet vienas dalykas – trinktelėti žmonai, kai ji tau įkyri, o visai kitas – daryti tai, ką Romeo darė savo aukoms.

– Ar tu iš karto įtarei žmogžudystę? – jos balsas buvo keistai ramus.

– Žinoma, ne. Ir dabar neįtariu. Kai Džonas atėjo tą rytą ir pasakiau jam, ką mums pranešė apie Greisę, jis atrodė visiškai palūžęs.

Sara pervėrė jį žvilgsniu.

– Ir pagiringas?

– Jis visada atrodė pagiringas.

– Jau tada įtarei. Matau iš tavo veido, Maiklai.

– Ką mes darome, Sara? Liaukimės. Prašau.

– Pasakyk man. – Daugiau jokių šešėlių. Jokių paslapčių. Kad ir kokių baisių.

Vagneris išblyško.

– Nežinau. Visko galėjo būti. Džonas gyveno vos už penkių minučių kelio nuo jos. Ji nepaliko jokio raštelio. Kišenėje buvo lėktuvo bilietas. Jis į darbą atėjo vėlai.

– Jei ji turėjo išvažiuoti, tai kodėl jis norėjo… jos nusikratyti?

Vagneris pakėlė akis į lubas.

– Greisė skambino man kelios dienos prieš tą įvykį. Sakė ketinanti įkalbėti Džoną pamėginti dar kartą. Jei grįžtų iš Havajų pailsėjusi, įdegusi, nusiraminusi – galbūt jis vėl panorėtų susitaikyti.

Sarai mirguliavo akyse.

– Manai, kad išstūmė ją pro langą?

– Mudu įsivaizduojame neįmanomus dalykus. Aš tau įrodysiu, tik duok man porą dienų…

– Noriu viską žinoti, Maiklai. Po perkūnais, privalau žinoti. Kas dar?

Vagneris atsiduso, patylėjo.

– Na, gerai. Šiandien kai ką sužinojau. Kai kas skambino, ir mane labai sukrėtė. Nieko ypatingo – tiesiog sutapimas.

– Klok.

– Karena Ostin, trečioji Romeo auka, susitikinėjo su policininku. Pasakojo draugei. Aš tik šiandien sužinojau. Dar nesakiau… Džonui. – Jis pažvelgė į Sarą, atrodė nusiminęs, kenčiantis. – O dar tu, Sara. Džonas tave prisijaukino.

– Kaip Melanę?

Vagneris nukreipė žvilgsnį.

– Nežinau, ar tarp jų buvo romanas. Tikrai nežinau, prisiekiu. Bet kai Melanė pradėjo mus konsultuoti, jaučiau, kad kažkas tarp jų yra. Neslėpsiu, ji ir man patiko. Mokėjo patraukti… – Vagneris užsidengė rankomis veidą. – Viešpatie, niekada nemaniau, kad šitaip baigsis…

Sara atitraukė Vagnerio rankas ir laikė jas. Jis dėkingas šyptelėjo.

– Tada, kai šeštadienio naktį išgirdau tavo klyksmą, įsiveržiau į kambarį ir radau jį…

– Nereikia, – paprašė ji. – Jau sakiau tau, kad per stipriai sureagavau. Jis manęs neskaudino. Aš išsigandau. Prisiminiau visokiausių įvykių iš vaikystės – baisių dalykų. Viskas taip susipainiojo, pasijutau išmušta iš vėžių.

Vagneris paglostė drėgnus sulipusius Saros plaukus.

– Viskas greit baigsis, Sara. Pažadu.

Sara suspaudė jo ranką, akyse sužibo vilties kibirkštėlė.

– Pala. Tą vakarą, kai Romeo mėgino įsilaužti į mano butą, Džonas buvo su manim. Juk negalėjo tuo pačiu metu būti kitur?

Vagneris taip pat nušvito.

– Tikrai ne.

Sara pamėgino prisiminti visus to lietingo vakaro įvykius – ėjo vakarieniauti, grįžo į jos butą, nuėjo į virtuvę, tuo metu Džonas nešė į vonios kambarį šlapią striukę.

Ji aiktelėjo.

– Kas?

– Jis galėjo tai padaryti tada.

– Apie ką kalbi?

– Aš negirdėjau, kad kas nors mėgintų atidaryti užkaltą vonios langą. Tik Džonas girdėjo. Kas gali garantuoti, kad neatlupo to lango anksčiau? Jis nuėjo į vonios kambarį vos mums grįžus. Galėjo viską surežisuoti, kad turėtų priežastį išeiti iš buto tariamai gaudyti Romeo. Kol jis buvo išėjęs, kažkas pakišo laišką po durimis. Viešpatie, kaip lengva.

– Neskubėk, – tarė Vagneris. – O Vikė? Ir tas transvestitas galėjo tai padaryti – atplėšti langą, pakišti laišką. Tikrai galima viską suversti jam. Reikia tik vienos grandies, ir turėsim visą grandinę. Paskui graušimės, kam taip šlykščiai įtarinėjom Džoną.

Sara ne mažiau už Vagnerį, gal net daugiau, norėjo pirštu parodyti į kitą įtariamąjį. Juk ji pirmoji atkreipė dėmesį į Vikę. Suskambėjo telefonas. Vagneris išsiblaškęs ištiesė ranką.

– Ką jūs ten veikiat?

Vagneris nukreipė žvilgsnį į Sarą ir lūpomis ištarė:

– Džonas.

Sara išblyško.

– Jai bloga, Džonai, – tarė Vagneris. – Atsigulė. Jau ketinau skambinti Feldmanui, paprašyti atvažiuoti. Kaip manai, ar psichiatrai lanko ligonius namie?

– Aš jam jau skambinau, – tarė Alegras. – Maniau, ji ten. Pakviesk ją prie telefono, Maiklai.

Vagneris atkišo ragelį Sarai. Ši pašėlusiai papurtė galvą.

– Ji miega, Džonai. Gal nežadinsiu.

– Klausyk, aptikau dar vieną pėdsaką, ketinu patikrinti, bet pranešk, kai ką nors sužinosi. Feldmanas sako, kad ją reikėtų porai dienų paguldyti į ligoninę stebėti. Jei ne, nuvežk į „Rojalio“ viešbutį, užregistruok Vilson pavarde, Siuzanos Vilson. Jei paguldytų į ligoninę – taip pat tokia pavarde. Po dvidešimties minučių pasiųsiu ten Korkį.

– Kokį pėdsaką turi?

– Tikriausiai dar viena aklavietė. Jei kas – pranešiu. Kai Sara pabus, pasakyk, kad galvoju apie ją.

– Taip, žinoma, pasakysiu, Džonai.

Po valandos Sara buvo Stenlio Feldmano kabinete. Jis atidėjo susitikimą su dviem pacientais, kad ją priimtų.

Iš pradžių Sarą apėmė keista, siurrealistinė nuotaika, lyg Feldmano kabinetas būtų ramus, nepaliestas kokonas, visiškai atskirtas nuo pasaulio, nevaldomai skriejančio už šio kambario sienų. Feldmanas sėdėjo įprastoje vietoje, prie rašomojo stalo, sukeitęs rankas ant tamsiai žalio aplanko, dešinėje – bloknotas. Atrodė, psichiatras ramiai laukia, kokiais žodžiais Sara jį apibūdins: ramus, susirūpinęs, abejingas, pasibjaurėjęs, švelnus, susinervinęs, geidulingas. Bet ar jis tikrai peržengė ribą? O gal tik jos vaizduotė peržengė?

Sara beveik panoro išsitiesti ant juodos odinės kušetės, galvūgalyje – švari servetėlė. Jautėsi išsekusi, traukė atsigulti, vis dėlto pasirinko kėdę priešais Feldmaną. Mėgino, kaip ir psichiatras, sukryžiuoti rankas prieš save, bet nepajėgė – tik gniaužė ir grąžė.

– Nežinau, kodėl atėjau.

Feldmanas linktelėjo.

– Anksčiau pajėgdavau nuskandinti mintis, bet dabar jos ten nelieka. Žinau, manot, kad šitaip geriau, bet mane plėšo į gabalus. – Ji kimiai nusijuokė. – Labai simboliška.

Sarai neprasprūdo, kad psichiatras susiraukė, bet žvelgė užjaučiamai.

– Taigi manai, kad psichinės kančios tave graužia iš vidaus, o Romeo ketina smogti iš išorės – dvi galingos, griaunančios jėgos. Kad pasijustum saugi, kiekvieną reikia atskleisti ir sunaikinti.

Sara dvejojo.

– Aš dar ne apie viską pasiruošusi kalbėti, bet reikės, kai ateis laikas. Jei iš viso ateis…

– Bijai, kad tavo laikas baigiasi?

– Romeo suviliojo mano protą, o dabar… – jos balsas virptelėjo. – Manau, ėmė gundyti kūną. Sakė, kad saugausi jam, kad tik jis privers mane degti. Ir tai tiesa.

– Kas tiesa?

Atsakymas pareikalavo dar didesnių pastangų.

– Kad pamilau žmogų, galbūt planuojantį nužudyti mane, – kimiai tarė ji.

– Džoną Alegrą?

– Ir jūs taip manot.

Feldmanas papurtė galvą.

– Tik žinau, kad jis tau neabejingas. Aiškiai buvo matyti, kai buvo užėjęs pasikalbėti. Ir kai neseniai skambino…

Saros akys prisipildė ašarų.

– Aš tiek daug papasakojau Džonui. Bet jei jis Romeo, tai iš pat pradžių suprato mane daug geriau, negu aš pati save.

– Ką suprato?

Sara grąžė rankas.

– Kad aš tokia pat kaip Melanė. Ir kaip kitos. Kad nesąmoningai trokštu prievartos, pažeminimo, kančios. Nes tebemyliu jį. Netgi žinodama, kad jis – mano kankintojas, mano žudikas. Apėmė toks siaubingas bejėgiškumas – kad mano likimas jau seniai nulemtas. Ir Romeo geriau už mane žino, kad niekur nepabėgsiu. Visad reikia mokėti už nuodėmes.

– Papasakok man apie tą kitą Sarą.

Ji nesuvokdama pažvelgė į Feldmaną.

– Kokią kitą Sarą?

– Tą, kuri pamilo.

– Žmogžudį? Beprotį?

– Luktelėk. Trumpam atmeskim tą prielaidą. Juk tai ir tėra prielaida?

– Taip. Dabar mes, tai yra policija, tikrina kitą įtariamąjį – mano kaimyną, – Saros balse pasigirdo vilties kibirkštėlė.

