Theorin Johan

Prieblanda

Iš švedų kalbos vertė

Giedrė Žirgulytė

Turinys

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Elandas, 1936 m. liepa

Elandas, 1940 m. birželis

Elandas, 1943 m. gegužė

Elandas, 1945 m. gegužė

Elandas, 1945 m. gegužė

Elandas, 1945 m. gegužė

Elandas, 1945 m. gegužė

Smolandas, 1945 m. gegužė

Geteborgas, 1945 m. rugpjūtis

Puerto Limonas, 1955 m. spalis

Puerto Limonas, 1960 m. kovas

Panama, 1963 m. balandis

Puerto Limonas, 1963 m. liepa

Puerto Limonas, 1963 m. liepa

Jončiopingas, 1970 m. balandis

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Epilogas

Autoriaus padėka

Gerlofssonų giminei iš Elando

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Apvalių akmenų, apaugusių pilkšvomis kerpėmis, tvora buvo to paties aukščio kaip berniukas. Jis galėjo per ją žvilgtelti tik pasistiebęs ant sandalų galų. Kitapus viskas atrodė pilka ir padūmavę. Galėjai manyti stovįs ties pasaulio kraštu, bet žinojo, kad yra priešingai — pasaulis prasideda už tvoros. Už močiutės ir senelio sodo plytėjo didžiulis pasaulis. Šis pasaulis kitapus tvoros viliojo berniuką visą vasarą.

Du kartus jis mėgino perlipti tvorą. Abu kartus rankos nusprūdo nuo netašytų akmenų ir jis griuvo atbulas į drėgną žolę.

Berniukas nepasidavė, ir trečią kartą jam pasisekė.

Giliai įkvėpęs, jis pasistiebė, apgniaužė šaltus akmenis ir užsikorė ant tvoros viršaus.

Jam tatai buvo pergalė — dar nesulaukęs šešerių metų, jis pirmąsyk gyvenime lipo per tvorą. Viršuje valandėlę pasėdėjo tarsi karalius soste.

Pasaulis kitapus tvoros buvo ne tik didelis ir bekraštis, bet ir pilkas bei neryškus. Po pietų užslinkusi migla trukdė berniukui gerai viską įžiūrėti, bet palei tvorą jis išvydo rusvą pievelės žolę. Toliau šmėžavo žemi gumbuoti kadagiai ir iš žemės kyšantys kerpėti akmenys. Žemė buvo tokia pat plokščia kaip ir už jo nugaros, bet kitapus viskas atrodė kur kas mažiau sukultūrinta — svetima ir žavu.

Berniukas nuleido dešinę koją ant pusiau į žemę įkasto akmens ir perlipo per tvorą į pievą. Pirmąsyk vienas atsidūrė už sodo, ir niekas nežinojo, kur jis yra. Senelis prieš valandėlę išėjo pakrantėn, o kai, apsiavęs sandalus, berniukas ištykino iš trobos, močiutė miegojo.

Jis galėjo daryti ką nori. Jis ieškojo nuotykių.

Atgniaužęs delnus, nušoko į laukinę žolę. Reta žole buvo lengva judėti. Jis žengė dar kelis žingsnius, ir pasaulis prieš jį tapo ryškesnis. Už žolės sudūlavo kadagiai, ir jis patraukė jų linkui.

Minkšta žemė slopino visus garsus, jo žingsniai girdėjosi tik kaip silpnas žolės šnaresys. Net pamėginus šoktelti suglaustomis kojomis ir smarkiai tryptelti, pasigirdo tik tylus dunkstelėjimas, o pakėlus kojas pėdsakai greitai išnykdavo.

Taip jis įveikė keletą metrų: šoktelėjimas, dunkstelėjimas. Šoktelėjimas, dunkstelėjimas.

Nusigavęs iki aukštų kadagių, berniukas liovėsi šokinėjęs suglaustomis kojomis. Jis iškvėpė, įtraukė į plaučius vėsaus oro ir apsidairė.

Jam šokinėjant per žolę, priešais plevenanti migla tyliai jį apsupo ir dabar tvyrojo už nugaros. Akmeninė tvora pievos pakrašty apsiblausė, o tamsiai ruda troba išvis pranyko.

Valandėlę berniukas ketino apsisukti, grįžti pieva ir vėl perlipti tvorą. Jis neturėjo laikrodžio ir tikslus laikas jam nieko nesakė, bet dangus virš jo galvos dabar buvo tamsiai pilkas, o oras aplinkui dar labiau atšalo.

Jis tik dar galiuką žengtels minkšta žeme. Juk žino, kur besąs: troba, kur miega jo močiutė, stovi už nugaros, nors jos ir nebeįžiūri. Jis toliau slinko prie blankios miglos sienos, įžiūrimos, bet nesugaunamos: ji visą laiką stebuklingai pasistūmėdavo lyg žaisdama su juo.

Berniukas sustojo. Sulaikė kvapą.

Buvo visiškai tylu ir niekas nejudėjo, bet ūmiai berniukas pajuto, kad yra ne vienas.

Ar ką nors išgirdo migloje?

Jis apsigręžė. Dabar nebematė nei sienos, nei pievos, tik žolę ir kadagius aplinkui. Jį supo nejudrūs krūmai, jis suprato juos esant negyvus — ne tokius kaip jis pats, tačiau nesiliovė galvojęs apie jų dydį. Šios tylios juodos jį supančios figūros galbūt net priartėdavo į jas nežiūrint.

Dar sykį apsigręžęs, jis išvydo daugiau kadagių. Kadagius ir miglą.

Jau nebesusigaudė, kurioj pusėj stovi vasarnamis, bet baimė ir vienatvė ginė pirmyn. Sugniaužęs kumščius ir aukštai kilodamas kojas, jis bėgo, kad surastų akmeninę tvorą ir sodą už jos, bet regėjo vien žolę ir krūmus. Galiausiai nebematė nė jų: pasaulis aptemo nuo ašarų.

Berniukas sustojo, įkvėpė, ir ašaros liovėsi srūti. Jis išvydo migloje daugiau kadagių, bet vienas jų buvo su dviem storais kamienais — ir staiga berniukas pamatė, kad šis juda.

Tai buvo žmogus.

Dėdė.

Jis išniro iš pilkos miglos ir sustojo vos už dešimties žingsnelių. Aukštas ir stambus, tamsiais drabužiais apsirengęs vyras pastebėjo berniuką. Jis ramiai stovėjo žolėje apsiavęs storais auliniais batais ir stebeilijo į vaiką. Ant kaktos užsimaukšlinęs juodą kepurę, atrodė senas, bet ne toks senas kaip berniuko senelis.

Berniukas sustingo. Nepažinojo šio vyro, o svetimų žmonių reikia saugotis, sakė mama. Bet dabar jis nebebuvo vienas migloje su kadagiais. Visad galės apsigręžti ir pasprukti, jei vyras pasirodys negeras.

— Labas, — tyliai pasisveikino vyras. Jis sunkiai šnopavo, lyg ką tik ilgai ėjęs per miglą ar greitai bėgęs.

Berniukas neatsakė.

Vyras greitai pasuko galvą ir apsidairė. Paskui be šypsenos dar sykį pažvelgė į berniuką ir tyliai paklausė:

— Ar tu vienas?

Berniukas tylėdamas linktelėjo.

— Paklydai?

— Man rodos.

— Nieko baisaus... Aš gerai susigaudau kalkynėj. — Vyras žengė žingsnį arčiau. — Kuo tu vardu?

— Jensas.

— O toliau?

— Jensas Davidsonas.

— Puiku. — Padvejojęs pridūrė: — Aš vardu Nilsas.

— O toliau?

Tai panėšėjo į žaidimą. Vyras nusijuokė.

— Aš vardu Nilsas Kantas, — tarė žengdamas dar vieną žingsnį artyn.

Jensas tebestovėjo, bet jau nesidairydamas. Žolė, akmenys ir krūmai — tai viskas, ką galėjai aptikti migloje. Ir šis nepažįstamas vyras, Nilsas Kantas, kuris dabar ėmė šypsotis, lyg juodu jau būtų tapę draugais.

Juos supo migla, nesigirdėjo jokio garso. Net paukščių giesmės.

— Nieko baisaus, — pakartojo Nilsas Kantas ir ištiesė ranką.

Dabar jie stovėjo greta.

Jensas pamanė, kad tokių didelių rankų kaip Nilso Kanto jis dar niekad neregėjęs, ir suprato, jog sprukti vėlu. 1

Kai spalio mėnesį vieną pirmadienio vakarą Julijos tėvas Jerlofas paskambino jai pirmą sykį kone po dvidešimties metų, ji ėmė galvoti apie kaulus, priplaktus prie akmenuoto kranto.

Baltus kaip perlamutras bangų nugludintus kaulus, švytinčius po vandeniu tarp pilkų akmenų.

Kaulų gabalėlius.

Julija nežinojo, ar šie išmesti į krantą, bet kad juos pamatytų, laukė daugiau nei dvidešimt metų.

Kiek anksčiau tą pačią dieną Julija ilgai kalbėjo su draudimo kasa, ir pokalbis nusisekė prastai kaip ir visa kita šį rudenį, šiais metais.

Kaip paprastai, vengdama darbuotojų dūsavimų, ji kuo ilgiausiai delsė skambinti, o kai pagaliau surinko numerį, monotoniškai atsiliepė automatas ir paprašė asmens kodo. Suspaudžiusi visus skaitmenis, ji buvo sujungta su telefono tinklų labirintu, o tai prilygo sujungimui su tuštuma. Ji turėjo pasilikti virtuvėje, žiūrėti pro langą ir klausytis gurgesio ragelyje, vos girdimo gurgesio, primenančio tolumoje srūvantį vandenį.

Sulaikiusi kvapą ir prispaudusi prie ausies ragelį, ji kartais išgirsdavo tolumoje aidinčius vaiduoklių balsus. Kartais jie atsklisdavo duslūs ir šnabždantys, o kartais — šaižūs ir graudūs. Ji buvo įkalinta telefono tinklų pasaulyje, nors rūkydama maldaujamus balsus neretai išgirsdavo ir pro gartraukį. Jie aidėdavo ir murmėdavo daugiabučio ventiliacijos vamzdžiuose — ji veik niekados nesuprasdavo žodžių, bet vis tiek įdėmiai klausydavos. Vienintelį kartą ji išgirdo moterišką balsą, aiškiai ištariantį: „Taip, tikrai laikas.“

Ji stovėjo prie virtuvės lango klausydamasi gurgesio ir žiūrėdama pro langą. Lauke buvo šalta ir vėjuota. Rudeniškai geltoni beržų lapai pakildavo nuo asfalto iš lipnios balos ir nuskriedavo su vėju. Šaligatvių pakraščiuos telkšojo tamsiai pilka automobilių padangų sutrinta pliurė, iš kurios lapai jau niekad neištrūks.

Kažin ar ten pasirodys koks nors pažįstamas? Pro gatvės kampą už namų eilės, vilkėdamas švarku ir pasirišęs kaklaraištį kaip tikras teisininkas, ką tik apsikirpęs ir su portfeliu rankoje, galėtų atžingsniuoti Jensas. Plačiais žingsniais, pakeltom akim. Jis išvystų ją prie lango, nustebęs sustotų ant šaligatvio, o paskui šypsodamas jai pamojuotų...

Staiga gurgesys išnyko ir ragelio erdvę užpildė įtemptas balsas:

— Draudimo kasa, Inga.

Tai ne jos naujoji globėja, toji buvo vardu Magdalena. Ar tikrai Magdalena? Juk jiedvi nebuvo susitikusios.

Ji giliai įtraukė oro.

— Čia Julija Davidson, norėčiau sužinoti, ar negalėtumėt...

— Koks jūsų asmens kodas?

— Aš... aš ką tik suspaudžiau skaitmenis.

— Jie nepasirodė mano monitoriuje. Ar negalėtumėt dar sykį pateikti numerį?

Julija pakartojo skaitmenis, ir ragelyje stojo tyla. Gurgesio veik nebesigirdėjo. Ar ją specialiai atjungė?

— Julija Davidson? — paklausė globėja, lyg negirdėjusi Julijos prisistatymo. — Kokios norit pagalbos?

— Norėčiau jį pratęsti.

— Ką pratęsti?

— Nedarbingumo lapelį.

— Kur dirbat?

— Esterio ligoninėj, ortopedijos skyriuje. Esu slaugytoja.

Ar ji vis dar slaugytoja? Pastaraisiais metais taip retai pasirodydavo darbe, kad greičiausiai ortopedijos skyriuje jos niekas nepasigenda. Ir ji pati išties nepasigenda ligonių, kurie visą laiką verkšlena dėl juoką keliančių savo problemėlių, neturėdami nė menkiausio supratimo apie tikrą nelaimę.

— Ar turit gydytojo pažymą? — paklausė globėja.

— Taip.

— Ar šiandien buvot pas gydytoją?

— Ne, trečiadienį. Pas savo psichiatrą.

— Kodėl nepaskambinot anksčiau?

— Na, po to aš prastai jaučiausi... — atsakė Julija ir pagalvojo: „Ir prieš tai. Nuolatinė širdperša krūtinėje.“

— Reikėjo mums paskambinti tą pačią dieną...

Julija aiškiai išgirdo, kaip moteris įkvėpė, galbūt atsiduso.

— Dabar štai ką turėsiu padaryti, — vėl prašneko globėja. — Atsidarysiu jūsų bylą kompiuteryje ir padarysiu išimtį.

— Labai malonu.

— Luktelėkit...

Julija tebestovėjo prie lango žiūrėdama į gatvę. Niekas nejuda.

Ne, kažkas ateina šaligatviu nuo didesniojo skersgatviovyras. Julija pajuto, kaip šalti pirštai suspaudė širdį, ir tik tada pamatė, jog šitas vyras per senas, plikas ir įžengęs į šeštą dešimtį, vilki baltais dažais išterliotą kombinezoną.

— Alio?

Vyras sustojo prie namo kitoje gatvės pusėje ir, surinkęs kodą, atsidarė laukujės duris. Įėjo.

Ne Jensas. Paprastas senyvas vyras.

— Alio? Julija?

Vėl globėja.

— Taip. Aš laukiu.

— Taigi kompiuteryje įrašiau pastabą, kad jūsų gydytojo pažyma išsiųsta mums. Ar ne taip?

— Gerai. Aš.... — Julija nutilo. Vėl pažvelgė pro langą.

— Ar dar kas nors?

— Man rodos... — Julija stipriai suspaudė ragelį. — Man rodos, rytoj bus šalta.

— Štai kaip, — tarstelėjo globėja lyg niekur nieko. — Gal pakeitėt banko sąskaitos numerį ar liko tas pats?

Julija neatsakė. Ji mėgino sugalvoti ką nors normalaus ir kasdieniško.

— Aš kartais kalbuosi su savo sūnum, — ištarė ji galų gale.

Valandėlę stojo tyla, paskui pasigirdo globėjos balsas:

— Puiku, bet aš, kaip minėjau, įrašiau pastabą...

Julija greitai padėjo ragelį.

Ji liko stovėti virtuvėj; bespoksant pro langą, jai pasirodė, kad lapai gatvėje susiklostę į ornamentą, žinią, kurios ji nesupras, kad ir kiek žiūrėtų, ir ėmė baisiai ilgėtis iš mokyklos pargrįžtančio Jenso.

Ne, jis pareis iš darbo. Jensas turėtų būti seniai baigęs mokyklą.

Kuo tu, Jensai, galiausiai tapai? Gaisrininku? Advokatu? Mokytoju?

Vėliau tą pačią dieną ji sėdėjo priešais televizorių siaurame bendrajame kambaryje vieno kambario bute ir žiūrėjo mokomąją programą apie gyvates, paskui įsijungė kulinarijos laidą, kurioje moteris su vyru kepė mėsą. Kai laida baigėsi, ji vėl nuėjo į virtuvę pasižiūrėti, ar nereikia iššluostyti bufete sustatytų vyno taurių. Taip, pakėlus jas prieš virtuvinę lempą, paviršiuje matyti baltos dulkelės, ir ji iššluostė taures vieną po kitos. Julija turėjo dvidešimt keturias vyno taures ir naudodavosi jomis iš eilės. Kas vakarą ji išgerdavo dvi taures raudonojo vyno, kartais tris.

Vakare, kai ji gulėjo lovoje priešais televizorių, užsivilkusi vienintelę spintoje likusią švarią palaidinukę, virtuvėje suskambo telefonas.

Išgirdusi pirmą signalą, Julija sumirksėjo, bet nelipo iš lovos. Ne, ji nepaklus. Jai nebūtina atsiliepti.

Telefonas suskambo dar kartą. Ji apsimetė, kad jos nėra namie, kad yra išėjusi svarbiu reikalu.

Ji galėjo žiūrėti pro langą nepakeldama galvos, nors tematė namų stogus išilgai gatvės, užgesintus gatvės žibintus ir virš jų nusidriekusias medžių viršūnes. Saulė nusileido už miesto, ir dangus pamažėle temo.

Telefonas suskambo trečią kartą.

Buvo prieblanda.

Telefonas suskambo ketvirtą kartą.

Julija neatsikėlė atsakyti.

Suskambo paskutinį kartą, ir vėl tyla. Gatvėje sumirksėjo žibintai ir pradėjo šviesti virš asfalto.

Diena praėjo gana gerai.

Ne. Iš tikrųjų gerai nepraeidavo nė viena diena. Bet kai kurios — greičiau už kitas.

Julija visad būdavo viena.

Dar vienas vaikas gal būtų padėjęs. Mikaelis būtų norėjęs broliuko ar sesutės Jensui, bet Julija nesutiko. Ji niekad nesijautė pakankamai saugi, o vėliau Mikaelis, žinoma, šios minties atsisakė.

Dažnai Julija, neatsiliepusi skambant telefonui, kaip atpildą rasdavo įrašytą pranešimą, ir kai šį vakarą jis nutilo, ji išlipo iš lovos ir pakėlė ragelį, bet išgirdo tik gurgesį.

Padėjusi ragelį, ji pravėrė spintelę virš šaldytuvo. Ten stovėjo dienos butelis, o dienos butelis paprastai būdavo butelis raudonojo vyno.

Tiesą sakant, tai buvo antras dienos raudonojo vyno butelis, nes per pietus ji išgėrė butelį, praimtą iš vakaro.

Atkemšant kamštis dusliai pokštelėjo. Ji prisipylė taurę ir greitai išgėrė. Prisipylė naują.

Kūnu pasklido vyno šiluma, ir tik dabar ji galėjo apsigręžusi pasižiūrėti pro virtuvės langą. Lauke sutemo, gatvės žibintai įstengė apšviesti keletą apskritų asfalto plotelių. Žibintų šviesoje niekas nejudėjo. Bet kas slypi šešėliuose? To ji neįžvelgė.

Nusigręžusi nuo lango, Julija ištuštino antrą taurę. Dabar ji aprimo. Po pokalbio su draudimo kasa jautė įtampą, bet dabar buvo rami. Ji nusipelnė trečios taurės, bet šią išgers lėčiau, prieš televizorių. Galbūt netrukus pasileis muzikos, gal Sati, išgers tabletę ir iki vidurnakčio užmigs.

Tuomet vėl suskambo telefonas.

Po trečio signalo ji atsisėdo lovoje nuleidusi galvą. Po penkto atsikėlė, o po septinto pagaliau stovėjo virtuvėje.

Prieš devintą signalą pakėlė ragelį.

— Julija Davidson, — sušnabždėjo.

Jai atsakė ne gurgesys, bet tylus, nors aiškus balsas.

— Julija?

Ir ji iškart suprato, kas skambina.

— Jerlofas? — tyliai paklausė.

— Taip... čia aš.

Vėl stojo tyla, ir dabar ji turėjo priglausti ragelį arčiau ausies, kad girdėtų.

— Man rodos... aš žinau truputį daugiau, kaip tai atsitiko.

— Ką? — Julija įsistebeilijo į sieną. — Kas atsitiko?

— Na, kas atsitiko... Jensui.

Julija stebeilijo.

— Ar jis miręs?

Jai rodės, lyg ji būtų vaikščiojusi su numeriuku rankoje. Vieną dieną pašaukia tavo numerį ir tu priėjęs išgirsti atsakymą. Ir Julija prisiminė baltus kaulų gabalėlius, jūros išplautus Stenviko pakrantėje, nors Jensas bijojo vandens.

— Julija, jis tikriausiai miręs...

— Bet ar jį rado? — nutraukė ji.

— Ne. Bet...

Ji sumirksėjo.

— Tai ko skambini?

— Niekas jo nerado. Bet aš...

— Tuomet neskambink! — suriko ji ir padėjo ragelį. Užsimerkusi liko prie telefono.

Numeriukas, vieta eilėje. Bet pasirinkta ne ta diena. Julija nenorėjo, kad ši diena būtų Jenso suradimo diena.

Atsisėdusi prie virtuvės stalo, ji pažvelgė į tamsą kitapus lango nieko negalvodama, paskui vėl pasižiūrėjo į telefoną. Tada atsistojo, priėjo prie telefono ir palaukė, nors nekrutėdama.

Aš tai darau dėl tavęs, Jensai.

Julija pakėlė ragelį, žvilgtelėjo į lapelį, keletą metų priklijuotą prie baltos plytelės virš duoninės, ir surinko numerį. Tėtė atsiliepė po pirmo signalo.

— Jerlofas Davidsonas.

— Čia aš.

— Štai kaip. Julija...

Ragelyje vėl stojo tyla. Julija įsibėgėjo.

— Man nereikėjo nutrenkti ragelio.

— Taigi, taigi...

— Tai nieko nepadeda.

— Ne, ne, — pritarė tėtė. — Taip dažniausiai žmonės daro.

— Koks Elande oras?

— Apniukę ir šalta. Šiandien nebuvau lauke.

Jis vėl nutilo, ir Julija įkvėpė.

— Kodėl skambinai? Tikriausiai kas atsitiko?

Jis neskubėjo atsakyti.

— Na... Čia atsitiko keletas dalykų, — tarė jis ir pridūrė: — Bet aš nieko nežinau. Nieko daugiau.

Ne daugiau už mane, pamanė Julija. Man labai gaila, Jensai.

— Aš tikėjaus, kad paaiškėjo kas nors nauja.

— Bet aš daug apie tai galvojau. Ir man rodos, kad galima šį tą nuveikti.

— Nuveikti? Kam?

— Kad galėtume eiti toliau, — atsakė Jerlofas ir išpyškino: — Ar galėtum čia atvažiuoti?

— Kada?

— Kuo greičiau. Man rodos, šito gali prireikti.

— Aš negaliu taip imti ir išvažiuoti. — Bet nėra visiškai neįmanoma — juk ji ilgam turi nedarbingumo lapelį. — Tu turėtum ką nors pasakyti... pasakyti, ką sumanei. Ar negali pasakyti?

— Ar prisimeni, kaip jis tą dieną buvo apsirengęs? — paklausė tėtė patylėjęs.

Tą dieną.

— Taip. — Tą rytą ji pati padėjo Jensui apsirengti ir tik paskui suprato, kad jis apsivilkęs vasariškai, nors jau buvo ruduo. — Jis vilkėjo geltonom trumpikėm ir raudonais medvilniniais marškinėliais. Su nupieštu Fantomu. Juos gavo iš savo pusbrolio, tokį piešinį galėdavai atsispausti laidyne priglaudęs prie plono plastiko...

— Ar prisimeni, kuo jis avėjo?

— Sandalais. Jis turėjo rudus odinius sandalus su juodos gumos padais. Dešinio sandalo dirželis ties pirštu buvo nutrūkęs ir keletas kairiojo taip pat vos laikėsi... Taip visad atsitikdavo baigiantis vasarai, bet aš juos prisiuvau.

— Baltu siūlu?

— Taip, — greitai atsakė Julija. Ir pagalvojo. — Taip, regis, baltu. O ką?

Valandėlę tylėjęs, Jerlofas atsakė:

— Ant mano rašomojo stalo guli senas dešinės kojos sandalas, sutvirtintas baltu siuvamuoju siūlu. Atrodo, kad tiktų penkiamečiui... Kaip tik dabar sėdžiu į jį žiūrėdamas.

Julija susverdėjusi atsirėmė į virtuvės suolą.

Jerlofas dar kažką pasakė, bet ji stipriai nuspaudė telefono šakutę, ir ragelyje vėl viskas nutilo.

Numeriukas — štai ji gavo numeriuką ir netrukus bus pašaukta.

Dabar ji buvo rami. Po dešimties minučių pakėlė ranką nuo šakutės ir surinko Jerlofo numerį. Jis atsiliepė po pirmo signalo, lyg būtų jos laukęs.

— Kur jį radai? Kur? Jerlofai?

— Viskas labai sudėtinga. Juk tu, Julija, žinai, kad... kad man ne taip lengva judėti. Ir mano būklė tik blogėja ir blogėja. Užtat norėčiau, kad atvažiuotum.

— Aš nežinau... — Julija užsimerkė ir išgirdo vien ragelio gurgesį. — Nežinau, ar galėsiu. — Ji įsivaizdavo save pakrantėje, vaikščiojančią tarp akmenų, atsargiai rankiojančią griaučių skeveldrėles ir spaudžiančią jas prie krūtinės. — Galbūt.

— Ką tu prisimeni? — paklausė Jerlofas.

— Ką turi galvoj?

— Iš tos dienos. Gal prisimeni ką nors ypatinga? Norėčiau, kad pagalvotum.

— Prisimenu, kad Jensas pradingo... Jis...

— Aš turiu galvoje ne Jensą. Ką dar prisimeni?

— Ką nori pasakyti? Aš nesuprantu...

— Ar prisimeni miglą, užtraukusią Stenviką?

Julija nutilo.

— Taip. Miglą.

— Pagalvok apie ją. Pamėgink prisiminti miglą.

Miglą... Migla buvo neatsiejama nuo visų prisiminimų iš Elando.

Julija prisiminė miglą. Šiaurės Elande tiršta migla nebuvo įprastas daiktas, bet kartais rudenį ji atslinkdavo nuo sąsiaurio. Šalta ir drėgna.

Bet kas tą dieną atsitiko migloje?

Kas atsitiko, Jensai?

Elandas, 1936 m. liepa

Žmogus, kuris vėliau Elande paskleis tiek sielvarto ir siaubo, ketvirto dešimtmečio vidury — dar tik dešimtmetis berniukas. Jam priklauso akmenuota pakrantė ir jūra.

Berniukas vadinasi Nilsas Kantas, yra įdegęs saulėje, vasaros karštymečiu mūvi trumpikėmis ir sėdi saulėkaitoje ant didžiulio apvalaus akmens žemiau Stenviko namų ir žvejybos pašiūrių.

Čia viskas mano, galvoja jis.

Ir tai tiesa, nes Nilso giminei priklauso pakrantė. Jai priklauso didelės šiaurės Elando teritorijos, Kantų giminė turėjo šias žemes šimtmečiais, ir, prieš trejetą metų mirus tėvui, Nilsas jau žinojo, kad jam teks jomis rūpintis. Nilsas tėvo nesiilgi, prisimena jį aukštą, tylų ir griežtą, kartais įtūžusį — ir mano, kad gerai, jog mediniame name virš kranto jo laukia tik motina Vera.

Daugiau jam nieko nereikia. Draugų nereikia, jis žino, kad pakrantės kaimuose gyvena įvairaus amžiaus vaikų, o jo vietovėje — ir vyresnių berniukų, jau dirbančių akmenų kirtykloje, — bet šis kranto ruožas yra tik jo. Malūnininkai iš malūno viršuje ir pašiūrėse ant skardžio įsikūrę žvejai grėsmės nekelia.

Nilsas ruošiasi nuslysti nuo akmens. Jis vėl išsimaudys, paskutinį kartą prieš eidamas namo.

— Nilsai! — šūkteli skambus berniuko balsas.

Nilsas nepasuka galvos, bet girdi, kaip nuo skardžio pažyra akmenukai ir sparčiai artėja žingsniai.

— Nilsai! Mama ir man davė tąsiukų! Daugybę tąsiukų!

Tai atskuba jo brolis. Akselis, trejais metais jaunesnis už jį, labai susijaudinęs. Rankoj jis laiko pilką mazgelį.

— Žiūrėk!

Akselis greitai prieina, atsistoja prie didžiojo akmens ir, džiugiai pažiūrėjęs į Nilsą, atriša mazgelį, išskleidžia savo turtus ant skepetaitės.

Ant skepetaitės guli kišeninis peiliukas ir tąsiukai, spindintys tamsūs sviestiniai tąsiukai.

Nilsas suskaičiuoja aštuonis tąsiukus. Jis pats prieš išeidamas iš motinos gavo tik penkis, bet dabar šie suvalgyti, ir staiga jam užverda širdis.

Akselis paima vieną tąsiuką, apžiūri, įsikiša burnon ir įsistebeilija virš žvilgančio vandens. Jis kramto patenkintas ir iš lėto, lyg jam priklausytų ne tik tąsiukai, bet ir pakrantė su vandeniu ir dangumi virš jųdviejų.

Nilsas nusuka akis.

— Aš maudysiuos, — sako žvelgdamas į vandenį. Nušoka žemyn, nusimauna trumpikes ir pasideda ant akmens.

Nusigręžęs nuo Akselio, pradeda eiti į bangas, atsargiai statydamas pėdas ant dumblių nublizgintų akmenų. Smulkūs rudų guveinių pluošteliai lenda į tarpupirščius.