Feldmanas sunėrė rankas. Atrodė įspūdingai ramus.

– Taigi papasakok, ką jauti mylėdama.

– Niekad nemaniau, kad pajėgsiu ką nors pamilti. Na, taip, myliu savo draugą Bernį. Bet turiu galvoje… – Ji nerado žodžių, kaip pasakyti.

– Seksą?

– Taip, – tarė išraudusi, bet tuoj vėl išbalo. – Tačiau aš ir tą sugadinau. Sekse labiau sugebu nuvilti, negu patenkinti.

– Šiomis aplinkybėmis tikriausiai pasielgei protingai, Sara. Jei manai, kad Džonas Alegras – Romeo…

– Galvojat, kad todėl jį myliu? Nes manau, jog jis Romeo? O ne todėl, kad ne Romeo?

– Ar taip tau pačiai atrodo?

– Galėjau lažintis iš milijono dolerių, kad sviesit tai man į veidą, Feldmanai.

– Svarbu, kaip tau pačiai atrodo, Sara.

– Aš vis dar kabinuosi už vilties, kad tai Vikė – mano kaimynas transvestitas. Suprantu, kad bjauru šitaip galvoti, visiškai nepriimtina, bet verčiau Vikė negu Džonas. Verčiau bet kas negu Džonas.

– Taigi pati atsakei į savo klausimą.

– Į kurį? Turiu jų visą krūvą.

Feldmanas padarė savo reikšmingąją pauzę – davė laiko pačiai suvokti.

Neužtruko ilgai.

– A, ar myliu Džoną Alegrą dėl to, kad jis Romeo, ar dėl to, kad ne Romeo.

Feldmanas šyptelėjo – Saros atpildas.

O Sara, vis girdžiu jūsų balsus vestibiulyje tą naktį. Girdžiu tavo balse sumišimą ir ašaras, jo įtūžį ir melą. Verkiu po apklotu, dar šiltu nuo jo kūno, jausdama savyje dar šiltą jo sėklą. Nekęsdama jo. Mylėdama jį. Sara, Sara, atleisk man, Sara.

M. R. dienoraštis

24

– Norėčiau, kad apsigalvotum, Sara, – tarė Vagneris važiuojant iš Feldmano kabineto Misijos rajono link.

Nustojo lyti. Saulė kaitino netgi per rūką.

– Neapsigalvosiu.

– Tada leisk man…

– Pats žinai, kad mano planas geresnis.

– Bet daug rizikingesnis tau, – nesutiko Vagneris.

– Ne, jei tinkamai suvaidinsi savo vaidmenį.

– Žinau, abu turim vilčių, Sara, bet reikia pripažinti, kad tai ilga istorija. Netgi jei kuriame nors klube atpažintų tavo kaimyną toje dešimties metų senumo nuotraukoje…

– Tai būtų pradžia. Galėtume sekti toliau, – nepasidavė ji. Norėjo įžvelgti nors optimizmo šešėlį, bet Vagnerio veidas kėlė nerimą savo ramumu.

– Negali atsikratyti įtarimų dėl Džono, ar ne? Nori nuraminti mane? Ar bent tiki, kad Vikę išvis galima įtarti?

– Žinoma. Argi sutikčiau su tuo rizikingu planu, jei netikėčiau?

– Bet… – Sara žinojo, kad „bet“ lieka.

Vagneris gūžtelėjo pečiais.

– Nuo tavęs nieko nenuslėpsi, Sara. Turėsiu parodyti ir jo nuotrauką. – Nereikėjo nė paminėti Džono vardo.

– Tu nieko nerasi, – grėsmingai tarė Sara.

– Aš nieko nerasiu, – sutiko Vagneris.

Sara pažvelgė į jį. Ar jis tuo tiki?

Kelias minutes abu tylėjo, tik ūžė „Ugnies paukščio“ variklis.

Jie sustojo prie raudono turgaus šviesoforo. Gatvėje berniūkštis siūlė laikraščius. Antraštėse mirgėjo Romeo vardas. Vagneris pažvelgė į Sarą ir vėl nukreipė žvilgsnį į šviesoforą.

– Ant Greisės veido buvo mėlynių. Taip parašyta skrodimo protokole.

Sara krūptelėjo nuo šios pastabos.

– Na ir kas? Ji krito iš septinto aukšto, ar ne?

– Nukrito ant pakaušio.

– Ką tuo nori pasakyti?

– Nieko.

– Bet taip nemanai. Tai kodėl jos mirtį palaikė savižudybe?

– Tavo sesers ir ligoninės psichiatrų išvada. Abiejuose pranešimuose teigiama, kad ji turėjo stiprų polinkį į savižudybę ir kelis kartus nesėkmingai mėgino nusižudyti. Teismo medicinos ekspertas paaiškino, kad mėlynės veide galėjo atsirasti nuo sužeidimų krintant. Netoliese buvo stulpas, galbūt veidu atsimušė į jį prieš kūnui nukrintant ant šaligatvio.

– Bet tu taip nemanai. Manai, kad tą rytą ji pasikvietė Džoną, maldavo dar kartą pamėginti gyventi kartu. Jis supyko, vėl ją sumušė. Ji pagrasino iškelti kaltinimą, jis išsigando ar įtūžo ir išmetė ją pro langą. Taip? – rėkė Sara.

– Velnias, Sara, neužmušk žinianešio.

– Netgi jei taip ir atsitiko – bet aš to neteigiu, kodėl tai būtų pastūmėję Džoną sadistiškų žmogžudysčių maratonui? Jo žmona nebuvo išprievartauta, išniekinta, jos širdis nebuvo išplėšta. Neatitinka Romeo įvaizdžio.

– Nežinau, gal tai jį išprovokavo. Melanė sakė, kad paprastai būna koks nors postūmis, įvykis, kuris tarsi suteikia teisę žudyti. – Užsidegė žalias signalas, Vagneris pravažiavo turgų. – Žmogus pasijaučia visagalis. Melanė ir apie tai kalbėjo. Vienas siaubingas įvykis gali išlaisvinti žiaurias seksualines fantazijas, kurias žudikui iki tol pavykdavo užslopinti. Kai riba peržengta – fantazija tampa tikrove, ir nebeįmanoma grįžti atgal.

– Ką Džonas sakė, kai ji apie tai judviem kalbėjo?

– Pritarė. Manė, kad Romeo nepajėgtų sustoti, netgi jei norėtų. Vienintelis būdas – kas nors privalo jį sustabdyti.

Jie važiavo triukšmingomis, judriomis Misijos rajono gatvėmis. Sara įsmeigė į Vagnerį sielvartingą žvilgsnį.

– Ar tu ketini tapti tuo „kuo nors“?

– Žinoma, prisimenu tave, Maiklai, – akinamai nusišypsojo Vikė, pakėlęs akis nuo Vagnerio pažymėjimo. – Tik jau nesakyk, kad vėl ieškai brangiausios Saros.

– Ne, šįkart tavęs.

Lenktas Vikės antakis pakilo.

– O! Kodėl?

– Norėčiau kai ko paklausti. Ar nieko prieš važiuoti su manim į nuovadą?

– Čia daug jaukiau.

– Norėčiau, kad peržvelgtum kelias nuotraukas.

– Neįsivaizduoju kodėl. Aš nieko nemačiau. Ką galėčiau atpažinti?

– Žinom, kad Romeo slampinėja aplink. Gal apsimeta gatvės prekeiviu, siuntinių išnešiotoju, ar tiesiog smakso prie pornografijos knygyno. Gal tau atrodo, kad nematei, bet pažvelgęs į nuotrauką prisimintum.

Vikė patempė rožines dažytas lūpas.

– Nemėgstu policijos nuovadų, Maiklai.

– Patikėk, elgsiuos su tavim kaip su karaliene.

Vikė sukikeno.

– Jei šitaip, negaliu atsisakyti. – Jis apsisuko ant savo aukštakulnių. – Tik pasiimsiu rankinuką ir pasipudruosiu nosį.

Po poros minučių jis grįžo su raktais.

– Leisk man, – galantiškai tarė Vagneris, imdamas raktus iš Vikės ir uždarydamas duris.

– O aš maniau, kad riterių jau nebėra… – koketiškai tarė Vikė.

Kūnu užstojęs duris, Vagneris įkišo raktą į spyną, pasuko į dešinę, o paskui, imituodamas garsų rūkaliaus kosulį, atsuko atgal.

Eidamas vestibiuliu Vikė įsikabino Vagneriui į parankę ir žaismingai nusišypsojo. Vagneris taip pat šyptelėjo.

Vos pamačiusi keistąją porelę einant prie Vagnerio automobilio, Sara išsprūdo pro knygynėlio duris ir nuskubėjo į namą.

Kaip Vagneris ir buvo žadėjęs, Vikės buto durys atsidarė paspaudus rankeną. Negaišdama laiko Sara uždarė duris, perėjo butą ir nuskubėjo prie didžiulės drabužinės koridoriaus gale. Skrybėlių dėžė buvo toje pačioje vietoje. Nedvejodama nutempė ją nuo lentynos. Štai ji – ant popierių krūvos viršaus. Išblukusi devynių ir trylikos nuotrauka – Vikas su mama paplūdimyje. Sara įsižiūrėjo į jaunuolį. Atsainiai, tačiau valdingai apkabinęs moterį, veide intymi šypsena. Ar ši graži raudonplaukė santykiavo su juo? Kankino jį? Vertė jaustis bejėgį, nepilnavertį? Sukėlė įtūžį ir neapykantą moterims, kurią turėjo jausti Romeo, vykdydamas šiurpius nusikaltimus? Sara paskubomis įsimetė nuotrauką į krepšį. Norėjo kuo greičiau sprukti iš slegiančios mažos patalpos. Nevėdinama drabužinė prisigėrusi pigių kvepalų.

Prisiminė Vagnerio žodžius. Netgi jei Vikas ir lankėsi tuose sekso klubuose, tai nieko neįrodo. Reikia ko nors svaresnio, kad Vagneris patikėtų klystąs dėl Alegro, ir kas įtikintų ją pačią, kad ir kaip nenorėtų to prisipažinti.

Reikia rasti Melanės dienoraštį, mokyklos metraštį, albumą. Pakaktų bent vieno iš jų. Ir dar sesers širdį. Ne, šito neištvertų.

Vagneris išlaikys Vikę mažiausiai valandą. Ne kažin kiek laiko, bet butas nedidelis. Pradės nuo drabužinės ir nuosekliai apieškos visą butą.