Už dešimties žingsnių Nilsas šoka ant bangų, ir saulės įšildytas vanduo putodamas prasiskiria. Šią vasarą jis išmoko plaukti po vandeniu. Jis įkvepia, niurkteli, nusirango iki akmenuoto dugno, apsisuka ir vėl iškyla į saulės šviesą.

Akselis stovi prie pat kranto.

Nilsas sukiojasi vandeny, taškosi ir vartosi kūliais, garsiai leisdamas burbulus. Jis nuplaukia dar kelis metrus, kol kojomis nebesiekia dugno.

Čia po pačiu vandens paviršiumi lyg snaudžiantis jūrų siaubūnas kėpso akmens luitas, ledynų paliktas riedulys. Nilsas užsikaria ant jo keteros, atsistoja vos apsemtomis pėdomis ir vėl šoka į vandenį. Dabar į dugną nenusileidžia. Plaukia, daužo kojomis vandenį ir mato Akselį tebestovint prie kranto.

— Ar tu dar nemoki plaukti? — sušunka.

Jis žino, kad Akselis nemoka.

Akselis neatsako, bet iš gėdos ir pykčio nudelbia pajuodusį žvilgsnį po kirpčiukais. Jis nusimauna trumpikes ir pasideda ant akmens šalia mazgelio.

Nilsas ramiai plaukioja aplink akmenį — iš pradžių ant pilvo, paskui aukštielninkas, rodydamas, kaip lengva, kai moki. Dar sykį pasispiria kojomis ir vėl užsikeberioja ant akmens.

— Aš tau padėsiu! — šaukia Akseliui ir akimirką iš tikrųjų ketina tai padaryti: būti Akseliui broliu ir šią dieną išmokyti jį plaukti. Bet šitai per ilgai užtruktų.

Jis tik pamoja.

— Eikš!

Akselis neryžtingai brenda į vandenį, kojomis čiuopdamas akmenis ir rankomis grabinėdamas orą, lyg balansuotų ties bedugne. Nilsas tyliai stebi neryžtingą broliuko kelionę nuo kranto.

Po keturių žingsnių vanduo Akseliui jau semia strėnas, ir jis meta į Nilsą pastėrusį žvilgsnį.

— Ar išdrįsi? — klausia Nilsas.

Juokais, jis truputėlį pajuokaus su broliu.

Akselis papurto galvą. Nilsas greitai murkteli nuo akmens ir plaukia prie kranto.

— Jokio pavojaus. Tu gali įveikti kone visą kelią eidamas dugnu.

Akselis, palinkęs į priekį, apčiuopom brenda jam iš paskos. Nilsas atsitraukia, ir broliukas nenorom žengia žingsnį į priekį.

— Puiku, — pagiria Nilsas. Vandens dabar abiem iki liemens. — Dar žingsnį.

Akselis padaro taip, kaip jam sakoma: žengia dar žingsnį ir nervingai šypsodamas iškyla virš Nilso. Nilsas irgi jam šypteli, linkteli, ir Akselis žengia dar žingsnį.

Nilsas atsilošia, pamažu griūna atbulas išskėstom rankom, kad parodytų, koks švelnus vanduo.

— Visi gali plaukti, Akseli. Aš pats išmokau.

Jis lėtai spiriasi jūron. Akselis seka įkandin, bet jo pėdos nepalieka dugno. Vanduo siekia krūtinę.

Nilsais vėl užšoka ant akmens luito.

— Dar trys žingsniai!

Nors ne visai taip — likę septyni ar aštuoni. Akselis žengia vieną, du, tris žingsnius, ištempęs kaklą, kad burnos neapsemtų vanduo, bet iki akmens vis tiek likę trys metrai.

— Tu turi kvėpuoti, — sako Nilsas.

Akselis šnopčiodamas kvėpuoja. Nilsas atsisėda ant akmens ir ramiai ištiesia jam rankas.

Ir broliukas metasi į priekį. Bet, regis, greitai ima gailėtis, įtraukia oro ir, prisisėmęs pilną burną šalto vandens, mataruodamas rankomis įsispokso į Nilsą. Akmens jis nepasieks.

Nilsas akimirką stebi Akselio kovą su vandeniu, tada greitai pasilenkia ir užtraukia broliuką ant akmens.

Akselis tvirtai įsikimba, kosi ir kvėpčioja. Nilsas atsistoja šalia ir ištaria tai, apie ką galvojo visą laiką.

— Krantas yra mano.

Tada neria nuo akmens tiesus kaip strėlė, už kelių metrų iškyla ir plaukia ilgais drąsiais grybšniais, kol rankos atsitrenkia į kranto akmenis ir jo išdaiga baigiasi. Dabar gali ja pasidžiaugti. Papurto galvą, kad iš ausų ištekėtų vanduo, ir žengia prie akmens, ant kurio Akselis išskleidęs savo skepetaitę.

Ten guli ir mažos Akselio trumpikės. Nilsas jas pakelia ir, tarytum išvydęs siūle ropinėjant blusą, sviedžia į krantą.

Paskui pasilenkia prie skepetaitės. Ant jos saulėje spindi sviestiniai tąsiukai, Nilsas paima vieną ir iš lėto įsikiša burnon.

Jis girdi piktą bliovimą nuo akmens, bet nekreipia į jį dėmesio. Gerai sukramtęs, tąsiuką nuryja ir paima dar vieną.

Jūroj girdėti pliuškenimas. Nilsas pakelia akis: broliukas galų gale nušoko nuo luito.

Nilsas pats jau džiovinasi saulėje, įveikęs pirmą akstiną plaukti prie Akselio. Verčiau pasiima nuo skepetaitės trečią tąsiuką.

Pliuškenimas nesiliauja, ir Nilsas pasižiūri. Akselis, žinoma, nesiekia dugno, beviltiškai mėgina vėl užsikarti ant akmens. Bet jo rankos slysta.

Nilsas žiaumoja tąsiuką. Kad užliptum ant akmens, turi kabarotis greitai.

Akselis juda lėtai, atsigręžia plaukti atgal į krantą. Jis taip mataruoja rankomis, kad aplinkui putoja vanduo, bet nė kiek nepasistūmėją į priekį. Jis žiūri į Nilsą išplėstom akim.

Nilsas irgi žiūri į Akselį, nuryja tąsiuką ir pasiima kitą.

Pliuškenimas jūroje sparčiai rimsta. Brolis kažką surinka, bet Nilsas neišgirsta. Paskui bangos užlieja Akselio galvą.

Dabar Nilsas žengia žingsnį į vandenį.

Akselio galva iškyla, bet ne taip aukštai kaip prieš tai. Nilsas iš tikrųjų mato tik baltus plaukus. Paskui Akselis vėl murkteli. Į viršų pakyla oro burbulai, bet maža bangelė juos nusineša.

Dabar Nilsas skubiai šoka į vandenį. Kojos plaka putas, rankos smarkiai iriasi, žvilgsnis įsmeigtas į akmenį. Bet Akselio nebesimato.

Greitai priplaukęs prie akmens, Nilsas paneria, bet jam sunku dairytis vandeny. Jis užsimerkia ir ima grabalioti šaltoje tamsoje; nieko neužčiuopęs, vėl iškyla į saulės šviesą. Apglėbęs akmenį, užsikosi ir išsirepečkoja.

Aplinkui, kur pažvelgsi, tyvuliuoja jūra. Saulėje žėrinčios bangos uždengia visa, kas slypi po vandeniu.

Akselis dingo.

Nilsas laukia ir laukia vėjy, bet nieko neatsitinka, ir galiausiai, pradėjęs šalti, jis vėl neria į vandenį ir pamažėle vėl plaukia į krantą. Daugiau nėra ko daryti. Išlipęs sunkiai šnopuoja remdamasis į didelį pakrantės akmenį.

Nilsas ilgai stovi saulėkaitoje. Laukia pliuškenimo, gerai pažįstamo Akselio riksmo, bet nieko negirdėti.

Viskas nesuprantamai nutykę.

Ant Akselio skepetaitės likę keturi tąsiukai, ir Nilsas į juos pasižiūri.

Jis susimąsto apie klausimus, kuriais jį apibers motina ir kiti, svarsto, ką jam sakyti. Paskui prisimena, kaip mirė tėvas ir kaip nyku buvo per užsitęsusias laidotuves Marneso bažnyčioje. Visi vilkėjo juodai ir giedojo psalmes apie mirtį.

Nilsas sukūkčioja. Skamba gerai. Jis nueis pas motiną ir kūkčiodamas papasakos, kad Akselis liko pakrantėje. Akselis norėjo pasilikti, Nilsas — grįžti namo. O kai visi ims ieškoti Akselio, jis galės prisiminti liūdną vargonų gaudesį per tėvo laidotuves ir paverkti su motina.

Nilsas netrukus eis namo žinodamas, ką reikia ir ko nereikia pasakoti parėjus.

Bet pirma suvalgys visus Akselio tąsiukus. 2

Jerlofas Davidsonas sėdėjo savo kambary Marneso senelių namuose, pro langą žvelgdamas į besileidžiančią saulę. Virtuvės varpas, skelbdamas netrukus būsiant vakarienę, nutilo vieną kartą skambtelėjęs. Jis atsistos ir nueis valgyklom Jo gyvenimas dar nesibaigė.

Jei būtų likęs žvejų kaime Stenvike, iš kurio čia atsikraustė, galėtų sėdėti pakrantėje žiūrėdamas, kaip saulė palengva grimzta į Kalmarsundą. Bet Marnesas stovi rytiniam salos krante, todėl jis kas vakarą mato saulę pranykstant už beržyno, tarp senelių namų ir Marneso bažnyčios vakaruose. Dabar, spalį, beržų šakos kone visai be lapų ir primena plonas, į sėdantį geltonai raudoną saulės skritulį ištiestas rankas.

Užslinko prieblanda — bjaurių istorijų laikas.

Kai jis buvo vaikas, šiuo laiku laukuose ir žvejybos pašiūrėse baigdavosi dienos darbai. Visi susirinkdavo trobose ir laukdavo vakaro, bet žibalinių lempų dažniausiai dar nežiebdavo. Vyresnieji sėdėdavo prieblandoje aptarinėdami per dieną nuveiktus darbus ir įvykius kitose kaimo sodybose. Ir retkarčiais jie sekdavo pasakas troboje susispietusiems vaikams.

Kraupiausios pasakos Jerlofui visad patikdavo labiausiai. Pasakos apie vaiduoklius, pranašingus ženklus, trolius ir Elando dykynėse nusibaigusius piktadarius. Arba pasakos apie akmenuoton pakrantėn atgintas ir sudužusias į uolas laivų nuolaužas.

Virtuvės varpas suskambo antrą kartą.

Audros pagriebtas ir per arti kranto nublokštas škiperis anksčiau ar vėliau išgirsdavo, kaip kilis vis stipriau ir stipriau daužosi į dugno akmenis, ir tai būdavo galo pradžia. Galbūt kai kada ganėtinai sumaniam laimės kūdikiui pavykdavo ištraukus inkarą pamažėle prieš vėją vėl išsiveržti į laisvus vandenis, bet dauguma ant seklumos užplaukusių laivų nepajudėdavo nė metro. Dažniausiai škiperiai, gelbėdami save ir įgulą, mėgindavo per lūžtančias bangas nusigauti į sausumą, paskui stovėdavo ten sušalę, žiūrėdami, kaip audra vis stipriau stumia jų laivą ant seklumos, o bangos pradeda jį ardyti.

Ant seklumos užplaukusi šalanda būdavo tarsi paliktas karstas.

Virtuvės varpas suskambo paskutinį kartą, ir Jerlofas, įsitvėręs į medinį rašomojo stalo kraštą, atsikėlė. Jis juto sąnariuose atgyjant Šiogreną. Šis ne tik rodė gyvybės ženklus, bet ir kėlė skausmą. Jerlofas mąsliai pažvelgė į invalido vežimėlį, stovintį prie lovos kojūgalio, bet namo viduje niekad juo nesinaudodavo ir dabar neketino to daryti. Tačiau lazdą paėmė į dešinę ranką ir, tvirtai suspaudęs, žengė į priemenę, kur ant pakabų kabėjo jo viršutiniai drabužiai ir buvo išrikiuoti batai. Ten sustojo, pasirėmė lazda ir pravėrė duris į koridorių. Išėjęs apsidairė.

Koridoriuje girdėjosi velkamų kojų žingsniai, ir jis išvydo žąsele traukiančius kitus senelius. Jie kėblino iš lėto, pasiramsčiuodami lazdomis ar stumdami vaikštynes. Marneso senelių namų gyventojai rinkosi valgyti.

Kai kurie tyliai sveikinosi, kiti visą laiką žiūrėjo į grindis.

Kiek daug patirties čia eina, pamanė Jerlofas, prisidėjęs prie valgyklon judančio pavargusio pulkelio.

— Prašom prie stalo! — pakvietė skyriaus vedėja Boelė, stovinti tarp maisto vežimėlių prie virtuvės.

Visi atsargiai susėdo į savo įprastas vietas.

Tiek daug patirties. Aplink Jerlofą sėdėjo batsiuvys, zakristijonas ir ūkininkas, sukaupę niekam nebeįdomių žinių ir patirties. O ir jis pats, vis dar gebantis užmerktom akim per keletą sekundžių be jokio reikalo surišti jūreivišką mazgą.

— Šiąnakt gali pašalti, Jerlofai, — tarė Maja Niuman.

— Taip, pučia šiaurys.

Maja sėdėjo jo pašonėje, maža, raukšlėta ir sulysusi, nors vis dar žvalesnė už kitus senelius. Ji nusišypsojo Jerlofui, ir šis atsakė tuo pačiu. Ji viena iš nedaugelio taisyklingai ištardavo jo vardą.

Maja buvo kilusi iš Stenviko, bet, ištekėjusi už ūkininko, šeštajame dešimtmety apsigyveno į šiaurės rytus nuo Marneso; pats Jerlofas, tapęs škiperiu, persikėlė į Borgholmą. Su Maja juodu vėl susitiko veik po keturiasdešimties metų, jau gyvendami grupėje.

Jerlofas paėmė skrebutį ir ėmė valgyti, kaip paprastai dėkingas, kad gali kramtyti. Išslinkusiais plaukais, neprimatantis, bejėgis ir skaudamais raumenimis — bet su savais dantimis.

Iš virtuvės pakvipo kopūstais. Šiandien valgiaraštyje įrašyta kopūstienė, ir Jerlofas pakėlė šaukštą laukdamas atriedančio maisto vežimėlio.

Pavalgę dauguma senelių namų gyventojų visą vakarą prasėdės žiūrėdami televizorių.

Atėjo nauji laikai.

Iš Elando pakrančių pradingo ant seklumos užplaukę laivai, ir prieblandoje niekas nebepasakodavo jokių istorijų.

Vakarienė baigėsi. Jerlofas sugrįžo į savo kambarį.