Sėsdamasis į Vagnerio automobilio priekinę sėdynę Vikė švilptelėjo.

– Velnias. Akis nubėgo. – Jis nužvelgė trumpą prigludusį sijonėlį ir suplėšytas juodas pėdkelnes, aptempusias raumeningą dešinę šlaunį. – Sekundėlę, mielasis, aš nubėgsiu ir persimausiu.

Vagneris jau sėdėjo prie vairo, bet kai Vikė trinktelėjo dureles, jis šoko iš automobilio.

– Ei, koks skirtumas? Važiuojam į nuovadą, ne į šokius.

– Nesvarbu, kur važiuojam. Niekur neisiu su nubėgusia akimi.

Vagneris apėjo automobilį ir užkirto jau žengiančiam namų link transvestitui kelią.

– Klausyk, brangioji, aš neturiu laiko. Nekankink. Ar mano kolegoms bus svarbi nubėgusi akis?

Vikė patapšnojo Vagneriui skruostą ilgu žėrinčiu raudonai lakuotu nagu.

– Pavažiuok arčiau prie namo, grįšiu tau dar nespėjus ištarti „trisdešimt trys“.

– Taip, taip. Žinau jus, mergaites. Iš pradžių persimausi pėdkelnes, paskui nuspręsi, kad netinka sijonėlis, o vėliau – kad reiktų kitos palaidinukės ar auskarų…

– Savo kalbomis atimi daugiau laiko, nei man reikės persirengti.

Vagneris sugriebė Vikei ranką.

– Gana. Pirmiausia darbas, grįžusi namo galėsi persirenginėti.

Visas Vikės koketiškumas dingo.

– Ko taip skubi? Kodėl taip nori ištempti mane iš namų? Klausyk, arba padarysiu tau didelę paslaugą laisva valia važiuodama su tavim į tą tavo sumautą nuovadą, arba turėsi atsinešti orderį, brangusis.

Vagneris nenoriai pasitraukė. Sara turėjo daugiau nei reikia laiko įeiti į Vikės butą, paimti nuotrauką ir grįžti namo susikrauti daiktų. Nepažymėtas policijos automobilis, vairuojamas Korkio, laukė pasiruošęs nuvežti ją ne į „Rojalio“ viešbutį, kaip liepė Alegras, bet į motelį Lombardo gatvėje, kaip įsakė Maiklas. Kadangi Korkis – Vagnerio bičiulis, nebuvo sunku jį įkalbėti niekam neprasitarti, kur Sara.

Vagneris ruošėsi sėsti į automobilį, bet prisiminė neužrakintas Vikės buto duris. Prisivijo Vikę, jau kišantį raktą į laukujes duris. Vikė apsilaižė viršutinę lūpą ir akinamai nusišypsojo Vagneriui. Abu nuėjo prie buto.

– Nori padėti persirengti, mielasis?

Pamačius neužrakintas buto duris, gundanti Vikės šypsena išnyko.

– Velnias, – Vagneris sumišęs gūžtelėjo pečiais. – Matyt, ne į tą pusę pasukau.

– Arba kas nors įsibrovė. Eik pirmas.

Sara dar buvo Vikės drabužinėje ir knisosi dėžėje su madų žurnalais, rado ją už vakarinių suknelių lentynos. Staiga išgirdo trinktelint duris ir balsus. Vagneris ir Vikė. Kokio velnio?

Žvilgsnis užkliudė atviras drabužinės duris. Ji pašoko ir kuo tyliausiai uždarė.

– Užtruksiu tik minutėlę, mielasis, – šūktelėjo Vikė.

– Skaičiuoju laiką, – pasigirdo Vagnerio balsas.

Saros širdis ėmė dar smarkiau daužytis, kai Vikė pasakė:

– Velnias, prisiminiau, čia paskutinė juodų pėdkelnių pora. Apsimausiu timpes. Turiu nuostabias naujas šokolado spalvos odinukes. Iš klumpių išvirsi.

Kelnės, apie kurias užsiminė Vikė, kabojo vos už pėdos nuo Saros veido. Sara pagriebė kartoninę dėžę, sumetė žurnalus ir padėjo ant lentynos.

Drabužinės durys atsidarė kaip tik tą akimirką, kai ji šmurkštelėjo už transvestito suknelių vaivorykštės.

Po poros sekundžių išgirdo Vikės aimaną ir šūksnį.

– Velniai rautų, kas čia…

– Turi bėdų? – Vagnerio balse pasigirdo susirūpinimas, tačiau nė nepalyginti su stingdančiu Sarą užliejusiu siaubu.

– Tikrai turiu. Tik pažiūrėk!

Sara net išprakaitavo. Gal ne ant tos lentynos užmetė prakeiktą skrybėlių dėžę? Užmiršo uždengti?

Vagnerio žingsniai artėjo prie drabužinės.

– Žiūriu ir nieko nematau, – tarė jis.

– Timpės! Ta žioplė pardavėja sakė, kad jos šešiolikto dydžio, ir aš patikėjau, nes labai skubėjau ir neturėjau laiko pasimatuoti, netgi nepažiūrėjau į etiketę. Štai – juodu ant balto – dvyliktas dydis. Suknistas reikalas. Kaip sukišiu savo ilgas kojas į šias nykštukines kelnes? Prisiekiu, ji tyčia taip padarė, žinodama, kad negalėsiu pasikeisti. Paskutinis kartas, kai pirkau toje sumautoje parduotuvėje.

Vagneris pagriebė nuo lentynos ryškiai mėlyną aksominį sportinį kostiumą.

– Man šitas geriau patinka. Spalva išryškina tavo seksualias akis.

– Tikrai taip manai ar užkalbi dantį?

– Negi panašus į tokį?

– Tavo paties velnioniškai seksualios akys, vaikuti, – uždainavo Vikė. – Galėtume šauniai praleisti laiką, užuot tūnoję toje pridvokusioje nuovadoje.

Vikė apsimeta, pamanė Sara. Bet gal jis – Romeo? – dulkinasi su visomis ir visais.

– Gal kitą kartą, – tarė Vagneris. – Tikrai turiu nusivežti tave peržiūrėti tų nuotraukų.

– Gerai, gerai. Bent jau galėtum padėti persirengti. Na, vaikuti, pradėk nuo tų sagų.

Sara pasijuto labai nepatogiai. Tačiau Vagneris šiomis nesmagiomis aplinkybėmis elgėsi kaip tikras profesionalas.

Sara niekad neįstums jųdviejų į keblią padėtį ir nepasakys, kad vis dar tūnojo drabužinėje, kol Vagneris padėjo Vikei persirengti.

– Kodėl kaip tik čia? – paklausė Vagneris, stovėdamas arkiniame Melanės Rozen svetainės tarpduryje pusę septynių pirmadienio vakarą, praėjus vienuolikai dienų po Melanės nužudymo.

– Gerai nežinau, – atsakė Sara. Ji žvelgė į nedidelius įspaudus marokietiškame kilime, anksčiau čia stovėjo viena iš dviejų sesers karamelinės spalvos dviviečių kušečių. Krauju išteptas brangaus kilimo lopas buvo išpjautas ir išvežtas, Šeikerio stiliaus pušinis staliukas – taip pat. Policija išsivežė visus nusikaltimo įkalčius ir pačią auką ištirti, ieškoti nusikaltėlio pėdsakų.

Blanki šviesa, besiskverbianti pro nedidelius plyšelius tiko medienos žaliuzėse, apšvietė niūrų kambarį.

– Dabar namas mano, – tarė Sara. – Tėvas jį padovanojo Melanei, o ji testamentu paliko man.

Vagneris, negalėdamas patikėti, pažvelgė į ją.

– Nusprendei tuoj pat čia apsigyventi?

– Laikinai. Neturiu jokių ateities planų.

– Kodėl netiko motelis? Nepatiko vaizdas pro langą?

– Privalau pabūti čia, Maiklai. Nemoku paaiškinti kodėl. Tai tam tikras susitaikymas su Melane. Ir su savimi. Be to, kam šaus į galvą manęs čia ieškoti? Nė Korkis nežino, kad aš čia. Kai jis įsitaisė poste už kambario durų, išsikviečiau taksi, išlipau pro langą ir įsėdau į automobilį prie užkandinės kitoje gatvės pusėje. Vos atvažiavusi čia paskambinau tau.

Sara pasiėmė krepšį, ištraukė išblukusią Viko ir mamos nuotrauką. Tik tiek rado kaimyno bute – jokio įkalčio, galinčio susieti jį su žmogžudystėmis.

Vagneris susiraukė.

– Turėjom daug vargo, kol gavom šią nuotrauką. Tikėkimės – vertėjo.

– Ką pasakysi Džonui, kai jis sužinos, kad Siuzana Vilson neužsiregistravo „Rojalio“ viešbutyje? – paklausė ji, kai Vagneris įkišo nuotrauką į voką, kuriame, kaip ji žinojo, jau buvo ir Džono Alegro nuotrauka.

– Dar nesugalvojau, – prisipažino jis. – Nesirūpink. Ką nors sukursiu. – Jis išsitraukė cigaretę ir ruošėsi prisidegti, bet pirmiausia paklausė, ar Sara neprieštaraus.

– Ne, bet tai tave pribaigs.

– Mesiu, kai… – jis nutilo. Abu žinojo, kaip užbaigti sakinį.

– Ar radai tą klubą Ričmonde?

Jis linktelėjo.

– Iš pradžių apeisiu kelis mieste, o paskui nuvažiuosiu ten.

– Paskambink ryt iš pat ryto, jei ką rasi.

– Atvažiuosiu čia, kai grįšiu.

Sara papurtė galvą.

– Ne, jau bus vėlu, Maiklai. Aš anksti eisiu gulti.

– Sara, tai beprotybė. Negali likti viena.

– Nedegsiu šviesos, nepakelsiu žaliuzių, jei telefonas skambės, neatsiliepsiu. Viskas bus gerai, Maiklai.

– Vis tiek jaudinsiuos dėl tavęs.

– Kalbi kaip mano draugas Bernis.

Vagneris nusišypsojo.

Sara taip pat.

Devintą valandą vakaro Sara suabejojo, kas ją privertė grįžti į Skoto gatvę, – negi namas, prikimštas skaudžių prisiminimų, žiaurių įvykių? Negi tikrai manė, kad grįžusi išvaikys piktąsias dvasias? Įrodys, kad nebegalima jos terorizuoti? Kad ji stipresnė ir galingesnė, nei joms atrodo? Jei taip – jai nepavyko.