Jis pasistatė lazdą šalia knygų lentynos ir vėl atsisėdo prie rašomojo stalo. Už lango jau buvo vakaras. Pasilenkus per stalą ir kone prisispaudus nosimi prie stiklo, prieš akis sušmėžuodavo į šiaurę nuo Marneso nusidriekę laukai, o už jų — pakrantė ir tamsi jūra. Baltijos jūra, sena jo darbo vieta. Bet tokių gimnastikos pratimų jis nebeįstengė atlikti, tad pasitenkino dirstelėjęs į beržus už senelių namų.

Turintieji valdžią šitos įstaigos senelių namais nebevadino, tik dėl to esmė, žinoma, nepasikeitė. Jie visad atrasdavo geriau skambančių naujų žodžių, bet ir toliau čia būdavo suvežami nusenę žmonės, kurie pernelyg dažnai tik sėdėdavo laukdami mirties.

Ant rašomojo stalo, šalia laikraščių šūsnies gulėjo juoda užrašų knygutė, ir jis ištiesė ranką jos paimti. Visą pirmą savaitę Marneso senelių namuose prasėdėjęs vien spoksodamas pro langą už rašomojo stalo, Jerlofas staiga pakilo ir nuėjo į kaimą maisto krautuvėlėje nusipirkti užrašų knygutės. Paskui pradėjo rašyti.

Užrašų knygutėje žymėdavos tiek mintis, tiek paraginimus. Čia įrašydavo tvarkytinus reikalus ir užbraukdavo atliktus, išskyrus paraginimą NUSISKUSK! pirmo puslapio viršuje, — jo niekad neužbraukdavo, nes tai buvo kasdienis užsiėmimas. Nusiskusti buvo būtina, ir šią dieną tai padaryti jis prisiminė jau anksčiau.

Pirmoji knygutėn įrašyta mintis buvo tokia:

GERIAU BŪTI KANTRIU ŽMOGUMI NEGU GALIŪNU; SUVALDYTI SAVE GERIAU, NEGU UŽKARIAUTI MIESTĄ.

Tai buvo apmąstyti verti Biblijos žodžiai iš „Patarlių knygos“ šešiolikto skyriaus. Jerlofas pradėjo skaityti Bibliją dar mažas ir niekad nesiliovė.

Knygutės gale buvo dar trys neužbrauktos eilutės:

APMOKĖTI MĖNESIO SĄSKAITAS.

JULIJA ATVAŽIUOJA ANTRADIENĮ VAKARE.

PASIKALBĖTI SU ERNSTU.

Sąskaitų už telefoną, laikraščių, gyvenimo Marneso senelių namuose ir žmonos Elos kapo priežiūros kapinėse nereikėjo apmokėti iki kitos savaitės.

O Julija kely, galų gale ji pažadėjo atvažiuoti. Nereikėtų pamiršti. Jis tikėjosi Juliją mažumėlę pabusiant Elande. Po visų tų metų ji vis dar persmelkta sielvarto, ir jam norėtųs ją prablaškyti.

Paskutinis priminimas, ne mažiau svarbus, irgi susijęs su Julija. Ernstas buvo Stenviko akmentašys, vienas iš nedaugelio sėslių, gyvenančių ten apskritus metus. Jis su Jerlofu ir jųdviejų bendru draugu Juhnu telefonu šnekėdavosi kiekvieną savaitę. Kartais jie susėsdavo prieblandoje ir pasakodavo vienas kitam senas istorijas, Jerlofas šias valandėles itin brangino, nors dažniausiai istorijos būdavo girdėtos.

Bet vieną vakarą prieš keletą mėnesių Ernstas atkako į Marneso senelių namus su nauja istorija: apie tai, kaip buvo nužudytas Jerlofo vaikaitis Jensas.

Jerlofas nebuvo pasirengęs išklausyti šio pasakojimo, — jis tikrai nenorėjo prisiminti mažojo Jenso, — bet Ernstas, prisėdęs ant lovos, primygtinai reikalavo išklausyti.

— Aš ilgai mąsčiau, kaip tai atsitiko, — tyliai tarė Ernstas.

— Štai kaip, — atsiliepė Jerlofas, sėdėdamas prie rašomojo stalo.

— Aš netikiu, kad tavo vaikaitis paskendo nuėjęs prie jūros. Man rodos, kad jis greičiausiai per miglą nuklydo į kalkynę. Ir man rodos, kad jis ten susitiko žudiką.

— Žudiką? — paklausė Jerlofas.

Ernstas nutilo, pritrintas rankas susinėręs ant kelio.

— Ką tokį?

— Nilsą Kantą. Manau, kad jis migloje susitiko Nilsą Kantą.

Jerlofas tik įrėmė į jį akis, bet Ernsto žvilgsnis buvo rimtas.

— Aš išties manau, kad buvo taip, — patvirtino Ernstas. — Manau, kad Nilsas Kantas parsirado namo iš jūros ar kur dar buvo nusitrenkęs ir prikrėtę naujų šunybių.

Tą sykį jis papasakojo tik tiek. Trumpą prieblandos istoriją. Bet Jerlofas negalėjo jos pamiršti. Jis tikėjosi Ernstą netrukus sugrįšiant su tęsiniu.

Jerlofas toliau vertė užrašų knygutės puslapius. Užrašytų minčių buvo kur kas mažiau nei priminimų, bet greitai ir šie baigėsi.

Jis užvertė knygutę. Daugiau nelabai ką turėjo veikti prie rašomojo stalo, vis dėlto liko sėdėti žvelgdamas į tamsoje svyruojančius beržus. Jie mažumėlę priminė stipraus vėjo blaškomas bures, ir apie tai pagalvojęs Jerlofas prisiminė, kaip pučiant tokiems rudeniniams vėjams pats stovėdavo ant denio žiūrėdamas į pamažu praslenkantį Elando krantą — akmenuotą ir netoliese apstatytą trobomis arba tik tamsią juostą ties horizontu — ir, vos atkūrus šį vaizdą, ant rašomojo stalo suskambo telefonas.

Signalas tyliame kambaryje nuskambėjo garsiai ir šaižiai. Jerlofas palaukė dar vieno skambučio. Dažnai jis iš anksto atspėdavo, kas skambina; šįsyk nebuvo tikras.

Ragelį pakėlė po trečio signalo.

— Davidsonas.

Niekas neatsiliepė.

Linija buvo laisva, girdėjosi nuolatinis elektronų ar kitokių kabelyje besivartančių dalelių zvimbimas, bet tas, kuris laikė prie ausies ragelį, neištarė nė žodžio.

Vis dėlto Jerlofas tarėsi žinąs, ko šis asmuo nori.

— Čia Jerlofas, — prašneko jis į ragelį. — Ir aš jį gavau. Jei skambini dėl sandalo.

Ragelyje tarytum girdėjosi tylus kvėpavimas.

— Gavau jį paštu prieš kelias dienas.

Ragelyje — tyla.

— Man rodos, tu jį atsiuntei. Kodėl tai padarei?

Tik tyla.

— Kur jį radai?

Ragelyje girdėjosi tik zvimbesys. Palaikęs jį prispaustą prie ausies pakankamai ilgai, Jerlofas pasijuto, lyg visoje visatoje sėdėtų vienas, klausydamasis juodų erdvių tylos. Arba jūros šniokštimo.

Po valandėlės kažkas tyliai kostelėjo.

Paskui pasigirdo spragtelėjimas. Ragelis kitame linijos gale buvo padėtas. 3

Vyresnioji Julijos sesuo Lena Lundkvist, stipriai sugniaužusi raktelius, žiūrėjo į automobilį, bemaž vien į automobilį. Dirstelėjusi į Juliją, vėl nukreipė akis į jų bendrą automobilį.

Tai buvo mažas raudonas „Fordas“. Nebenaujas, bet vis dar padengtas blizgančiu laku ir su geromis vasarinėmis padangomis. Jis stovėjo gatvėje ties įvaža, vedančia prie aukšto plytinio Rikardo namo Torslandoje su dideliu sklypu, iš kurio nors ir neatsivėrė vaizdo į jūrą, ši buvo taip arti, kad Julija tarytum užuodė sūraus vandens kvapą. Pro pravirą langą išgirdusi šaižų juoką, Julija suprato, kad vaikai namie.

— Iš tikrųjų mes nenorėtume jo skolinti... Kada paskutinį kartą vairavai? — paklausė Lena.

Ji tebelaikė raktelius, rankas sukryžiavusi ant krūtinės.

— Pernai vasarą, — atsakė Julija ir skubiai priminė: — Bet jis mano... perpus.

Nuo jūros gatve papūtė šaltas ir drėgnas vėjas. Lena vilkėjo tik ploną švarkelį ir sijoną, bet ji nepakvietė Julijos toliau pasikalbėti užėjus į namo šilumą — ir net jei būtų pakvietusi, Julija nebūtų užėjusi. Rikardas greičiausiai laukė viduje, o ji nenorėjo susitikti nei su juo, nei su jų paaugliais.

Rikardas buvo didelis ar gan didelis „Volvo“ gamyklos viršininkas. Be abejo, jis turėjo nuosavą tarnybinį automobilį, kaip ir Lena, Hisingeno pagrindinės mokyklos direktorė. Jiems labai sekėsi.

— Tau jo nereikia, — pridūrė Julija tvirtu balsu. — Turėjai jį tik todėl... todėl, kad aš nenorėjau vairuoti.

Lena vėl pasižiūrėjo į automobilį.

— Taip, taip, bet Rikardo duktė čia atvažiuoja kas antrą savaitgalį ir norėtų...

— Aš sumokėsiu už visą benziną, — nutraukė ją Julija.

Ji neišsigando savo vyresnės sesers, niekad jos nebijojo, o dabar nusprendė važiuoti į Elandą.

— Tikriausiai, bet svarbu ne tai, — pasakė Lena. — Kažkas atrodo ne visai gerai. O dar draudimo painės. Rikardas sako, kad...

— Aš tik nuvažiuosiu juo į Elandą. Ir vėl grįšiu į Geteborgą.

Lena pakėlė akis į namą: už užuolaidų švietė veik visi langai.

— Jerlofas nori, kad aš nuvažiuočiau, — toliau kalbėjo Julija. — Vakar su juo šnekėjaus.

— Bet kodėl jis to nori dabar? — Nelaukdama atsakymo, Lena vėl paklausė: — Ir kur tu gyvensi? Juk negali apsistoti senelių namuose — kiek žinau, jie neturi svečių kambario. O troba Stenvike užkalta, mes išjungėm elektrą ir vandenį...

— Rasiu išeitį, — atšovė Julija ir tik tada suprato nežinanti, kur apsistos. Apie tai nepagalvojo. — Bet ar galima jį pasiimti?

Ji jautė seserį benusileidžiant ir laukė greito atsakymo, kad išėjęs Rikardas nepadėtų žmonai išvengti automobilio skolinimo.

— Taip... — sutiko Lena. — Pasiskolink. Aš tik kai ką pasiimsiu.

Ji nuėjo prie automobilio, jį atidarė ir išsitraukė keletą popierių, akinius nuo saulės ir pusę plytelės „Marabou“ šokolado.

Grįžusi prie Julijos atkišo raktelius. Julijai šiuos paėmus, padavė dar vieną daiktą.

— Paimk ir šitą. Kad galėtume su tavim susisiekti. Aš ką tik darbe gavau naują.

Tai buvo juodas mobiliukas. Galbūt ne mažiausio modelio, bet gana mažas.

— Aš nemoku naudotis, — sutriko Julija.

— Tai lengva. Pirmiausia surenki kodą... štai šį. — Lena ant lapuko užrašė kodą ir telefono numerį. — Skambindama surenki visą numerį, ir, žinoma, nepamiršk srities kodo, o tada paspaudi šitą žalią mygtuką. Dar likę truputis pinigų, paskui mokėsi pati.

— Puiku. — Julija paėmė telefoną. — Ačiū.

— Na... važiuok atsargiai. Perduok linkėjimų tėtei.

Julija linktelėjo ir nuėjo prie automobilio. Įsėdusi užuodė sesers kvepalus, paleido variklį ir nuvažiavo.

Jau buvo prieblanda. Riedėdama per Hisingeną dvidešimčia kilometrų lėčiau nei leistina greičio riba, Julija pagalvojo, kodėl jiedvi su Lena negali pasižiūrėti viena į kitą ilgiau nei keletą sekundžių. Seniau jos artimai draugavo, — juk dėl Lenos Julija kadais atsikraustė į Geteborgą, — bet dabar draugystė atšalo. Ir santykiai ypač įsitempė po to penktadienio prieš keletą metų, kai Julija Lenos ir Rikardo namuose apsilankė paskutinį kartą, pakviesta nedidelės vakarienės be vaikų, ir pobūvis baigėsi tuo, kad Rikardas padėjo vyno taurę ant stalo ir atsistojęs leptelėjo: „Ar būtina visą laiką gromuliuoti dvidešimties metų senumo nemalonius įvykius? Aš klausiu: ar būtina?“

Jis buvo piktas, apgirtęs ir prikimęs — nors Julija tik probėgšmais paminėjo Jenso dingimą, kaip savo prastos savijautos priežastį.

Lenos balsas nesudrebėjo, kai ji, staigiai metusi žvilgsnį į Juliją, ištarė žodžius, dėl kurių Julija po dvejų metų atsisakė drauge su seserim važiuoti į Elandą, kad padėtų Jerlofui persikraustyti iš trobos Stenvike į Marneso senelių namus.

„Jis nebegrįš, — pasakė Lena. — Juk visi žino... Jensas miręs, Julija... Tikriausiai ir tu supranti?“

Kas iš to, kad Julija pašokusi isteriškai ant jos užriko — bet Julija vis tiek taip padarė.

Julija parvažiavo namo, pasistatė automobilį gatvėje ir nuėjo krautis daiktų. Prisikimšusi drabužių dešimties dienų išvykai, įsimetusi tualeto reikmenų, keletą knygų (ir du butelius raudonojo vyno bei šiek tiek tablečių), suvalgė sviestainį ir vietoj vyno išgėrė vandens. Paskui atėjo vakaras ir metas gultis.

Bet lovoje ji spoksojo nuo pagalvės į tamsą niekaip neužmigdama. Atsikėlusi nuėjo į vonios kambarį, nurijo pagal receptą parduodamą tabletę ir vėl atsigulė.

Mažo berniuko batukas. Sandalas.

Užsimerkusi išvydo save jauną mamą, aunančią Jensą sandalais, ir šis prisiminimas užgulė jai krūtinę nykiu sunkumu, nepakeliama nežinia, ir ji sudrebėjo po antklode.

Jenso batukas daugiau nei po dvidešimties metų be jokių sūnelio pėdsakų. Po visų paieškų Elande, visų apmąstymų bemiegėmis naktimis.

Migdomieji palengva ėmė veikti.

Daugiau jokio klaidžiojimo tamsoje, pamanė ji, grimzdama į miegus. Padėk mums jį surasti.

Dar negreitai išaušo rytas, ir kai Julija pabudusi atsikėlė, tebebuvo tamsu. Ji papusryčiavo, išplovė indus, užrakino buto duris ir įsėdo į automobilį. Paleidusi variklį įjungė langų valytuvus, kad nubrauktų užkritusius lapus, ir pagaliau savąja gatve, įsiliejusi į rytinį transporto srautą, tekant saulei ėmė riedėti iš miesto. Paskutiniam šviesofore įsižiebė žalia šviesa, ir ji įsuko į rytų kryptimi iš Geteborgo nutiestą greitkelį.

Pirmąsias mylias važiavo nuleidusi šoninį stiklą, ir šaltas ryto oras išpūtė iš automobilio visus sesers kvepalų pėdsakus.

Jensai, aš važiuoju, pamanė. Iš tikrųjų važiuoju, ir niekas manęs nesustabdys.

Ji suprato, kad jai nereikėtų su juo kalbėtis net tylomis. Tai nerodo dvasinės pusiausvyros, bet ji šitaip palaikė ryšį su Jensu nuo pat jo dingimo.

Už Boroso greitkelis baigėsi, namų pasitaikydavo vis rečiau ir mažesnių. Prie kelio spaudėsi tankūs Smolando eglynai. Ji galėjo įsukti į kokį nors nežinia kur vedantį aplinkkelį, bet miško keliai atrodė labai nykūs. Ji ir toliau važiavo tiesiai rytų pakrantės linkui, mėgindama džiaugtis, kad savarankiškai leidosi į ilgiausią per daugelį metų kelionę.

Poilsio aikštelėje kelios mylios nuo kranto ji sustojo įsipilti benzino ir suvalgyti keleto kąsnių su bulvėmis ir svogūnais kepintos mėsos, bet patiekalas buvo kietas ir tąsus, nevertas savo kainos; paskui važiavo toliau.

Iki Elando tilto. Į šiaurę nuo Kalmaro tiltas ėjo per salą, nutiestas daugiau nei prieš dvidešimt metų, atidarytas tą patį rudenį kaip... ir tą dieną.

Jai nereikėtų daugiau apie tai galvoti, kol nuvyks.

Remdamasis į plačias betono kolonas, Elando tiltas stovėjo aukštai ir tvirtai iškilęs virš sąsiaurio, nė per milimetrą nepajudinamas automobilį talžančių vėjo gūsių. Jis buvo platus ir tiesus, nepaisant išgaubos netoli žemyno, praleidžiančios aukštus laivus. Nuo išgaubos ji galėjo apžvelgti plokščią salą. Ši plytėjo išilgai horizonto nuo šiaurės iki pietų.

Julija regėjo kalkynę, žole apžėlusią stepę, dengiančią didelius Elando plotus. Tarsi ilgi orlaiviai virš kraštovaizdžio pamažu slydo žemi tamsūs debesys.

Tiek turistai, tiek Elando gyventojai mėgo čia ateiti pėsčiomis pasižiūrėti paukščių, bet Julijai kalkynė nepatiko. Ji buvo per didelė ir joje negalėjai pasislėpti nuo griūvančio milžiniško dangaus.

Už tilto ji nuvažiavo į šiaurę, Borgholmo link. Keletą mylių kelias vakarine pakrante buvo tiesus kaip vinis, dabar, pasibaigus turistiniam sezonui, ji susitikdavo nedaug automobilių. Kad nematytų dykos kalkynės ir jūros kitoje kelio pusėje, Julija žiūrėjo tiesiai prieš save, mėgindama negalvoti apie sandaliuką susiūtu dirželiu.

Tai nieko nereiškia, negali reikšti.

Kelionė nuo tilto iki Borgholmo truko veik pusvalandį. Privažiavusi vienintelę šviesoforo reguliuojamą kryžkelę, ji nutarė pasukti į kairę, žemyn, mažo pakrantės miestelio link.

Ji sustojo prie konditerijos Didžiojoje gatvėje, aplenkusi uostą ir aikštę su miestelio bažnyčia; bažnyčia, už kurios gyveno su tėvais, kai Jerlofas, įsigijęs nuosavą šalandą, panoro įsikurti arčiau uosto. Borgholme liko jos vaikystė. Julija nenorėjo savęs išvysti atbėgančios aikštę supančiomis gatvėmis lyg skysto vaiduoklio — aštuonerių ar dvylikos metų mergytės su visu gyvenimu prieš akis. Nenorėjo susitikti jaunų vyrų, plačiais žingsniais žengiančių priešais ir sukeliančių mintis apie Jensą. Tokių priminimų netrūko ir Geteborge.

Virš mažos konditerijos durų sutilindžiavo varpelis.

— Labas.

Šviesiaplaukė mergaitė už prekystalio atrodė labai nuobodžiaujanti. Tuščiu žvilgsniu ji išklausė Julijos užsakymą: dvi bandeles su cinamonais ir porą želė užlietų pyragaičių su grietinėle ir braškėmis sau ir Jerlofui.

Prieš trisdešimt metų ji pati galėjo būti tokia mergaitė, bet Julija, žinoma, išsikėlė iš salos dar aštuoniolikos metų ir iki dvidešimt dvejų spėjo padirbėti tiek Kalmare, tiek Geteborge. Geteborge ji susitiko Mikaelį ir vos po kelių savaičių ėmė lauktis Jenso, ir tuomet išblėso didžioji dalis jos gyvybingumo, kurio niekad nebesusigrąžino — net išsituokusi.

— Dabar čia nedaug žmonių, — tarė ji, mergaitei ištraukus pyragaičius iš įstiklintos vitrinos. — Turiu galvoje rudenį.

— Nedaug, — sutiko mergaitė be šypsenos.

— Ar tau čia patinka?

Mergaitė krestelėjo galvą.

— Kartais. Bet nėra ko veikti. Borgholmas atgyja tik vasarą.

— Kas taip mano?

— Visi. Bent jau stokholmiečiai. — Surišusi pyragaičius padavė Julijai. — Aš netrukus išsikelsiu į Kalmarą. Ar viskas?

Julija linktelėjo. Ji būtų galėjusi pasakyti, kad ir ji paauglystėje dirbo Borgholme, kavinėje prie uosto, ir kad taip pat nuobodžiaudavo laukdama gyvenimo pradžios. Paskui jai staiga kilo noras papasakoti apie Jensą, apie savo sielvartą ir viltį, privertusią ją sugrįžti. Apie atsiųstą sandaliuką.

Bet nieko nepasakė. Ūžė ventiliatorius, šiaip konditerijoj buvo visiškai tylu.

— Ar jūs turistė? — paklausė mergaitė.

— Taip... ne. Po kelių dienų važiuosiu į Stenviką. Mano giminaičiai turi ten trobą.

— Ten dabar kaip Norlande, — pasakė mergaitė, atiduodama grąžą. — Kone visi namai tušti. Niekas tavęs nemato, kad ir ką darytum.

Pusę keturių Julija išėjo iš konditerijos, gatvėje apsidairė. Borgholmas buvo ištuštėjęs. Apie dešimtį žmonių lauke, keli automobiliai, miesto gatvėmis važiuojantys pačiu mažiausiu greičiu, — ir veik nieko daugiau. Ant kalvos tamsiomis langų kiaurymėmis miestą stebėjo didžiulės pilies griuvėsiai.

Julijai grįžtant prie automobilio, gatvėmis pralėkė šaltas vėjas. Buvo kone kraupiai tylu.

Ji praėjo didelę skelbimų lentą, ant kurios afišos buvo užklijuotos viena ant kitos: amerikietiški veiksmo filmai Borgholmo kine, roko koncertai pilies griuvėsiuose ir visokiausi vakariniai kursai. Afišos išbluko saulėje, jų kampus nudraskė vėjas.

Suaugusi Julija pirmąsyk lankėsi saloje tokiu vėlyvu metų laiku. Pasibaigus sezonui, kai Elandas aprimsta. Ji sugrįžo prie automobilio.

Aš atvažiuoju, Jensai.

Į šiaurę nuo miesto abipus kelio toliau traukėsi sausa kalkynės stepė. Čia kelias pamažu gręžėsi nuo kranto, tarsi pirštu besdamas į plokščią kraštovaizdį, kur iš laukuose surinktų pilkų kerpėtų akmenų buvo sukrautos ilgos tvoros. Tvoros kalkynėje sudarė milžinišką raštą.

Julija po didžiuliu dangum pajuto silpną agorofobiją ir raudonojo vyno ilgesį — ilgesį, vis stiprėjantį artėjant prie Stenviko. Namie ji kasdien stengdavosi liautis gėrusi ir niekad negerdavo vairuodama, bet šiose dykrose lagaminan įsidėti vyno buteliai atrodė vieninteliai įdomūs kompanionai. Jai norėjos kur nors užsirakinti ir atsiduoti jiems iki paskutinio gurkšnio.

Riedėdama į šiaurę, ji susitiko tik dvi transporto priemones: autobusą ir traktorių. Pravažiavo geltonas lenteles su pakelės kaimelių ir sodybų pavadinimais, įsimintais per ankstesnes keliones. Galėjo išberti juos atmintinai lyg vaikišką eilėraštuką. Pro kai kurias vietas ji visais metais tik pravažiuodavo. Jos motinai ir tėvui vasarą egzistuodavo tik Stenvikas ir vasarnamis, kurį jie ten pasistatė penktojo dešimtmečio pabaigoj — daug metų prieš kaimą atrandant turistams. Ruduo, žiema ir pavasaris prabėgdavo Borgholme, bet vasarą Julija visad praleisdavo Stenvike. Ir prieš važiuodama į Marnesą pas Jerlofą, ji norėjo vėl pamatyti šį kaimą. Iš ten prisiminė ne tik daug blogo, bet ir gero. Ilgas šiltas vasaros dienas.

Jau iš tolo išvydo geltoną lentelę: Stenvikas 1, o po ja — juoda lipnia juosta perkryžiuotą žodį KEMPINGAS. Stabtelėjusi įsuko į kaimo kelią, besileidžiantį nuo kalkynės prie sąsiaurio.

Už penkių šimtų metrų išniro pirmoji vasarnamių grupelė, visi užkalti ir nuleistomis baltomis langų užuolaidomis. Toliau stovėjo kioskas — įprasta vasarotojų susirinkimų vieta. Nuo jo fasado dabar buvo nuimtos paskutinės laikraščių naujienos, reklama ir gairelės, o langai užverti langinėmis. Šalia buvo rodyklė į pietus, kempingo linkui, ir golfo aikštelė su storu žaliu brezentu užtiestais takais. Ji prisiminė, kad kempingui vadovauja Jerlofo draugas.

Kaimo kelias vedė prie vandens, žemiau pilies suko į dešinę ir toliau bėgo į šiaurę; rytinėje jo pusėje vėl rikiavosi užrakinti vasarnamiai. Kitapus plytėjo akmenuota pakrantė ir sąsiaurio paviršių šiaušė mažos bangelės.

Julija iš lėto pravažiavo pro seną ant storos medinės kojos virš vandens dunksantį malūną. Kiek siekė Julijos atmintis, dešimt metrų nuo vandens ant uolos iškilęs malūnas visad stirksojo apleistas, bet dabar buvo labai susenęs, praradęs kone visą raudoną savo spalvą, o iš sparnų telikusi sutrūkinėjusių tašų kryžmė.

Šimtas metrų už malūno stovėjo Davidsonų giminei priklausanti žvejybos pašiūrė. Ji atrodė gerai prižiūrėta — raudonomis medinėmis sienomis, baltais langais ir juodu kaip degutas stogu. Kažkas neseniai ją nudažė. Lena su Rikardu?

Julija prisiminė, kaip Jerlofas vasarą sėdėdavo priešais pašiūrę ant suoliuko, taisydamas ilgus tinklus, ir kaip ji su Lena, pusbroliais ir pusseserėmis lakstydavo pakrante uosdama aštrų dervos kvapą.

Bet Jerlofas tą dieną prie pašiūrės valė plekšnių tinklą. Nuo to laiko Julijai nepatiko jo žvejojimas.

Dabar prie pašiūrės nieko nebuvo. Vėjas šiureno sausą žolę. Šalia namelio kėpsojo ant šono paversta žaliai dažyta medinė valtis — senasis Jerlofo laivas; jo karkasas taip perdžiūvo, kad tarp viršutinių lentų Julija įžiūrėjo šviesius dangaus ruoželius.

Ji išjungė variklį, bet iš automobilio neišlipo. Neavėjo tinkamais batais ir nevilkėjo prie rudeninių Elando vėjų pritaikytų drabužių, be to, matė ant pašiūrės durų uždėtą didžiulį skersinį su pakabinama spyna. Kaip ir visame kaime, ant langelių iš vidaus irgi buvo nuleistos užuolaidos.

Stenvikas buvo tuščias. Kulisai, viskas vien vasaros teatro kulisai. Nykiai pjesei, bent jau Julijos atveju.

Štai kaip. Beliko pasižiūrėti į Jerlofo vasarnamį. Jis jį pasistatė pats senoje giminės žemėje. Paleidusi automobilį, toliau nuvažiavo besišakojančių kaimo keliu. Pasirinko dešinę šaką, grįžtančią į salos gilumą. Čia augo žemos giraitės, pridengiančios apšiltintus namus, bet visi nuolatinių vėjų talžomi medžiai nuo jūros linko kranto pusėn.

Dideliame sode į dešinę nuo kaimo kelio už aukštų krūmų stovėjo, regis, visai sutrešęs geltonas medinis namas. Dažai atsilaupę nuo sienų, stogo čerpės buvo sutrūkinėjusios ir apsamanojusios. Julija nebeprisiminė, kam priklauso namas, bet jos atminty ši sodyba niekad neatrodė puošni ir prižiūrima.

Toliau tarp medžių į dešinę ėjo keliukas, per vidurį prižėlęs iki kelių siekiančios pageltusios žolės. Julija atpažino įvažą ir įsukusi sustabdė automobilį. Užsivilkusi paltą, išlipo į šaltą orą, kuris jai pasirodė gaivus ir prisotintas deguonies.

Lauke nebuvo visiškai tylu, nes sausus medžių lapus šlamino vėjas, o pakrantėje šniokštė bangos. Bet šiaip daugiau nieko nesigirdėjo: nei paukščių, nei kokių nors balsų, nei transporto.

Mergaitė iš konditerijos neklydo: čia jauteisi lyg Norlando kalnuose.

Kelias iki Jerlofo trobos buvo trumpas ir baigėsi prie žemų akmeninės tvoros vartelių. Julija pravėrė vartelius, šie girgžtelėjo. Ji įėjo į sodą.

Aš jau čia, Jensai.