Sara vaikščiojo po tylų namą, perėjo kabinetus apačioje, kambarius viršuje, kuriuose kadaise pati gyveno su tėvu ir seserimi. Gatvės šviestuvas prieš namą apšvietė kambarius bjauria blyškia žalsva šviesa, Sara vos pajėgė įžiūrėti, kur eina.

Vaikšto tarp šmėklų. Ar jūs čia, Melane? Tėti? Romeo?

Ji taip ilgai stengėsi fiziškai ir dvasia atsiriboti nuo prievartos, kurią matė ir pati patyrė vaikystėje. Melanės žmogžudystė ir klastingas Romeo siekis užvaldyti jos protą vėl viską sugrąžino. Širdyje kunkuliavo tiek daug neramių jausmų: baimė, pyktis, nusivylimas, sielvartas, geidulys, meilė. Tą vakarą Tiburone su Džonu ji netgi patyrė laimės akimirką.

Atsidūrusi miegamajame – kadaise tėvo, vėliau Melanės, priėjo prie komodos ir išsitraukė sesers naktinukus, minkštos medvilnės, su rožytėmis, parauktus ties liemeniu. Sara prisikišo juos prie nosies – vis dar justi silpnas Melanės kvepalų dvelksmas. Anksčiau Sara nemėgo kvepalų, ypač šitų, o dabar kvapas keistai ramino. Kaip ir tada, kai buvo maža ir vilkėdavo mėgstamiausią mirusios motinos chalatą – vis nenorėdama nuo jos atsiskirti.

Veidrodyje virš komodos pamatė atsispindinčią varinę Melanės lovą – viskas nuimta, tik spyruoklinis čiužinys. Sara lėtai perėjo kambarį. Užgriuvo kankinančio liūdesio banga. Parpuolė ant kelių ir veidu prisispaudė prie lovos krašto, ilgai šitaip klūpojo.

Iš pradžių tolimos melodijos aidas susiliejo su jos kūkčiojimu. Raudanti gaida. Tačiau kai Sara pradėjo alsuoti ramiau, muzikos garsai nenutilo, net pasigirdo aiškiau. Jokios abejonės – „Žydroji rapsodija“.

Kraujas sustingo gyslose. Iš kur ta muzika? Iš kažkurio kambario apačioje.

Jis čia. Romeo čia. Įsmuko pro langą? Ne, atsirakino. Tikriausiai Melanė buvo davusi raktą. Taip! Jis – sesers meilužis, tėvo pakaitalas. Vienintelis vyras, sugebėjęs duoti tai, ko ji troško…

Sara delnais užsidengė ausis. Nepadeda. Muzika skambėjo galvoje – skausmas ir baimė vibruoja joje. Niekur nepabėgsi.

Ne, ne, ne. Jis to ir nori – įspeisti tave į kampą, kad drebėtum, kad pasiduotum.

Sara pašoko, išbėgo iš Melanės miegamojo. Viršutinėje aikštelėje stovėjo sidabrinė žvakidė. Pagriebė ją, prispaudė prie krūtinės. Padvejojo. Ne, negalvok. Veik. Vienintelė tavo viltis.

Kuo tyliausiai nusėlino žemyn, bijodama net kvėpuoti. Vienintelė viltis – užklupti jį netikėtai.

Muzika nepasidarė garsesnė, netgi nulipus žemyn. Iš pradžių pamanė, kad ji sklinda iš Melanės laukiamojo. Čia taip tamsu, nieko neįmanoma įžiūrėti. Staiga prisiminė – kolonėlės ant sienos, bet muzikos šaltinis – nedidelė garso aparatūra Melanės kabinete.

Jis ten. Laukia jos. Žudikas. Gundytojas. Mylimasis? Abiem rankom spausdama žvakidę Sara atsargiai pravėrė Melanės konsultacijų kabineto duris ir įsmuko į laukiamąjį. Tuščia. Muzika tyliai pleveno ore.

Saros žvilgsnis užkliudė duris į sesers kabinetą, uždarytos. Taip, ten. Laukia. Tykoja. Vilioja sirenos daina. Romeo…

Kaip miegodama pereina laukiamąjį. Viena ranka laiko žvakidę, kita suima durų rankeną. Galvoje tik viena mintis. Pulk pirma.

Atsargiai spausdama rankeną staiga suvokia – muzika nutilusi. Kada? Ar tikrai dar ją girdėjo įžengusi į laukiamąjį? Durys buvo atviros – būtų girdėjusi sklindančią iš laukiamojo. Sara neatkreipė dėmesio.

Gal jis išjungė. Kad geriau girdėtų, kaip ji artinasi.

Ranka sustingo ant rankenos. Ką ji prieš tai darė? Apie ką galvojo? Jau atsimena. Pulk pirma. Taip, planas toks. Kas belieka? Per vėlu šauktis pagalbos, jei jis jau čia. Sara įsiveržė į kabinetą, pašėlusiai į visas puses mojuodama žvakide. Eikš, niekše, šlykštyne, širdžių vagie…

Jos niekas nepuola. Ir čia, kaip kitur – tuščia. Slepiasi, ruošiasi šokti ant jos? Pabaisos taip daro.

Vis dar spausdama žvakidę įjungia lempą ant Melanės rašomojo stalo. Niekas neiššoka.

Gal jis buvo atėjęs ir vėl išėjo? Dar vienas iškrypėliškas romantiškas žaidimas?

Sara prieina prie grotuvo. Jokios „Žydrosios rapsodijos“ kompaktinės plokštelės, jokios kasetės. Kur viskas? Ar ji tikrai ką nors girdėjo?

Staiga pasigirdusi melodija priverčia vėl sustingti iš siaubo. Tačiau po akimirkos Sara suvokia – tai ne rapsodija, tik roko daina, aidinti iš pravažiuojančio automobilio.

Sara, apglėbusi žvakidę, sudrimba ant rašomojo stalo krašto.

Sara, tu tikrai pralaimėsi, jei nesuvaldysi savo pernelyg įsismarkavusios vaizduotės.

Kitą rytą Sara pabudo sutrikusi, nesusivokdama, kol pagaliau suprato esanti Skoto gatvėje, savo vaikystės kambaryje, kurį Melanė pavertė svečių miegamuoju. Kaip ir kiekvieną rytą po sesers nužudymo pabudo trokšdama, kad tai būtų tik siaubingas košmaras. Nubudus apimdavo dar baisesnis klaikas, baugindavo labiau nei nakties košmaras.

Akys užkliudė telefoną šalia lovos. Bernis. Taip, jis visada sugeba pakelti nuotaiką. Beveik visada. Be to, jau tikriausiai jaudinasi dėl jos.

Bernis pakėlė po pirmo pyptelėjimo.

– Čia aš – Sara. Man viskas gerai, – paskubėjo pirmoji pasakyti.

– Tikiuosi, supranti, kad mokėsi už mano opaligės gydymą.

– Nesergi opalige.

– Bet susirgsiu.

– Oi, Berni, baik juokauti.

– Ar jau girdėjai naujieną?

– Kokią? – nustėrusi paklausė ji.

– Vakar rado… dar vieną kūną be širdies. Kažkokią prostitutę. Viešbutyje prie Teisingumo rūmų. Policija dar nepadarė pareiškimo, bet kadangi Romeo neliesdavo prostitučių, sakė per žinias, tai gali būti įsismaginęs žmogžudys pamėgdžiotojas.

– Ne, tai jis, – sukuždėjo Sara. – Jam reikėjo dar vienos širdies.

– Ką čia paistai?

– Nieko. Nekreipk dėmesio.

– Sara, kur tu?

– Paslaptis.

– Nuo kada mes turim paslapčių?

Jos akys sudrėko.

– Atrodo, turėjom visą laiką.

– Sara, tu verki?

– Dar ne.

– Ar reikia peties išsiverkti?

– Būtų miela. – Bet ji galvojo ne apie Bernio petį, o apie Džono. Kodėl jos gyvenime viskas taip suknista? Kodėl negali būti nors lopelio nesusilamdžiusio audinio? Nors vieno lygaus, švaraus, mažyčio lopinėlio?

– Tik tark žodį, mieloji, aš atlėksiu savo erdvėlaiviu ir akimirksniu pakišiu tau petį.

– Man patinka tavo petys ir tu patinki, bet jau pavargau verkti. Paskambinau, kad nesijaudintum.

– Tuščios pastangos.

– Gerai, paskambinsiu vėliau, Berni. – Ji jau tiesė ranką padėti ragelį.

– Pala, vos neužmiršau, – tarė Bernis. – Hektoras Sančesas vakar gal penkis kartus skambino į darbą, norėjo su tavim pasikalbėti.

– Velnias. Ir aš norėjau su juo pasikalbėti. Aš jam paskambinsiu. Ačiū, Berni.

– Sara, nepradink.

– Nepradingsiu. Pažadu.

Vos padėjusi ragelį, Sara paskambino į informaciją ir sužinojo Hektoro Sančeso telefono numerį. Pakėlė po ketvirto signalo.

– Hektorai, čia Sara Rozen. Pažadinau?

– Ne. Tapiau. Manau, šis paveikslas beveik neblogas. Turėsi ateiti ir pasakyti, ar aš teisus. Žinoma, kai galėsi.

– Ar dėl to skambinai?

– Ne, dėl paskutinio karto, kai buvai pas mane. Žinai, kai radau tą siuntinį prie durų.

Kaip ji galėtų užmiršti!

– Taip. Kas dar?

– Ne, ne dėl paties siuntinio, bet dėl jį palikusio iškrypėlio.

– Ką nors apie jį sužinojai? – Sarai buvo sunku kvėpuoti.

– Tikriausiai numetė jį visai prieš pat man pareinant su Arkinu.

– Kodėl taip manai?

– Kvapas. Žinai, akliesiems sustiprėja kiti pojūčiai. Koridoriuje dar jaučiau to šlykštynės kvapą. Gal jis dar kur nors ir slėpėsi. Sakau tau, Sara, kvapas tikrai buvo stiprus.

Sara iš lėto iškvėpė, prisiminusi Džonui būdingą kvapą – mėtinio burnos gaiviklio, sumišusio su alkoholiu.

Vagneris paskambino vėliau.

– Ar neprižadinau?

– Ne. Ką nors radai? – paklausė ji.

– Nieko esminio.

– Girdėjau apie prostitutę. – Ji padvejojo. – Rado prie… Teisingumo rūmų.

– Trūkstama širdis.

– Kodėl prostitutė? Juk tai jam nebūdinga?