Rudai dažytas namelis baltais kampais neatrodė taip aklinai užkaltas kaip dauguma kitų Stenviko trobų. Bet jei Jerlofas būtų jame likęs, niekad nebūtų leidęs šitaip išstypti žolei arba geltoniems spygliams ir sausiems lapams užversti sodo. Jos tėvas buvo labai rūpestingas, visad dirbdavo tyliai ir uoliai, kol viską sutvarkydavo.

Juodu su Julijos motina buvo didelių darbštuolių pora. Ypač Ela, visą gyvenimą išlikusi namų šeimininkė, kartais pasijusdavo tarytum ateivė iš devyniolikto amžiaus, iš skurdo epochos, kai saloje nebūdavo nei laiko, nei jėgų juokams ar svajonėms ir kiekvieną vyniojamojo popieriaus skiautelę turėdavai išdžiovinti ir naudoti keletą kartų. Maža, tyli ir užsispyrusi Ela karaliaudavo virtuvėje. Motina retkarčiais paglostydavo Julijai ir Lenai skruostą, bet niekad jų neapkabindavo. O Jerlofas, Julijai augant, juk dažniausiai plaukiodavo jūroje.

Sode ji nepastebėjo nė mažiausio krustelėjimo. Julijos vaikystėje vidury vejos stovėjo vandens siurblys — žaliai dažytas metro aukščio siurblys su didžiuliu čiaupu ir dailiai išlenkta rankena, bet dabar jo nebebuvo. Jo vietoje barkšojo tik betoninis šulinio rentinys.

Į rytus nuo trobos stūksojo akmeninė tvora, o už jos prasidėjo kalkynė. Ji tęsėsi iki pat horizonto. Jei vaizdo nebūtų užstoję medžiai, Julija būtų galėjusi įžvelgti it juodą strėlės antgalį tolumoje kyšančią Marneso bažnyčią; ten ji kelių mėnesių buvo pakrikštyta.

Julija nusigręžė nuo kalkynės ir patraukė prie trobos. Apsukusi tankią sulaukėjusių vynuogienojų gyvatvorę, užlipo keliais rožiniais klinčių laipteliais, kurie vaikystėje atrodė milžiniški. Laiptai baigėsi prie verandėlės užvertomis medinėmis durimis.

Julija paspaudė rankeną, bet durys buvo užrakintos. Kaip ir tikėjosi.

Čia buvo jos kelionės pradžia ir pabaiga.

Nuostabu, kad troba tebestovi, pamanė Julija, nes nuo to laiko, kai pradingo Jensas, pasaulyje įvyko daugybė įvykių. Atsirado naujų valstybių, kitos išnyko. Stenvike didesnę metų dalį veik niekas negyvena, — bet šis namas, iš kurio Jensas išėjo tą dieną, tebestovi.

Julija atsisėdo ant laiptų ir atsiduso.

Aš pavargau, Jensai.

Ji įsistebeilijo į priešais namą Jerlofo sukrautą nedidelę akmenų krūsnį. Viršūnėje kioksojo rievėtas pilkai juodas akmuo, kuris, Jerlofo tvirtinimu, šnypšdamas nukrito iš dangaus ir akmenų kirtykloje devyniolikto šimtmečio gale, kai jo tėvas ir senelis ten dirbo, išmušė kraterį. Senutėlis ateivis iš kosmoso buvo baltai nudryžuotas paukščių išmatomis.

Tą dieną Jensas praėjo pro meteoritą. Jis apsiavė sandalais, išėjo iš namų, kur miegojo jo močiutė, ir laiptais nulipo į sodą. Tai buvo vienintelis abejonių nekeliantis faktas. Kuriuo keliu ir kodėl jis patraukė po to, niekas nežinojo.

Tą patį vakarą parsiradusi iš žemyno, Julija tikėjosi, kad Jensas pasileis prie jos išbėgęs iš namo. Tačiau jos telaukė du policininkai, verkianti Ela ir baisiai įsitempęs Jerlofas.

Dabar Julija panoro išsitraukti raudonojo vyno butelį. Atsisėsti ant laiptų ir, tolydžio gurkšnojant, atsiduoti bevaisėms svajonėms, kol sutems, — tačiau susivaldė.

Kulisai. Šis tuščias sodas, kaip ir visas kaimas, labai priminė teatro sceną, bet pjesė baigėsi prieš daug metų, visi išsiskirstė, ir Julija jautėsi stulbinamai viena.

Keletą minučių ji ramiai pasėdėjo ant laiptų, kol į jūros ošimą įsimaišė naujas garsas. Variklio.

Tai buvo automobilis, senas pavargęs automobilis, pamažėle atburzgiantis kaimo keliu.

Burzgesys nepranyko, artėjo, o paskui prie pat sodo variklis užgeso.

Julija atsistojo, pasilenkė į priekį, ir pro medžius sušmėžavo apvalus automobilis. Senas „Volvas PV“.

Prie kaimo kelio sugirgždėjo atidaromi varteliai. Ji pasitaisė paltą, automatiškai perbraukė pirštais savo šviesius plaukus ir ėmė laukti.

Per negyvus lapus artėjantys žingsniai buvo maži ir sunkūs.

Mažas ir sunkus buvo ir senukas, kuris tylėdamas priėjo prie laiptų ir sustojęs rūsčiai pažvelgė į Juliją. Jis mažumėlę priminė jai tėvą, bet ji negalėjo pasakyti kodėl, galbūt škiperio išvaizdą jam teikė kepė, dukslios kelnės ir kaulo baltumo vilnonis megztinis. Bet jis buvo žemesnis už Jerlofą, o lazda, į kurią rėmėsi, rodė jį nebeplaukiojant jūromis. Jo plaštakos buvo juodai dėmėtos nuo senų ir naujų įdrėskimų.

Julija neaiškiai prisiminė šį žmogų sutikusi prieš daugelį metų. Jis buvo vienas iš Stenviko sėslių. Kiek jų dar likę?

— Labas, — pasisveikino ji ir nenoromis nusišypsojo.

— Labą dieną, — atsakė vyras linktelėdamas. Jis nusivožė kepę, ir Julija išvydo ant plikės užšukuotas retas žilų plaukų sruogeles.

— Aš tik užsukau pasižiūrėti važiuodama pro šalį.

— Taip, taip... kartais čia reikia pasižiūrėti, — pasakė senukas tvirčiausia Julijos kada nors girdėta Elando tarme, šiurkščia ir paslaptinga. — Jis šito nori.

Julija linktelėjo.

— Atrodo puikiai.

Stojo tyla.

— Aš vardu Julija, — prisistatė ji ir, mostelėjusi galva į trobą, pridūrė: — Jerlofo Davidsono duktė. Iš Geteborgo.

Senukas linktelėjo, lyg tatai būtų savaime suprantama.

— Kaipgis, teko girdėti. Aš esu Ernstas Adolfsonas. Gyvenu štai ten. — Jis parodė ranka sau už nugaros, kiek labiau į šiaurę. — Mudu su Jerlofu pažįstami. Retkarčiais pasišnekam.

Tuomet Julija prisiminė. Tai buvo Ernstas, akmentašys. Dar jaunystėje jis vaikščiojo po kaimą it koks muziejaus eksponatas.

— Ar akmenų kirtykla tebeveikia? — paklausė ji.

Nuleidęs akis, Ernstas papurtė galvą.

— Taigi kad ne. Nebeliko darbo. Žmonės kartais pasirenka nuolaužų, bet naujų akmenų niekas nebekerta.

— Bet jūs ten dirbat?

— Aš užsiimu menu. Kalu iš akmens skulptūras. Galit ateiti ir nusipirkti... Kaip tik šįvakar laukiu lankytojo, bet rytoj galit ateiti.

— Taip. Galbūt ateisiu.

Ką nors nusipirkti ligonio pašalpos nepakako, bet pasižiūrėti į akmenis ji galėjo.

Ernstas linktelėjo ir, palengva apsigręžęs, nukepėstavo smulkiais žingsneliais. Kad pokalbis baigtas, Julija suprato tik Ernstui visai nuo jos nusisukus. Bet ji pati dar nebuvo visko išsakiusi ir, giliai įkvėpusi, paklausė:

— Ernstai, juk prieš dvidešimt metų jūs tikriausiai gyvenot Stenvike?

Vyras stabtelėjęs atsigręžė, bet tik nuėjęs pusę kelio.

— Aš čia gyvenu jau penkiasdešimt metų.

— Aš tik pagalvojau...

Julija nutilo — ji ničnieko nepagalvojo. Norėjo tik paklausti, bet nežinojo ko.

— Mano vaikas tada pradingo, — pasakė ji baisiai įsitempusi, lyg gėdydamasi sielvarto. — Mano sūnus Jensas... Ar prisimenat?

— Kaipgis. — Ernstas kinktelėjo galvą be užuojautos. — Ir mes tuo užsiimame. Mudu su Jerlofu judinam šį reikalą.

— Bet...

— Jei pamatysit savo tėvą Jerlofą, pasakykit jam vieną dalyką.

— Kokį?

— Pasakykit, kad nykštys svarbiausia. Ne tik plaštaka.

Julija išpūtė akis. Ji nieko nesuprato, tačiau Ernstas pridūrė:

— Šis reikalas išsispręs. Sena istorija, siekianti karo metą... Bet reikalas išsispręs.

Ir kepėstuodamas smulkiais žingsneliais, jis vėl nusigręžė.

— Karo? — šūktelėjo Julija jam už nugaros. — Kokio karo?

Bet Ernstas Adolfsonas nukepėstavo savo keliu neatsakęs.

Elandas, 1940 m. birželis

Paskutinį kartą pakrantėje iškrautas arklių traukiamas tvirtas vežimas vėl partempiamas į akmenų kirtyklą, ir ką tik iškirstų ir nublizgintų klinčių išgabenimas laivais prasideda. Tai pats sunkiausias darbas, jau pusę metų atliekamas rankomis, nes du akmenų kirtyklos sunkvežimius rekvizavo valstybė ir pavertė karinio transporto priemonėmis.

Vyksta pasaulinis karas, bet Elande kasdieniai darbai nenutrūksta. Akmenis reikia pakelti nuo kalno ir nuboginti iki šalandų.

— Kraukit! — šaukia uosto krovikų bosas Lasas Janas Augustsonas.

Jis vadovauja darbui nuo akmenų šalandos „Vėjas“, mojuodamas krovikams plačiomis plaštakomis, nusaususiomis ir sutrūkinėjusiomis kilojant šiurkščius luitus. Šalia jo laukia krovikai, pasirengę įkelti akmenis.

„Vėjas“ nuleidęs inkarą šimtas metrų nuo kranto, saugiu atstumu, jei Elandą staiga užkluptų audra. Stenvike nėra molo, už kurio galėtum pasislėpti, o pakrantėje tyko akmenuota sekluma, ant kurios užplaukęs laivas rizikuoja sudužti.

Luitai, kuriuos reikia įkelti į šalandą, įverčiami į dvi atviras vienatones valtis. Pirmoje valtyje prie dešiniojo borto irklo sėdi bocmanas Juhanas Almkvistas, septyniolika mėtų išdirbęs akmentašiu ir porą — irkluotoju.

Prie kairiojo borto irklo sėdi naujokas Nilsas Kantas. Jis jau penkiolikmetis, kone visai suaugęs.

Motina davė Nilsui darbo šeimos akmenų kirtykloje, kai jis susimovė per realinės gimnazijos egzaminą. Vera nusprendė, kad, nors jaunas, jis gali tapti bocmanu, ir Nilsas žino, jog ilgainiui jis perims iš motinos brolio vadovavimą visai kirtyklai. Jis žino, kad paliko kalne savo ženklą. Nori iškasti visą Stenviką.

Naktimis Nilsas kartais sapnuoja skęstąs juodame vandenyje, bet dieną retai prisimena paskendusį brolį Akselį. Tai nebuvo žmogžudystė, kaip tvirtina kaimo liežuvautojai. Tik nelaimingas atsitikimas. Akselio kūnas niekad nebuvo surastas; kaip ir daugybė kitų skenduolių, jis nugarmėjo į sąsiaurio dugną ir nebeiškilo. Paprasčiausia nelaimė.

Akselio užmiršti neleidžia tik įrėminta jo nuotrauka ant motinos komodos. Akseliui nuskendus, motina ir Nilsas labai suartėjo. Vera dažnai kartoja, kad jis yra vienintelis jai likęs turtas, ir tuomet Nilsas suvokia savo svarbą.

Irklinės valtys krovinio laukia prie medinio liepto, laikinai nutiesto dešimt metrų į jūrą; juo akmenis iš pakrantėje sukrautų krūvų be perstojo tampo Stenviko gyventojai: jaunuoliai, moterys, pagyvenę vyrai ir keletas į gynybinės parengties tarnybą nepašauktų vyrų pačiame žydėjime. Mergaitės taip pat; Nilsas mato ant liepto besisukinėjant Mają Niuman raudonlange suknele. Žino ją jaučiant, kad jis tarpais į ją pasižiūri.

Pasaulinis karas kybo virš Elando lyg tamsus šešėlis. Vos prieš mėnesį vokiečiai be didelio vargo įsiveržė į Norvegiją ir Daniją. Radijas kasdien transliuoja papildomas žinių laidas. Ar Švedija tikrai pasirengusi atremti puolimą? Sąsiauryje pasirodydavo svetimi šarvuočiai, ir Stenvike ne kartą sklido gandai, kad pietų Elandas jau užimtas.

Jei vokiečiai pultų, Elando gyventojai žino, kad jiems tektų gintis patiems, nes ankstesniais šimtmečiais, priešų pulkams išsilaipinus saloje, jie niekad laiku nesulaukdavo pagalbos. Niekad.

Kalbama, kad, mėgindami sustabdyti invaziją, kariai dalį šiaurinio Elando užliesią vandeniu, ir dabar, kai saulė pagaliau išgarino kalkynėje didžiules pavasarinio potvynio balas, tai būtų žiaurus pokštas.

Kai kiek anksčiau ryte virš vandens tarytum sugrumėjo varikliai, visi, metę darbą, neramiai sužiuro į apniukusį dangų. Visi, išskyrus Nilsą, kuriam buvo įdomu, kaip atrodo tikras bombardavimas iš lėktuvų. Ar su švilpiančiom bombom, virstančiom ugnies kamuoliais, dūmais, ašarom, riksmais ir chaosu?

Bet virš salos neatskrido joks lėktuvas, ir krovimo darbai atsinaujino.

Nilsas nekenčia irklavimo. Tąsyti akmenis galbūt ne geriau, bet nuo vienodo irklavimo išsyk įskausta galvą. Vairuodamas sunkią krovininę valtį, jis negali galvoti, be to, yra nuolatos stebimas. Lasas Janas seka laivų judėjimą, užsimaukšlinęs iki antakių jūreivišką kepurę, ir vadovauja darbui balso stygomis.