Vagneris susiraukęs atsakė:

– Manau, buvai teisi dėl plyšių. Jie pradeda vertis.

– Taip. Manau, buvau teisi.

– Žinau, ką jauti, Sara, patikėk…

– Maiklai, turiu kitą planą…

– Sara.

– Privalau įsitikinti, kad tai ne Džonas. Nes išprotėsiu. Kad ir ką sakytum, privalai ir pats įsitikinti.

Sara girdėjo, kaip jis mąstydamas užsitraukė cigaretę.

– Gerai, išklausysiu, bet nebūtinai sutiksiu.

– Manau, sutiksi, Maiklai. Turėsi sutikti. Abu privalom.

Baigusi šnekėti su Vagneriu, Sara paskambino Alegrui. Jie kalbėjosi apie dvidešimt minučių. Sutarė pasimatyti vakare. Jis ateis į Melanės namus septintą.

Sara paskambino Berniui apie penktą valandą. Atsiliepė atsakiklis. Po signalo ji pasakė „O, Berni, norėčiau, kad būtum namie…“ Staiga ragelyje spragtelėjo, pasigirdo trūksmingas alsavimas. Sara nutilo.

– Berni? – niekas neatsakė. Sarai smilkiniuose ėmė tvinksėti. – Berni, čia tu?

Ir tada ji išgirdo – iš pradžių tykiai, paskui vis garsiau – ypatingą Romeo balsą – jo „Žydrąją rapsodiją“. Šįkart – ne haliucinacija.

– Ne, ne, ne! – suklykė ji į ragelį. – Dieve mieliausias, ne!

Bernis paskambino po dvidešimties kankinamo laukimo minučių. Buvo išėjęs išgerti kavos su Toniu – santykių atnaujinimas. Sara nepasakė jam apie muziką ir apie tai, kaip bijojo, kad jam kas atsitiko. Dabar žinojo, kad tai tik dar vienas Romeo triukas. Norėjo tikėti, kad paskutinis.

Kiekvienas nužudymas įkvepia vis stipresnes, įžūlesnes ir žiauresnes fantazijas, taip pat vis labiau nuvilia – ir tie ūmūs pokyčiai. Jei jo niekas nesustabdys, Romeo pagaliau pats susinaikins. Tačiau niekas negali numatyti, kada ir kaip tai įvyks.

Dr. Melanė Rozen, „Peržengus ribą“

25

Romeo nekantrus. Nusirengia. Prausiasi po dušu. Trinasi, vos nenudirdamas odos. Širdis plaka šimto mylių per minutę greičiu, šokinėja iš jaudulio. Viskas vyksta daug greičiau. Bet tai puiku. Šis ritmas tinka. Jaučiasi nuostabiai. Laukti liko tiek nedaug. Išsitiesia ant lovos. Viskas bus tobula. Jaučia tai lyg antrąjį širdies plakimą.

Ema buvo tik mokomieji manevrai – puiki generalinė repeticija. Bet Sara – premjera Brodvėjuje. Pulsuojantys smilkiniai skamba lyg aplodismentai. Perpildytoje salėje publika ploja atsistojusi. Žiūrėkit – pirmoje eilėje visos jo moterys. Audringai ploja. Nėra tik Melanės. Kur Melanė? Jis kaip paklaikęs ieško jos. Turi kur nors būti. Nė už ką gyvenime nepraleistų šio stulbinančio spektaklio.

Ak, štai kur ji – sėdi ložėje. Ploja už visus garsiau, vertina jo talentą, artistiškumą, tobulą orkestruotę. Žinojo, kad ji įvertins. Taip, Melanė buvo ypatinga. Atidavė jam daugiau už kitas – ne tik savo širdį, bet ir intymų, atvirą dienoraštį, tapusį jo biblija. Jam ypač patinka vietos, kur rašo apie jį. Ir, žinoma, apie Sarą. Skaitydamas tas vietas visad jaučia erekciją. Kartais pasitenkina, tyčia nuleisdamas spermą ant skaitomo puslapio. Tai atkuria paskutinio karto, kai įėjo į Melanę ir ją užvaldė, nuotaiką, sukuria vos ištveriamą viziją, kaip viskas bus su Sara.

Jis pasiima distancinio valdymo pultelį, įjungia televizorių. Ką tik prasidėjo penktos valandos žinios. Štai kur ji. Svarbiausia tema, kaip ir per kiekvienas žinias nuo ankstyvos popietės.

Sara jau kalba, įspūdingas veidas užpildo ekraną…

– …Romeo įtikino save, kad ir aš neatsispirsiu jo žavesiui, kad lygiai kaip kitos aukos nepajėgsiu jam pasipriešinti, kad man jo reikia taip pat, kaip ir jam manęs. Bet jis klysta – jo taktika manęs neapkvailino. Negana to – kaip ir sakiau, jau pastebiu plyšius. Jis stengiasi juos paslėpti, bet nepajėgia. Nebesivaldo ir pats tai žino. Ir aš žinau.

Saros veidą pakeičia pranešėja, patraukli juodaplaukė atsikišusiais skruostikauliais ir plačia burna.

– Tai buvo ištrauka iš Saros Rozen interviu, įrašyto šiandien su Tomu Lindsėjumi neskelbiamoje vietoje. Panelė Rozen, nužudytosios psichiatrės Melanės Rozen sesuo…

Romeo išjungia televizorių. Užsimerkia. Įsivaizduoja Sarą, vėl permąsto jos nuoširdžią kalbą. Jos tuščios pastangos apgauti save dar labiau jį sujaudina. Ir manęs neapkvailinsi, mažyte.

Sara atpirks visas jo nuodėmes. Ji bus jo atleidimas. Jų sąjungoje išnyks visas jo įtūžis, neviltis, smurto veiksmai. Saros pralaimėjimas – jos išsigelbėjimas. Ir jo išsigelbėjimas.

Galvoje vėl triukšmas, bet jau ne plojimai, o garsų chaosas – variklio burzgimas, rauda, muzika.

Ji įgauna formą, kaip visada. Ir toje pačioje vietoje. Sėdi savo naujintelaičiame, spindinčiame dviviečiame žydrame sportiniame automobilyje. Jis šalia. Juodu įvažiavo į kaimo plentą. Sukasi kasetė. Jis nori išgirsti ją ir dabar, nors ji negirdi, – Geršvino „Žydrąją rapsodiją“. Primena jai, kad tai jos mėgstamiausias kūrinys. Tačiau jos rauda užgožia muziką.

– Tu draskai man širdį.

Šįkart ne jos balsas. Jo. Jis sako tuos žodžius. Rėkia juos į jos mirtinai išbalusį veidą, akys pilnos įtūžio ir išdavystės skausmo, balse sielvartas ir kaltinimas. TU DRASKAI MAN ŠIRDĮ. TU KALE. TU PRAKEIKTA, PASILEIDUSI KALE.

Jis klykia, nepastebėdamas peilio, smingančio į jos krūtinę ir vėl pakylančio, iš pradžių net nesuvokia, kad peilį laiko jo paties ranka, kol kraujas čiurkšle išsiveržia, aptaško jo veidą, beveik apakina. Bet ir tada jis nesiliauja – vis smaigsto ir smaigsto peilį kartu su baigiamaisiais Geršvino melodijos akordais.

Cha! O ji dar sakė, kad jis neturi klausos.

Noriu visiškai atsiduoti jam ir taip pagaliau išsivaduoti iš grandinių, kuriomis visus tuos metus laikėte mane sukaustę.

M. R. dienoraštis

26

Sara nužvelgia save dideliame sesers veidrodyje. Vilki Melanės drabužiais – šilkine priglundančia vynuogių sulčių spalvos suknele. Suknelė laisvoka, jos figūra lieknesnė, todėl persijuosė juodu zomšos dirželiu. Sara nepanaši į save. Ir į Melanę nepanaši. Nepažįstama moteris – nepakartojama, provokuojanti, egzotiška.

– Pasiruošusi? Jau beveik septynios.

Sara paraudusi atsigręžia. Negirdėjo, kaip jis įėjo į miegamąjį.

– Taip.

Jis prieina arčiau.

– Nuostabu.

Sara nervingai gniaužo dirželį.

– Sara, dar gali apsigalvoti, – sako Vagneris. – Kai pasigirs skambutis, galėčiau nueiti prie durų ir pasakyti jam…

– Ką? Kad pasprukau paskutinę minutę? Ne, Maiklai, turiu tą padaryti.

– Aš būsiu visiškai arti, Sara.

– Reikia pažiūrėti kepsnį.

Vagneris sustabdo ją, kai nusigręžia nuo veidrodžio.

– Atsimink. Priversk jį nusisegti pistoletą. Ir, Sara, būk atsargi.

– Kalbi kaip žmogus, tikintis, kad Džonas kaltas. Man atrodė, tu tvirtinai, kad tai neįmanoma. Neva sutinki tai padaryti tik todėl, kad aš nusiraminčiau, įsitikinčiau jo nekaltumu.

– O jei nieko neįvyks, ar įsitikinsi?

Sara žvelgia jam tiesiai į akis.

– Kas nors vis tiek įvyks.

Sutilindžiuoja durų varpelis. Sarai užgniaužia kvapą. Ar ji tikrai pajėgs? Akimirką pasirodo, kad žemė slysta iš po kojų.

Vagneris prisitraukia ją, paliečia lūpas.

– Sėkmės, – sumurma ir nuskuba pasislėpti į virtuvę.

Sara sutinka Alegrą laiptų viršuje. Mato, kad jis švariai nusiskutęs, švarkas išlygintas. Džonas netgi apsikirpęs, rankoje laiko kvapių gėlių puokštę. Pamatęs ją apstulbsta – kad ir ko tikėjosi, tik ne šito.

– Patinka? – koketiškai klausia ji. Ne, intonacija netinkama. Per daug mergaitiška.

– Ar tikrai tam pasiruošusi? – klausia jis, neatsakydamas į klausimą.

– Kam pasiruošusi?

– Nemaniau, kad vėl norėsi būti su manim dviese.

– Prisėskim svetainėje. Vakarienė tuoj bus paruošta. Įpilsiu išgerti.

– Ketinau išsilaikyti negėręs.

– Tai įpilsiu tau sodos vandens.

– Kaip minėjau, aš tik ketinau.

Sara eina pirma, nukreipusi žvilgsnį į virtuvės duris.

– Puiki suknelė, Sara.

Ji atsigręžia.

– Ir tu gerai atrodai.

Alegras padeda gėles, apglėbia Sarą.