— Kantai, čiupk dabar irklą! — staugia jis virš vandens prie liepto pakrovus paskutinį akmenį. — Kantai, lėčiau, saugokis liepto! — rėkia vos Nilsui stipriau užsimojus irklu, kai valtis iškrauta ir nesunku vėl prisiirti prie kranto. — Kantai, greičiau!

Nilsas piktai dėbteli į jį artindamasis prie šalandos. Nilsui priklauso akmenų kirtykla. Tiksliau, priklauso jo motinai ir dėdei, bet vis tiek Lasas Janas nuo pirmos dienos su juo elgiasi kaip su vergu.

— Kraukit! — šaukia Lasas Janas.

Iš ryto pradėję krauti žmonės šnekėjos ir juokavo, nuotaika buvo kone šventiška, bet akmenys tyliu svoriu ir aštriais kraštais negailestingai juos nutildė. Dabar jie bogina luitus sukandę dantis ir susirietę, bogina slystančiais batais ir pilkomis klinčių dulkėmis apibirusiais drabužiais.

Nilsas prieš tylą nenusistatęs, vis tiek niekad be reikalo su niekuo nesikalba. Bet tolydžio dirsčioja į Mają Niuman ant liepto.

— Pilna! — surinka Lasas Janas, kai akmenys Nilso valtyje jau pūpso sukrauti į metro aukščio krūvą ir jūros vanduo kliuksi kone prie pat borto viršaus.

Į valtį įlipę du krovikai atsisėda ant akmenų virš mažo devynmečio sėmėjo, šis, baugščiai sušnairavęs į Nilsą, stveria medinį samtį ir ima semti vandenį iš pralaidaus dugno.

Įsispyręs kojomis, Nilsas užgula irklą. Krovininė valtis palengva slysta prie šalandos, kur ką tik baigta tuštinti antroji valtis.

Mostas irklu pirmyn ir atgal, be paliovos pirmyn ir atgal. Nilso delnai dega, rankų ir nugaros raumenys tvinksi. Dabar jis trokšta išgirsti vokiškų bombonešių gausmą.

Dusliai bumbtelėjusi, valtis pagaliau atsitrenkia į laivo korpusą. Abu krovikai nuskuba į valties priekį, pasilenkia, griebia luitus ir pradeda kelti į „Vėją“.

— Dabar gerai nutversimi — šaukia Lasas Janas, stovėdamas ant denio dėmėtais marškiniais ir atsikišusiu pilvu.

Akmenys verčiami per bortą, nešami prie atviro liuko ir plačia lenta ridenami į triumą.

Nilsui pavesta padėti iškrauti. Jis įkelia kelis akmenis į laivą, mažumėlę per ilgai dvejoja, uždeda stambų luitą ant valties krašto, bet neišlaikęs paleidžia. Akmuo užvirsta ant kairės kojos pirštų, sukeldamas velnišką skausmą.

Baisiai įsiutęs, jis vėl pakelia luitą ir trenkia per bortą nežiūrėdamas, kur šis nukris.

— Man nusišikt! — sumurma į jūrą ir dangų ir atsisėda prie irklo.

Atsivarsto batą, pačiupinėja skaudamus pirštus ir atsargiai patrina. Gali būti lūžę.

Aplink jį iš valties iškraunami paskutiniai luitai, krovikai peršoka per bortą, kad baigtų rūšiuoti „Vėjo“ triume.

Irkluotojas Juhanas Almkvistas irgi iššoka. Nilsas tebesėdi valtyje su mažuoju sėmėju.

— Kantai! — persisvėręs per bortą šaukia Lasas Janas. — Lipk viršun ir griebkis darbo!

— Aš susižeidžiau, — atšauna Nilsas, stebėdamasis, kaip ramiai skamba jo balsas, kai galvoje vienu metu riaumoja visa eskadra bombonešių. Taip pat ramiai jis uždeda ranką ant savo irklo. — Man lūžo kojos pirštai.

— Atsistok.

Nilsas atsistoja. Iš tikrųjų nusmelkia ne itin stiprus skausmas, ir Lasas Janas papurto galvą.

— Lipk krauti, Kantai.

Nilsas papurto galvą ir sugniaužia irklą. Galvoje švilpdamos krinta bombos.

Jis ištraukia irklą iš įkabos ir kelia. Palengva užsimoja.

— Lūžo pirštai... — Šalia Laso Jano virš borto palinksta kitas krovikas, kresnas vaikinas, kurio vardo Nilsas neprisimena. — Bėk namo pas mamą! — nusišaipo.

— Aš pats juo pasirūpinsiu, — sako bosas ir pasuka galvą į kroviką.

Klaida. Lasas Janas nepastebi oru atskriejančio Nilso irklo.

Plati irklo mentė pataiko jam į pakaušį. Lasas Janas pratisai ūkteli, keliai sulinksta.

— Tu man priklausai! — surinka Nilsas.

Pasiremdamas ant valties krašto užkelta koja, jis dar sykį užsimoja irklu. Dabar bosui pataiko į nugarą ir mato, kaip šis persiverčia per bortą lyg miltų maišas.

— Velniai rautų! — sušunka kažkas ant šalandos denio, paskui pasigirsta smarkus pliumptelėjimas — Lasas Janas aukštielninkas griūva į vandenį tarp valties ir šalandos.

Nuo kranto aidi šauksmai, bet dabar Nilsui jie nė motais. Jis užmuš Lasą Janą! Iškėlęs irklą, trenkia per vandenį ir pataiko į išlindusias Laso Jano plaštakas. Sausai trakštelėdami, lūžta pirštai, galva lošteli ir panyra po vandeniu. — Nilsas dar sykį vožia irklu. Laso Jano kūnas nuskęsta kamuoliais virstančių baltų burbulų sraute. Nilsas iškelia irklą ruošdamasis plumpinti toliau.

Staiga Nilsui pro ausį prašvilpia kažkoks daiktas ir kliudo kairę ranką; pirštai trekšteli pirma, nei nuo skausmo kone apmiršta plaštaka. Nilsas susverdėja, ir iš rankų išsprūdęs irklas įkrinta valtin.

Jis stipriai užsimerkia, paskui pakelia akis į viršų. Iš jo pasišaipęs krovikas stovi prie šalandos borto su ilgu laivo kabliu rankose. Į Nilsą įremtas jo žvilgsnis išsigandęs, bet ryžtingas.

Krovikas patraukia į save laivo kablį ir vėl jį iškelia, bet Nilsas jau spėjo įremti irklą į šalandos korpusą ir stumtelti valtį kranto link.

Palikęs krovikus šalandoje, o Lasą Janą — garmantį į jūros dugną, jis vėl įkabina irklą į valties kraštą.

Ir pradeda irtis, tiesiai prie kranto, kairės rankos pirštams tvinksint ir maudžiant. Mažasis sėmėj aš sėdi susigūžęs lyg drebanti puošmena laivo priekyje.

— Ištraukit jį! — šūkteli kažkas už nugaros.

Prie šalandos jūra supliuškena, vandeniu nuaidi riksmas, kai suglebęs Laso Jano kūnas pagaliau per bortą imamas traukti į „Vėją“. Krovikų bosas iškeliamas saugiai, iš jo išpilamas vanduo ir jis atgaivinamas. Bosui pasisekė, nes nemoka plaukti. Nilsas vienas iš nedaugelio kaime tai sugeba.

Nilso žvilgsnis nukreiptas kur kas toliau, į tiesų horizontą. Ten saulė, išlindus iš debesų apkloto, šviečia į vandenį, žaižaruojantį jos atspindžiais tarsi sidabro grindys.

Jo nuotaika gera, nors ir skauda kairę plaštaką. Nilsas visiems parodė, kas Stenvike šeimininkas. Greit jam priklausys visas šiaurės Elandas, ir jis nepagailės savo gyvybės jam apginti, jei užplūstų vokiečiai.

Valtis brūkšteli per dugną, iškėlęs kairį irklą, Nilsas iššoka. Jis pasiruošęs, bet niekas nepuola.

Ant liepto stovintys krovikai tarytum suakmenėję — moterys, vyrai ir vaikai. Jie žiūri į jį tylėdami, baimės kupinomis akimis. Maja Niuman, regis, tuoj pravirks.

— Eikit velniop! — suriaumoja Nilsas Kantas ir sviedžia irklą ant akmenų.

Tada apsigręžęs pasileidžia atgal į kaimą, pas savo motiną Verą, laukiančią dideliame geltoname name.

Bet nei ji, nei kas nors kitas nežino to, ką žino Nilsas: jam skirta nuveikti didelius žygius — didesnius už Stenviką, tokio pat didumo kaip karas. Vieną dieną apie jį sužinos ir kalbės visas Elandas. Jis šitai žino. 4

Jerlofas Davidsonas dukters laukė savo kambary senelių namuose.

Priešais jį ant rašomojo stalo gulėjo tos dienos „Olands-Posten“ numeris, ir jis perskaitė, kad pietų Elande už Kastliosos pradingęs aštuoniasdešimt vienerių metų senatvine silpnaprotyste sergantis vyras. Prieš dieną jis tik išėjęs iš savo mažos torpos ir pradingęs be pėdsakų, o dabar policininkai su savanoriais jo ieško kalkynėje — net su sraigtasparniu. Bet nakties būta šaltos, kažin ar jį beras gyvą.

Senatvinė silpnaprotystė ir aštuoniasdešimt vieneri metai. Jerlofas vos metais jaunesnis, netrukus jam sukaks aštuoniasdešimt. Aštuoniasdešimt metų — ne kažin kas, bet kad be pėdsakų dingsta seniai, be abejo, lengviau suprasti nei tai, jog taip atsitinka vaikams. Jis užvertė laikraštį ir pasižiūrėjo į laikrodį. Penkiolika ketvirtos.

— Džiaugiuosi, kad atvažiavai, — sušnabždėjo. Stabtelėjęs atsikosėjo ir vėl ėmė šnabždenti: — Tu, Julija, tokia pat graži, kokią tave prisimenu. Dabar, kai esi čia, Elande, mums reikėtų sutvarkyti keletą reikalų. Kai kuriais galėsi pasirūpinti ir savarankiškai. O tada pasikalbėsim... Žinau, kad kai augai, ne visad buvau tau geras tėtis, manęs dažnai nebūdavo namie, o man išplaukus į jūrą, judvi su seserim likdavot Borgholme vienos su Ela. Toks buvo mano darbas: būti škiperiu ir gabenti prekes Baltijos jūra, toli nuo šeimos... Bet dabar tu čia, o aš nebeplaukioju.

Jis nutilo ir nudelbė akis į rašomąjį stalą. Julijai skirtą kalbą buvo užsirašęs knygutėje. Repetavo nuo tos akimirkos, kai ji pranešė savo atvykimo dieną — ir kalba skambėjo lyg išmokta. Jis turi ją pasakyti kaip tėvas, kasdieniškai šnekantis su savo vaiku.

— Džiaugiuosi, kad atvažiavai, — pakartojo Jerlofas. — Tu tokia pat graži, kokią tave prisimenu.

O gal miela? Miela — taip tikriausiai geriau apibūdinti išsiilgtą dukterį.

Pagaliau, kai laikrodžio rodyklės labiau priartėjo prie keturių ir iki vakarienės buvo likusi tik valanda, į jo kambario duris kažkas pasibeldė.

— Prašom, — pakvietė jis, durims prasivėrus.

Į kambarį galvą įkišo Boelė.

— Taip, jis čia, — tyliai pasakė ji kažkam už nugaros ir garsiau kreipės į Jerlofą: — Tu turi viešnią.

— Ačiū, — padėkojo jis, ir Boelė nusišypsojusi per žingsnį atsitraukė.

Prie priemenės durų pasirodė kita moteris, žengė keletą žingsnių, ir Jerlofas įkvėpė oro savo kalbai.

— Džiaugiuosi, kad atvažiavai, — prabilo ir tučtuojau nutilo.

Jis išvydo pusamžę moterį susiglamžiusiu paltu, žvelgiančią į jį pavargusiomis akimis, raukšlėta kakta. Ji iškart nusuko žvilgsnį ir, tarsi skydą apsikabinusi rudą per petį permestą rankinę, žengė dar kelis žingsnius į kambarį.

Rimtame raukšlių išvagotame moters veide Jerlofas pamažu atpažino dukters bruožus, bet Julija atrodė kur kas labiau pavargusi, nei jis tikėjosi. Labiau pavargusi ir dar liesesnė. Jos išvaizda sukėlė mintis apie pagiežą ir savigailą.

Jo duktė paseno. Tad kokio senumo jis pats?

— Labas, Jerlofai, — pasisveikino Julija ir patylėjusi pridūrė: — Taip, aš vėl čia.

Jerlofas linktelėjo įsidėmėdamas, kad net akis į akį ji vis dar neketina vadinti jo tėte. Ji ištarė „Jerlofai“ tokiu tonu, lyg kreiptųsi į tolimą giminaitį.

— Kaip pavyko kelionė? — paklausė jis.

— Gerai.

Atsisegusi ji pasikabino paltą priemenėje ant vagio ir ant grindų pasidėjo rankinę. Jerlofui jos judesiai pasirodė lėti, be energijos. Jis norėjo paklausti, kaip ji jaučiasi, bet, matyt, per anksti.

— Štai kaip. — Ir vėl tyla. — Taip, senokai nesimatėm.

— Man regis, ketveri metai, — pasakė Julija. — Daugiau nei ketveri.

— Taip, bet juk susiskambindavom telefonu.

— Taip. Ketinau padėti tau persikraustyti čia iš Stenviko, bet...

Julija nutilo, Jerlofas linktelėjo.

— Vis tiek sėkmingai persikrausčiau. Daug kas padėjo.

— Puiku. — Julija jau buvo kambario vidury. Tada pasisuko ir atsisėdo ant paklotos lovos.

Staiga Jerlofas prisiminė surepetuotą kalbelę.

— Dabar, kai tu esi čia, mums reikėtų sutvarkyti keletą reikalų...

Bet Julija jį nutraukė:

— Kur jis?

— Kas?

— Tu žinai. Sandalas.

— Štai kaip... Laikau jį čia, rašomajame stale. — Jerlofas žvilgtelėjo į Juliją. — Bet maniau, kad iš pradžių galėtume...

— Ar galima jį pamatyti? — vėl pertraukė Julija. — Aš labai norėčiau.

— Ko gero, tu nusivilsi. Tai tik batas. Jis nėra... nėra tikras atsakymas.

— Aš noriu jį pamatyti, Jerlofai.

Julija atsistojo. Iki tol ji tik vieną kartą šyptelėjo, o dabar žiūrėjo į Jerlofą taip įsispyrusi, kad tasai pasijuto padaręs klaidą. Galbūt nereikėjo jai skambinti. Bet kažkas išjudėjo iš vietos ir jis nebegali sustabdyti.

Vis dėlto mėgino kiek galėdamas viską nutęsti.

— Ar daugiau nieko neatsivežei?