– Nuostabu, mažyte. – Bučiuoja godžiai, jai trūksta oro, svaigsta galva.

Atsitraukusi sako:

– Tavo pistoletas man spaudžia šonkaulius.

Alegras nusivelka švarką, atsisega perpetę, nusiima, padeda ant staliuko.

– Geriau?

Saros gerklė šiurkšti lyg švitrinis popierius. Žiūri į pistoletą. Dar lengvai gali jį pasiekti. Nieko nebus, aš nepajėgsiu.

– Kas atsitiko, Sara? Maniau, tu to nori.

Ji atsidūsta.

– Ir aš taip maniau…

– Nebijok, Sara. – Jo liežuvis perbėga jos vokais, kaklo duobute, sukiojasi apie ausį.

Sara užsimerkia, iš visų jėgų drąsindamasi. Drąsa turi eiti iš jos. Nors tiek išmoko per tą kankynę. Matai, Feldmanai, ko aš išmokau? Ir tu, Melane. Ar didžiuojies manim?

Mirksi žvakės. Švelnus vėjo dvelksmas. Ar Maiklas paliko neuždarytas virtuvės duris? Stebi juos?

Sara atsitraukia.

– Aš negaliu. Negaliu to padaryti. Prašau, Džonai, eik. Prašau. Eik. Nieko neklausinėk. Prašau.

Alegras mėgina ją sulaikyti, bet ji atsitraukia.

Jis lyg pasiduodamas pakelia rankas.

– Gerai, jei to nori.

– Taip. Atleisk.

Jis sunkiai atsidūsta ir eina prie pistoleto. Atsiveria virtuvės durys.

– Palik jį, Džonai. – Vagneris stovi tarpduryje, atkišęs tarnybinį pistoletą. Ant vamzdžio uždėtas duslintuvas. Žvilgsnis nukreiptas į Sarą. Šypsosi.

– Nebijok, Sara, – sako Vagneris.

– Ne…

Vagneris prideda pirštą prie besišypsančių lūpų.

– Dabar viskas bus gerai.

Saros širdis daužosi. Gerai? Niekas negerai. Planas ne toks.

– Ką darai, Maiklai? Tegul jis eina. Aš negaliu to padaryti. – Ji puola prie Vagnerio. Alegras mėgina sustabdyti, bet Vagneris pirmas ją sugriebia, laisva ranka apglėbia liemenį, nukreipęs pistoletą į Alegrą.

Viskas sugriuvo. Žlugo. Nėra išeities.

Sara maldauja:

– Prašau, Maiklai. Mes ne taip buvom…

– Nėra prasmės, Sara, – sako Alegras. – Maiklas suprato.

Vagneris klastingai šypsosi.

– Šaunus dvigubas žaidimėlis. Sara apsimeta išsigandusi, išsiunčia tave, Džonai. Tu pasislėpęs palauki, sugauni mane besidarbuojantį, paguldai ant menčių.

– Pažiūrėk tiesai į akis, Maiklai. Viskas baigta, – sako Alegras.

– Ne, dar niekas nebaigta. Bus didysis finalas. Romeo kirs šlovingą paskutinį smūgį, o Maiklas Vagneris jį sučiups.

Vagneris pažvelgia į Sarą.

– Ar aš tau nežadėjau, Sara? Greit. Atsimeni? Būsi pagerbta. Tu – vienintelė, kurią išskyriau iš kitų. Geriausią pasilikau pabaigai.

Sara pajėgia tik spoksoti į jį. Jis kalba kaip beprotis, nors atrodo visiškai sveiko proto. Netgi dabar sunku patikėti, kad jis – tas seksualinis psichopatas, nužudęs jos seserį, Emą, kitas penkias nelaimingas moteris.

Jis paliečia lūpomis Saros plaukus.

– Mmm. Pasikvepinai Melanės kvepalais. Tau geriau tinka. – Jis giliai įkvepia. – Žinau, kaip visą gyvenimą ilgėjais vieno žmogaus, išlaisvinsiančio tave, Sara. Ne tėvo, kaip manei, o manęs – Romeo. Aš vienintelis, mažyte. – Jo ranka slysta į viršų šonkauliais, apglėbia krūtį.

Sara mėgina išsilaisvinti.

Vagneris švelniai nusijuokia.

– Taip, kovok, mažyte. Tai priverčia širdį smarkiau plakti.

Alegras žingteli prie pistoleto.

Vagneris pašaipiai nusišypso, paspaudžia savo pistoleto saugiklį.

– Nemanau, kad tikrai to nori, Džonai. – Pagriebia porininko ginklą, išima šovinius, susideda į kišenę, sviedžia pistoletą per kambarį. Paskui jau nesišypsodamas atsisuka į Sarą.

– Sugadinai pobūvio staigmeną, Sara. Nežinai, kaip troškau pamatyti nuostabą tavo mielame veiduke, kai būčiau prisipažinęs, kas aš toks. Tai buvo tikra triumfo valanda su Melane.

Sarai šlykštu išgirsti jo lūpomis tariamą sesers vardą.

– Bet ne su manim. Pats sugadinai savo triumfo valandą, Maiklai. Hektoras užuodė tavo cigaretės dvoką koridoriuje ir ant siuntinio, kurį palikai man. Kvailai pamelavai Džonui, kad jis skambino į žmogžudysčių skyrių. Toliau buvo lengva, – išrėkia ji.

– Lengva kaip su tavo seseria. Pamatęs ją sekso klube, paskambinau tik po savaitės. Ji buvo įkaitusi. Norėjo tuoj pat susitikti. Vaikščiojome per lietų susikibę už rankų. Gėrėme bare Lombardo gatvėje. Ji nuėjo į tualetą, paliko praviras duris. Ilgai ten užtruko. Kai pagaliau nuėjau pažiūrėti, kas jai atsitiko, radau stovinčią prie kriauklės. Nuogą. Taip nežmoniškai norėjo. Bet priverčiau laukti. Ilgai laukti, kol visiškai pašėlo. Geidė manęs taip beprotiškai kaip ir tėvo. – Jis kreivai šyptelėjo.

Sara supranta, kad išmoningai mėgina išvesti ją iš pusiausvyros. Tas pamišėlio žaidimas, kurį pradėjo iškart nužudęs Melanę ir nusižiūrėjęs ją. Negali leisti, kad jam pavyktų. Ir neleis.

– Ar laukdavai, kol visos aukos ims beprotiškai tavęs geisti, Maiklai?

– Visos. Netgi Greisė. – Jis nukreipia žvilgsnį į Alegrą. – Greisei tai patiko, Džoni. Kuo šiurkščiau, tuo geriau. O žmogau, ji ištverdavo mušimą ir visai nesivaržydavo. Ar ji su tavim nesivaržydavo, Džoni?

Alegras šoka ant Vagnerio, bet staiga sustoja, pamatęs, kaip šis Sarai prie smilkinio prispaudžia pistoleto vamzdį.

– Greisė įsijausdavo, Džoni. Ji ir išlaisvino mane. Ji buvo tas gaidukas, kaip teigė Melanė, pabudinęs Romeo. Viskas stojo į savo vietas tą rytą, kai užėjau nuvežti jos į oro uostą. Maldavo, kad prieš važiuojant paskutinį kartą išdulkinčiau. Tačiau pasipriešino, kai pamėginau surišti. Pančiai buvo vienintelis dalykas, nesujaudindavęs Greisės, Džonai. Pradėjo klykti. Aš įtūžau. Langas buvo atviras. Buvo taip lengva. Žinai, atpalaidavo. Tačiau turėjau pasinaudoti iki galo. Nuleidau iškart ją išmetęs. Pasitenkinau po kelių sekundžių, kai ji ištiško. – Jis abejingai susijuokia.

Sara mato, kaip Alegro akys priplūsta ašarų. O Džonai, man taip gaila. Tačiau aprimsta, netgi padrąsėja pamačiusi, kaip greit jis susitvardo.

– Tačiau Greisė nebuvo pirmoji, Maiklai? – sarkastiškai klausia Alegras.

Vagneris nustebęs pažvelgia į jį.

– O, ir ką gi aš pamiršau, Džoni?

Alegro lūpos išsikreipia.

– Pamiršai tą, kuri tikrai įkaitino tave. Savo mamą. Ji buvo pirma, ar ne, Maiklai? Numero uno. Skaičiau jos bylą. Nutariau pasiknaisioti tavo praeityje, Ledos policininkai šįryt atsiuntė faksogramą. Devyniolika dūrių. Visi į krūtinę. Apkaltino du vargšus kvaišelius, netinkamu laiku pasipainiojusius netinkamoje vietoje.

– Užsičiaupk! – Vagnerio kakta išrasojo. To nepajėgia ištverti. Mama visada išmuša iš vėžių… Tu draskai man širdį, vaikuti…

– Šiandien kalbėjausi ir su tavo patėviu. Ir ką manai? Jis nešventė gimtadienio ketvirtadienį. Gimęs gegužę. Nematęs tavęs jau kelis mėnesius. Tačiau mes maloniai pasišnekučiavom. Papasakojo, kaip įslinkdavai į lovą pas mamytę. Žinoma, prieš jai antrą kartą ištekant. Ji viską prisipažino patėviui, Maiklai. Kiekvieną spalvingą smulkmeną.

– Nustok pliauškęs apie mano mamą!

Vagnerio veidas keičiasi. Burna žiauriai persikreipia. Akys negailestingai blizga. Pasikeitė net balso tembras – pašėlęs, pamišėliškas. Spaudžia Sarą taip, kad ji beveik jaučia jo širdies plakimą.

Juodu ant dvivietės kušetės. Vagneris iš striukės kišenės išsitraukia antrankius, liepia surakinti Alegrą. Sara atsisako. Vagneris įremia jai į burną duslintuvą. Sara nepajėgia nuryti seilių. Springsta.

Alegras atkiša riešus.

– Rakink, Sara.

Tuo metu, kai ji nenoriai slenka dėti antrankių, Alegras žaibo greičiu nutrenkia Sarą ant grindų ir puola Vagnerį, kumščiu trenkia jam į veidą.

Sara girdi, kaip Vagneris suvaitoja iš skausmo, bet iškart pasigirsta kitas garsas – lyg šampano kamščio šūvis. Tačiau Sara žino: tai ne kamštis, tai kulka sukasi duslintuvu. Išgirsta bamptelėjimą. Kūnas sudribo.

Ji guli kniūbsčia ant kilimo, sustingusi iš siaubo. Neleisk, kad tai būtų Džonas. O Dieve, tik ne Džonas.

Jos liemenį apglėbia ranka ir švelniai pakelia.

– Viskas baigta, Sara. Dabar jau viskas bus gerai.

Širdis vos neiššoka iš krūtinės. Romeo. Ji jaučia, kaip skyla pusiau, dūžta. Neseniai užplūdusi drąsa išgaruoja, slepiasi. Sielvartas užpildo visas tuščias ertmes.

Karštos drėgnos Romeo lūpos paliečia nuogą Saros nugarą, laisva ranka mėgina nurišti dirželį.

Sara aikteli iš siaubo, pamačiusi Alegrą, sudribusį ant kilimo. Iš smilkinio sunkiasi kraujas. Veide – skausmo grimasa.

– Nesijaudink, mažyte. Aš tik įdrėskiau Džoniui, – sako Vagneris, nuspirdamas iš kelio staliuką. – Nenorėčiau, kad Džonis praleistų reginį. Įkaistu vien pagalvojęs. – Jis šiurkščiai pro suknelę sužnyba Sarai spenelį. Kai ji sudejuoja, prispaudžia prie lūpų šaltą pistoleto vamzdį. – Ššš! Žinau, kad susijaudinai, bet dar nekelk triukšmo, mažyte.

Alegro marškiniai permirkę prakaitu. Jis griežia dantimis.

– Maiklai, prisiekiu, užmušiu tave.

Vagneris pralinksmėja.

– Būk gera mergaitė, Sara, surakink jį.

Kambarys sukasi. Vagneris sugriebia jai už sprando. Skausmas nuslopina galvos svaigimą.

– Daryk, ką sakau, nes sužeisiu jį ten, kur tikrai skaudės. – Taikosi į Alegro tarpkojį. – Parodysim Džoniui, koks aš šaunus vaikinas – surakinsim rankas ant pilvo. Kai įkais mus stebėdamas, galės pasitenkinti. Aš jam skolingas vieną nuleidimą už Greisę.

– Man tavęs gaila, – murma Alegras. – Pasakyk, Maiklai, ar tai ir darydavai? Išsiliedavai kiekvieną kartą stebėdamas mamą ir patėvį lovoje.

– Galėčiau akimirksniu nušauti ir tave, ir Sarą, Džonai.

– Ir sugadinti savo svajonių pasimatymą su Sara? Kurio tiek laukei? Tu pamišęs, bet ne kvailas.

– Tai daugiau nei pasimatymas, Džonai. Tu nesuprasi. Tai šventa naktis. Bet tu teisus – neleisiu tau jos sugadinti. Dėl savęs. Dėl Saros. – Jis stumteli Sarą prie Alegro.

Saros rankos dreba, bet užsega antrankius Džonui ant riešų.

– O dabar ištrauk antrankius iš jo kišenės ir surakink čiurnas, – įsako Vagneris.

Ji stovi prie spintelės, visa apimta skausmo, drebanti, gerklė tokia sausa, kad ryjant perši.

– Išrink muziką, – komanduoja Vagneris, pistoleto vamzdžiu braukydamas jos nugara. – Pagal kurią norėtum šokti.

– Nemoku šokti.

– Tai buvo seniai, Sara. Pamiršk.

– Iš kur…

– Melanė rašė apie tavo šokių pamokas. Tėtis taip šlykštėjosi savo mažąja mergyte medinėmis kojomis. Melanė nieko nepraleido, mažyte. Aprašė kiekvieną žavingai niekingą savo gyvenimo smulkmeną ir daugelį tavųjų. Pavyzdžiui, kaip gėrei migdomuosius vaistus, pjoveisi venas. Viską žinau, Sara. – Jis palaižo Sarai žandą. Ne kaip šuniukas, norintis pasimeilinti šeimininkui – kaip žvėris, besigardžiuojantis grobiu. – Gerai, aš išrinksiu plokštelę, mažyte. Tau reikia laiko apšilti.

Griaudėja šokių muzika.

– Mmm. Melanė mėgo tokį garsą. Jos kūnas siūbuodavo melodijos taktu. Užsimerk, Sara, pajusk.

Jis pakiša rankas po suknele, liemenėle, apglėbia nuogas krūtis, randa spenelius. Pirštai erzinantys, žaismingi. Ją užlieja gėda. Toks pažįstamas jausmas. Jaučiasi tokia pat bejėgė kaip vaikystėje. Kitas vyras prieš jos valią niekina jos kūną. Įtūžis išstumia gėdą. Aš to nedarau. Tai ne mano kaltė.

Saros žvilgsnis susitinka su Alegro. Mato jo sielvartą, nusivylimą, įniršį ir bejėgiškumą.

– O kad tu žinotum, kaip ilgai laukiau šios vienintelės tobulos akimirkos, – kužda į ausį Vagneris. – Dar seniai prieš Melanę, dar neskaitęs jos dienoraščio apie tave ir tavo įžūlius darbelius. Tu vienintelė, Sara. Tu, kaip ir aš, visą gyvenimą mėgini pabėgti nuo tikrosios savęs. Šiąnakt abu užbaigsim tą melą.

– Gal tavo, tik ne mano.

– Žinojau, būsi kietesnė už kitas. Tu ypatinga. Turi pereiti skausmą, kad pajustum tikrąjį pasitenkinimą, mano meile. O tai ateis tik per visišką paklusnumą.

Alegras karčiai nusijuokia.

Vagneris nudelbia jį.

– Pažiūrėkim, ar ji jau šlapia, Džoni, ką? – Be įspėjimo nutraukia jos suknelę. Įkiša ranką į kelnaites. – Dar nesudrėko, – balsas veikiau linksmas nei pasipiktinęs. – Žinojau, tave bus sunkiausia pralaužti, Sara. Mano didžiausias iššūkis. Svajojau apie tai, mažyte. Nuostabu. Tu labiausiai priešiniesi, nes tau labiausiai to reikia. Atversiu tiesai tavąją širdį.

Sara žvelgia į Alegrą – ieško paramos, stiprybės, drąsos. Tad ryžtingai sutinka Vagnerio žvilgsnį.

– Manai, kad pažįsti mane, Maiklai, bet nepažįsti. Niekad nežiūrėsiu į tave kaip į savo išgelbėtoją. Tik kaip į kankintoją, žudiką.

– Taip, mažyte. Kovok! Pabaigoje bus saldžiau pasiduoti.

– Nekenčiu tavęs! Niekinu tave!

Jis nutraukia kelnaites. Dabar ji visiškai nuoga. Vagneris išleidžia kimų, gašlų garsą – visiškas pamišėlis.

Ji permesta kniūbsčia per meilės kušetės ranktūrį. Jis užsimoja savo juodu odiniu diržu ir lengvai, geliamai kerta jai per sėdmenis.

– Apsimetėlė, – sako ir darbuojasi greičiau. Kirčiai palieka išvirtusius raudonus rėžius ant pliekiamo kūno. Laisva ranka spaudžia jos pakaušį, gramzdindamas veidą į pagalvėlę, kad nuslopintų riksmą. – Ar jau teka sultys, mažyte?

Žaizda visai išsekino Alegrą, mato lyg pro rūką, negali susikaupti, bet vis dar kovoja.

– Nuimk man antrankius, šikniau. Leisk tikram vyrui parodyti tau, ką daryti.

Vagneris juokiasi. Diržas vėl sušvilpia. Sara gaudo orą, dūsta lyg pažįstamame sapne.

Ji nuoga guli ant nugaros, sudribusi ant pagalvėlių. Vagneris šluosto nuo skruostų prakaitą ir ašaras.

– Romeo žino, kokia tu bloga mergaitė. Sėlindavai prie tėčio durų, slapčia žiūrėdavai, kaip jis žaidžia „paslėpk snapelį“ su vyresne sesute. Ar apie tai daugiausia fantazuoji, Sara? Kaip pati darei tą su tėčiu? Ar nori pažaisti tėčio žaidimus su Romeo, princese? Išreikšti visas fantazijas, kaip tai darytum su tėčiu?

– Kaip tu darei su mama?

Sara mato, kaip kažkas šmėkšteli jo veide. Prisiminimas, akimirksnį padaręs jį bejėgį? Bet tik akimirksnį. Jo bruožai vėl sugriežtėja.

– Mama niekad manęs nemušė. Jokia moteris manęs nemušė. Jūs visos manot esančios tokios kietuolės. Bet jūs niekas. Ji turėjo savo brangiausiąjį berniuką ir išmetė kaip šiukšlę. Pasiėmė tą kvailą, prasigėrusį šūdžių. Ar žinai, kiek kainavo žiūrėti, kaip to šikniaus pimpalas lenda į motiną? Taip, Sara. Tu žinai. Viską apie stebėjimą vogčiomis. Nereikia tau pasakoti.

Jie virtuvėje, Sara alpsta iš skausmo, baimės, pasibjaurėjimo. Jis pakelia ją, ranka skaudžiai spausdamas šonkaulius. Ji neatgauna kvapo.

Aš galiu šitai išjungti, bet jei išjungsiu, nuslopinsiu – jis laimės. Neleisiu jam laimėti.

Nusviedžia ją ant kėdės, užklotos šviesiai žaliu chirurgo chalatu. Ant viršaus guli permatomos guminės pirštinės. Ją pykina.

Ant virtuvės stalo tvarkingai išdėlioti daiktai – baltas šilkinis šalikėlis, butelis prancūziško šampano, sąsiuvinis spindinčiu juodu gyvatės odos viršeliu – Melanės dienoraštis, kupinas sesers kančios, gėdos, nevilties.

Saros akys užkliudo dar vieną daiktą, padėtą nuošalyje, – raudono aksomo dėžutę. Širdies pavidalo. Ašaros be garso teka skruostais. Nusisuka ir pamato, kaip jis paima virtuvinį peilį ir iškilmingai padeda ant aksominės dėžutės dangtelio.

– Tu laimėjai jos širdį, vaikuti, ir jos atleidimą. Taip pat mano atleidimą.

Vėl svetainėje. Vagneris apsirengęs operacijai. Pastato ant staliuko neatkimštą butelį šampano ir širdies pavidalo dėžutę. Padeda peilį ant pagalvėlės. Pasideda prie kojų pistoletą.

Džonas nejudėdamas guli ant grindų už dešimties pėdų. Marškiniai kruvini, veidas išblyškęs. Tačiau, Saros nustebimui ir džiaugsmui, jis prasimerkia, pažiūri į Vagnerio pistoletą ir vėl užsimerkia. Vagneris to nepastebi – per daug užsiėmęs gėrėdamasis nuogu Saros kūnu.

– Tokie mieli stangrūs papukai, kietas užpakaliukas…

Saros riešai surišti už nugaros šilkiniu šalikėliu, tegali deginti jį žvilgsniu.

– O kaip patiko kietas Vikės užpakaliukas? Aš dar ten buvau, slėpiausi spintoje. Girdėjau, kaip jūs šnopuojat…

– Įžūlu, įžūlu, Sara. Ar žinai, kas būna smalsioms mergytėms? Gauna ką užsitarnavusios. Romeo duos, kas tau skirta, ko tikrai nori. Klaupkis, mažyte.

– Niekad. Ėsk mėšlą.

Trenkia jai per veidą.

– Vargšelė. Nori skausmo. Suprantu. – Jis pakelia ranką smogti.

– Ne, prašau, nereikia. Nemušk, prašau, – maldaudama ji pasitraukia kelias pėdas. Dar porą.

Jis paverčia tai žaidimu – kartoja jos žingsnius, judindamas klubus muzikos ritmu. Šaiposi:

– Matai, mes šokam, mažyte.

Sara nuslenka beveik iki kambario vidurio, kol Vagneriui pabosta.

– Užteks, Sara. Klaupkis.

Apsimesdama, kad pasiduoda, ji atsidūsta, paklūsta ir maldaudama žiūri į jį.

– Gerai, gerai. Tu laimėjai. To nori? Kad pasiduočiau, būčiau paklusni? Daryčiau viską, ko trokšti ir įsakai? – kol ji plepa su Vagneriu, Alegras sukaupęs jėgų šliaužia kilimu.

Vagneris padeda ranką ant Saros galvos, lyg laimindamas.

– Argi šitaip ne geriau? Atsipalaiduoti. Leisti man vadovauti.

– Taip.

– Taip, Romeo, – sako jis.

– Taip, Romeo, – paklusniai pakartoja ji. O Džonai, paskubėk. Prašau. Prašau.

Vagneris šypsosi, bet staiga veidą iškreipia grimasa. Jis dukart sumirksi, ranka nušoka nuo liemens, griebiasi už gerklės.

– Kas?.. – nesuprasdamas žiūri į ją, paskui į savo petį. Abu spokso į raudoną dėmę, besiplečiančią ant šviesiai žalio chirurginio chalato rankovės.

– Šūdas! – suriaumoja jis, žiauriai sugriebia Sarą ir prisidengia ja. Pasisuka į Alegrą, atsirėmusį į kušetę, surakintose rankose laikantį pistoletą su duslintuvu.

– Dar vieną šūvį, Džoni? – tyčiojasi Vagneris, tempdamas Sarą kaip skydą prie Alegro.

Alegro veidas visiškai baltas.

– Sara, atleisk… – akys užsimerkia, rankos nusvyra ant kelių, pistoletas išslysta ant kilimo.

Vagneris maniakiškai kvatojasi. Kraujas srūva ranka, bet jis nepastebi žaizdos. Greit suriša Sarai riešus, atsainiai nusviedžia ją ant kušetės, atsiklaupia prie Alegro, apčiuopia jo pulsą.

– Senas užsispyręs šuo. Ką sakai, saldžiausioji? Ar išvaduoti jį iš kančių?

– Ne. Ne, prašau. Viską padarysiu, tik palik jį gyvą. Prašau. Maldauju.

Numeta ją nuo pagalvių ant kelių.

– Teisingai, Sara. Viską padarysi. Bet tai visiškai nesusiję su ta sudribusia mėšlo krūva. Ne jam reikia atpirkimo – tau.

– O tau, Maiklai? Nužudei tas moteris, netgi savo motiną.

Jis abiem rankom suima Saros kaklą, paspaudžia nykščiu.

– Kalbėk! – šnypščia jis.

– Liaukis, – maldauja. – Dūstu.

Vagneris dar stipriau sugniaužia. Ji tuoj uždus, kaip mama.

O Dieve…

– Nurimk, nurimk. Pasakyk mamytei, kodėl verki.

– Nekenčiu jo. Jis baisus. Nekenčia manęs. Ir tavęs nekenčia. Jis tik Melanę myli.

– Netiesa, Sara.

– Ne aš bloga – Melanė. Ji bloga. Ji verčia jį šlykščiai elgtis, ne aš. Aš neleisčiau, o Melanė leidžia. Jai patinka. Aš žinau. Mačiau juos.

Vagneris daužo ją, traukia iš atminties bedugnės. Sara žvelgia į jį. Jis šypsosi. Bet staiga bruožai susilieja. Sara mato ne jį, o savo motiną – kabančią kilpoje palėpėje.

Tėtis įspėjo ją, kad pasigailės išplepėjusi…

Sara ant kelių, įsprausta tarp jo šlaunų – vergė prie šeimininko kojų. Šviesa blausi, skamba „…rapsodija“.

Jis švelniai šypsosi.

– Matai, Sara, mes – giminingų sielų, nes abu nužudėm motinas.

– Iš… kur žinai?

– Melanė rašė.

– Ji negalėjo rašyti. Ji nežinojo…

– Girdėjo, kaip verkei, o mama ramino. Girdėjo, kaip skundei tėvą. Sara, tu sudaužei širdį ne tik mamai, bet ir Melanei. Tu jas abi nužudei.

– Taip, tai tiesa.

Veržlūs, ritmiški Geršvino koncerto akordai slopina trūkčiojantį Saros alsavimą. Jis glosto jai skruostą, kaklą, krūtis. Jos kūnas be kaulų.

– O Sara, aš iš pat pradžių elgiausi su tavim geriausiai iš visų. Apipyliau meilės laiškais, dovanomis, gražiausiomis Melanės dienoraščio ištraukomis. Norėjau priartinti prie tiesos. Bet tavo vaikiškas susižavėjimas Džonu mane tikrai įskaudino. Vos nenumiriau, pamatęs jus lovoje. Juk supranti mane?

Ji linkteli. Ironiškai, skausmingai supranta ne tik Maiklo Vagnerio įniršį, bet ir jo kaltę, skausmą, įsisąmonintą savo gyvenimo beprasmiškumą. Supranta, koks jis vienišas, visų apleistas. Pagaliau suvokia neginčijamą tiesą ne tik apie jį, bet ir apie save. Tėvų nuodėmės. Ir motinų. Persidavusios vaikams.

Vagneris viena ranka glosto beveik standų penį, o kita glamonėja Saros krūtis. Išraiška buka. Žiauri. Kambarį užlieja baigiamieji rapsodijos akordai.

– Tikrai nenoriu, kad tai pasibaigtų, – liūdnai taria jis.

Ji nedrąsiai nusišypso.

– Paskelbkim paskutinį tostą.

Žiūrėdamas jai į akis, paima šampaną. Užmiršo taures. Pašoka ir nubėga į virtuvę pasiimti. Viskas turi būti tobula. Grįžęs pripila dvi raižyto stiklo taures.

– Už ką gersim?

– Už… atleidimą.

Jis dvejoja.

– Metas, – švelniai įkalbinėja ji. – Mums abiem metas nusikratyti skausmo, pavydo, pykčio, pasišlykštėjimo. Metas visiems atleisti. Ir sau.

Jis priglaudžia taurės briauną Sarai prie lūpų, provokuodamas vedžioja aplink.

– Pirmiausia pasakyk tai, Sara. Pasakyk: noriu tavęs labiau už gyvybę, Romeo.

Ji žiūri į žudiko veidą. Kvėpuoja lygiai. Balsas ramus, susitaikęs, netgi švelnus. Sako:

– Noriu tavęs labiau už gyvybę, Romeo.

Jo vokai nusileidžia, bruožai beveik angeliški.

– Tobula. Viskas tobula. – Atsimerkia, palenkia taurę, kad ji galėtų gerti.

– Už atleidimą, mano tobuloji meile. – Išgeria kone visą šampaną, nuleidžia taurę ir šypsosi Sarai – karčiai, švelniai. – Laikas, mažyte. Atpirkimas. Išgelbėjimas. – Žvilgsnis nuslysta į pagalvėlę šalia.

Lūpos prasiveria, bet neišsprūsta joks garsas. Akimirką atrodo, kad filmo juosta įstrigo projektoriuje. Viskas sustingsta. Tik ne pulsuojanti Geršvino kulminacija.

– Sara, Sara! Tu viską sugadinai! Tu kvaila kekše! – balse neapsakomas nusivylimas ir įtūžis, sugadintas jo išpuoselėtas ritualas. Nesivaldydamas klykia jai į veidą. – Peilį, šliundra! Kur tas sušiktas peilis?

Sara išspjauna pilną burną šampano į jo liepsnojančias akis. Jis apakintas, nevalingai užsidengia rankomis veidą.

Saros ausyse plaka lyg kūju, prakaitas žliaugia nuogu kūnu. Ji perpjauna paskutinę šilko giją nuo savo riešų.

Žaižaruojančio plieno ašmenys praskrieja pro jo veriančias akis. Jis išleidžia gerklinį, sielos gelmes siekiantį klyksmą, veide pasmerktojo siaubas. Sara įsmeigia peilį giliai pabaisai į krūtinę. Viskas baigiasi per širdies tvinksnį. Romeo paskutinį.

Pabaiga

Sara atsisėda ant tos pačios kėdės prie „Peržengus ribą“ vedėjos stalo. Atėjo įrašyti laidos. Prieš režisieriui duodant ženklą pradėti, Džonas drąsindamas linkteli jai ir šnabžda:

– Tai jau paskutinis kartas, Sara. – Ir pasitraukia nuo kameros.

Užsidega raudona lemputė. Sara pasirašiusi kalbą ant lapelio, bet jis sulankstytas ant stalo. Ji prabyla:

– Per pastarąsias savaites išliejau daug ašarų. Dėl sesers Melanės, Emos, kitų moterų, kurių gyvybę tas beprotis paniekino ir atėmė. Jaučiuosi tokia artima joms. Aš – viena iš jų. Visos buvom patyrusios baisią išdavystę. Visos buvom pakliuvusios į kaltės ir gėdos spąstus. Aš ir dabar kasdien vis dar kovoju su šitais jausmais. Tačiau man pasisekė. Aš galiu kovoti už džiaugsmą ir laimę, kurių mes visos nusipelnėm.

Melane… ir tu, mama… Norėčiau susiimti su jumis už rankų, kad visos galėtume išeiti iš šešėlių į šviesą. Tačiau viena jums pažadu: jūs visad būsit su manim mano širdyje.

Content

Тайтл Элис Romeo