— Ką dar galėjau atsivežti?

— Galbūt Jenso tėtę. Matsą... ar ne toks buvo jo vardas?

— Mikaelis. Ne, jis gyvena Malmėje. Mes beveik nepalaikom ryšio.

— Taigi.

Vėl stojo tyla. Julija žengė porą žingsnių į priekį, bet Jerlofas prisiminė dar kai ką.

— Ar padarei, kaip prašiau telefonu?

— Ką?

— Ar prisiminei, kokia tiršta migla buvo tą dieną?

— Taip... galbūt. — Julija linktelėjo. — Kuo čia dėta migla?

— Man rodos... — Jerlofas atsargiai rinko žodžius. — Man neatrodo, kad kas nors būtų galėję atsitikti... negalėjo šitaip blogai baigtis, jei nebūtų užslinkusi migla. O ar dažnai Elande būna migla?

— Nedažnai.

— Taigi. Trejetą ar ketvertą kartų per metus. Bent jau tokia tiršta kaip tą dieną. Ir ją atslinksiant žinojo daugelis, buvo numatyta orų prognozėj.

— Iš kur žinai?

— Skambinau į Meteorologijos ir hidrologijos institutą. Jie laiko visas prognozes.

— Ar migla tokia svarbi? — paklausė Julija.

— Taip, man rodos... kažkas ja prisidengė. Asmuo, norėjęs likti nepastebėtas šiose vietose.

— Turi galvoje, nepastebėtas tą dieną?

— Išvis nepastebėtas.

— Vadinasi, kažkas prisidengė migla, kad... išsivežtų Jensą?

— Nežinau. Bet aš svarstau, ar toks buvo jo tikslas. Kas žinojo, kad Jensas išeis tą dieną? Niekas. Ar ne? Jensas tikriausiai ir pats šito nežinojo, jis tik... pasinaudojo proga. — Pamatęs, kaip, ėmus svarstyti sūnaus dingimo aplinkybes, Julija suspaudė lūpas, Jerlofas greitai išpyškino: — Bet tą dieną užslinkusi migla... buvo numatyta.

Julija nieko nesakė. Tik pasižiūrėjo į rašomąjį stalą.

— Mums reikėtų apie tai pagalvoti, — tarė Jerlofas. — Apsvarstyti, kam tą dieną rūpėjo išpešti didžiausią naudą iš miglos.

— Ar dabar galiu jį pamatyti? — paklausė Julija.

Jerlofas suprato, kad toliau atidėlioti negali. Linktelėjęs su kėde atsisuko prie rašomojo stalo.

— Jis guli čia.

Ir, ištraukęs viršutinį rašomojo stalo stalčių, atsargiai iškėlė mažą daikčiuką. Įvyniotas į baltą šilkinį popierių, atrodė sveriąs vos kelias dešimtis gramų. 5

Julija palengva priėjo prie Jerlofo, knebinėjančio ryšulėlį ant rašomojo stalo. Ji pažvelgė į jo rankas senatvę išduodančia oda: raukšlėta, pigmentuota, išpampusiomis melsvai juodomis gyslomis. Drebantys pirštai negrabiai čiupinėjo šilkinį popierių. Popieriaus šiugždesys Julijai pasirodė kurtinantis.

— Ar tau padėti? — paklausė ji.

— Ne, aš pats.

Tik po kelių minučių jis baigė vynioti ryšulėlį — bent jau taip jai pasirodė. Galų gale nuėmė paskutinę popieriaus skiautę, ir Julija išvydo, ką ši slėpė. Batukas gulėjo permatomame plastiko maišelyje — ji negalėjo atitraukti nuo jo akių.

Man nėr ko verkti, pamanė ji, čia tik batas. Paskui pajuto, kaip akis užplūdo karštis, ir mirksėdama nuvarvino ašaras, kad nekliudytų aiškiai matyti. Ji išvydo juodą guminį padą ir rudos odos dirželius, sudžiūvusius ir sutrūkinėjusius nuo senumo.

Sandalas, nuavėtas berniuko sandaliukas.

— Nežinau, ar čia iš tikrųjų jo batas, — tarė Jerlofas. — Kiek prisimenu, jis atrodė šitaip, bet galbūt...

— Tai Jenso sandalas, — nutraukė jį Julija, tramdydama smaugiančią raudą.

— Mes negalim būti tikri. Negerai būti pernelyg tikriems. Ar ne?

Julija neatsakė. Ji suprato. Ranka nusišluosčiusi nuo skruostų ašaras, atsargiai pakėlė plastikinį maišelį.

— Įkišau jį maišelin vos gavęs. Gali būti pirštų atspaudų.

— Žinau.

Jis buvo toks lengvutis, toks lengvutis. Kai jai, tapus mama, prireikdavo apauti savo sūnelį, ji pakeldavo tokį sandaliuką nuo grindų palei laukujės duris nė nepagalvojusi, ar šis apskritai tūri svorį. Paskui, atsistojusi šalia, pasilenkdavo, pajusdavo nuo jo kūno sklindančią šilumą ir suimdavo pėdą, o jis, ranka tvirtai įsikibęs jai į megztinį, stovėdavo tylėdamas arba vaikiškai čiauškėdavo, tik ji klausydavosi viena ausimi, galvodama apie ką kita. Apie apmokėtinas sąskaitas. Maistą, kurio reiks nusipirkti. Negrįžtančius vyrus.

— Aš išmokiau Jensą apsiauti sandalais savarankiškai, — tarė Julija. — Tai užtruko visą vasarą, bet, rudenį man pradėjus studijuoti, jis jau mokėjo. — Ji tebelaikė batuką. — Užtat tą dieną galėjo išeiti vienas, išsmukti iš namų... Jis apsiavė pats. Jei nebūčiau jo šito išmokiusiais nebūtų...

— Negalvok taip.

— Noriu pasakyti... kad išmokiau jį tik norėdama sutaupyti šiek tiek laiko. Sau pačiai.

— Nekaltink savęs, Julija.

— Ačiū už patarimą, — padėkojo Julija, nežiūrėdama į tėvą, — bet aš tai darau dvidešimt metų.

Stojo tyla, ir Julija pajuto, kad jos atmintyje išblėso į Stenviko pakrantę išmestų smulkių kauliukų vaizdas. Ji regėjo sūnų gyvą, pasilenkusį ir labai susikaupusį, kad mažais, sunkiai valdomais piršteliais pats apsiautų sandalus.

— Kas jį rado? — paklausė ji, žvelgdama į Jerlofą.

— Nežinau. Atėjo paštu.

— Nuo ko?

— Siuntėjas nenurodytas. Gavau tik rudą voką nusitrynusiu antspaudu. Bet manau, kad iš Elando.

— Jokio laiško?

— Jokio.

— Ir nežinai, kas atsiuntė?

— Ne, — atsakė Jerlofas, bet nebežiūrėjo Julijai į akis, nukreipė žvilgsnį į rašomąjį stalą, ir daugiau atsakymų ji neišgirdo. Galbūt jis nujautė daugiau, nei norėjo papasakoti.

Jokių atsakymų. Julija atsiduso.

— Bet yra kitokio darbo, — greitai pridūrė Jerlofas. Ir vėl nutilo.

— Kokio?

— Na...

Jerlofas neatsakęs sumirksėjo ir pažvelgė į Juliją lyg jau pamiršęs, kam ją čia pasikvietė.

Bet ir Julija nenumanė, ko jie dabar galėtų imtis, ir toliau tylėjo. Staiga ji suvokė tėtės kambary gerai neapsidairiusi; iki tol ji išpūstom akim laukė, kada pamatys sandalą, pakilos.

Dabar ji apsidairė. Kaip slaugytoja, greitai pastebėjo, kur sienose įtaisyti pavojaus mygtukai, o kaip duktė, pamatė Jerlofą iš vasarnamio atsivežus jūrinius suvenyrus. Virš įrėmintų nespalvotų laivų nuotraukų kabojo trys lakuoto medžio lentelės su jo šalandų — „Bangų raitelio“, „Vėjo“ ir „Norės“ — vardais. Ant kitos sienos kabojo įstiklinti laivų registracijos pažymėjimai su antspaudais. Knygų lentynoje prie rašomojo stalo stovėjo išrikiuoti laivo žurnalai odiniais viršeliais, greta jų — pora dešimties centimetrų ilgio burlaivių modelių, įplaukusių tiesiai į butelius.

Viskas buvo dailiai sutvarkyta kaip jūreivystės muziejuje, nuo spindinčių eksponatų nuvalytos dulkės, ir Julija pasijuto pavydinti tėtei, galinčiam būti savo kambaryje su širdžiai mielais suvenyrais ir šitaip išvengti susidūrimo su realiu pasauliu, kuris verčia kažko siekti ir apsimetinėti, kad esi jaunas ir protingas, visą laiką įrodinėti savo vertę.

Ant staliuko šalia Jerlofo lovos gulėjo juoda Biblija ir pustuzinis piliulių dėžučių. Julija vėl dirstelėjo į rašomąjį stalą.

— Tu nepaklausei, kaip aš jaučiuosi, Jerlofai, — tyliai pasakė.

Jerlofas linktelėjo.

— O tu nesikreipei į mane „tėte“.

Stojo tyla.

— Tai kaip jautiesi?

— Gerai.

— Ar vis tebedirbi ligoninėje?

— Taip, — atsakė ji ir, neprasitarusi apie nedarbingumo lapelį, nukreipė kalbą. — Atvažiavau per Stenviką. Dirstelėjau į trobą.

— Puiku. Kaip ji atrodo?

— Kaip paprastai. Užkalta.

— Ar langai visi sveiki?

— Sveiki. Bet ten buvo vienas žmogus. Tikriau, atėjo man ten užsukus.

— Tikriausiai Juhnas. Arba Ernstas.

— Ernstas Adolfsonas. Jūs turbūt pažįstami?

Jerlofas linktelėjo.

— Jis yra skulptorius. Buvęs akmentašys. Kilęs iš Smolando, bet...

— Nori pasakyti, kad vis tiek geras žmogus? — greitai paklausė Julija.

— Jis seniai čia gyvena.

— Taip, neaiškiai jį prisimenu iš vaikystės... Prieš nueidamas ištarė keletą keistų žodžių apie karo metų istoriją. Ar jis kalbėjo apie Antrąjį pasaulinį karą?

— Jis neišleidžia iš akių trobos. Ernstas gyvena prie akmenų kirtyklos ir renkasi medžiagą iš likusių nuolaužų. Seniau ten dirbo penkiasdešimt žmonių, dabar tik Ernstas... Jis man mažumėlę padėjo aiškintis šį reikalą.

— Šį reikalą? Ar tai, kas atsitiko Jensui?

— Taip. Mes kalbėjomės apie tai ir svarstėm, — atsakė Jerlofas ir paklausė: — Kiek laiko čia pabūsi?

— Na... — sutriko Julija. — Nežinau.

— Pasilik porą savaičių. Būtų gerai.

— Per ilgai, — skubiai pasakė Julija. — Man reikia grįžti namo.

— Ar tikrai reikia? — tarytum nustebo Jerlofas. Jis sušnairavo į ant stalo padėtą sandalą. Julija pasekė jo žvilgsnį.

— Šiek tiek pabūsiu. Padėsiu tau.

— Kaip?

— Prisidėsiu... prie to, ką turim nuveikti. Kad galėtume eiti toliau.

— Puiku.

— Tai ką darysim? — paklausė ji.

— Pasikalbėsim su žmonėmis... išklausysim jų pasakojimus. Kaip būdavo daroma seniau.

— Nori pasakyti... su daugeliu žmonių? Ar daug kas pasakoja?

Jerlofas pasižiūrėjo į sandalą.

— Noriu pasišnekėti su kai kuriais elandiečiais. Man rodos, jie šį tą žino.

Dar sykį jis tiesiai neatsakė į Julijos klausimus. Šis reikalas ją ėmė varginti ir norėjos viską palikus išeiti, bet dabar ji buvo čia ir netgi turėjo atsivežusi pyragaičių.

Ai pasiliksiu, Jensai, pamanė ji. Keletą dienų, dėl tavęs.

— Ar galima čia gauti kavos?

— Paprastai galima.

— Tuomet išgersim kavos su pyragaičiais, — pasakė Julija ir, nors jai pasirodė, kad daros nemaloniai panaši į nuolat viską numatančią vyresnę savo seserį, paklausė: — Kur galėčiau pernakvoti? Gal galėtum ką nors pasiūlyti?

Jerlofas palengva ištiesė ranką rašomojo stalo link. Ištraukęs dėžutę, pagrabinėjo pirštais. Dėžutėje kažkas dzingtelėjo, ir jis pakėlė raktų ryšelį.

— Štai, — atkišo Julijai. — Šiąnakt pernakvok žvejybos pašiūrėj... Dabar ten įvesta elektra.

— Bet aš negaliu...

Julija tebestovėjo prie lovos žiūrėdama į Jerlofą. Viskas atrodė jo suplanuota.

— Ar ji neprigrūsta žvejybos tinklų ir kitų reikmenų? — paklausė ji po kurio laiko. — Plūdžių, akmenų ir skardinių su derva?

— Viskas išmesta, aš nebežvejoju. Stenvike niekas nebežvejoja.

Julija paėmė ryšelį.

— Seniau į pašiūrę veik negalėdavai nosies įkišti, tiek ten visko būdavo. Prisimenu...

— Dabar ji sutvarkyta. Tavo sesuo iščiustijo žvejybos pašiūrę.

— Ar man teks miegoti Stenvike? Vienai?

— Kaimas nėra visiškai tuščias. Taip tik atrodo.

Praėjus pusei valandos nuo apsilankymo pas Jerlofą, į Stenviką grįžusi Julija jau stovėjo prie tamsaus vandens. Dangus tebebuvo toks pat apniukęs kaip priešpiet ir pilnas debesų. Temo, ir Julija ilgėjosi taurės raudonojo vyno, paskui dar vienos. Vyno arba tabletės.

Ilgesį žadino bangos. Bangos, kurios tą vakarą ramiai sau pliuškeno į žvyrą ir smulkius pakrantės akmenukus, bet, įsismarkavus audrai, išaugdavo sulig žmogumi ir risdavosi į krantą pratisai grumėdamos. Jos galėdavo atnešti iš sąsiaurio dugno įvairiausių daiktų: laivų nuolaužų, negyvų žuvų ar kaulų gabaliukų.

Julija nenorėjo pernelyg kruopščiai apžiūrinėti tarp akmenų įstrigusių sąnašų. Nuo tos dienos ji nė sykio nesimaudė Stenvike.

Atsigręžusi pažvelgė į žvejybos pašiūrėlę. Iš apačios ši atrodė maža ir vieniša.

Taip arti tavęs, Jensai.

Julija nežinojo, kodėl paėmė raktus ir sutiko ten pernakvoti, bet praleisti pašiūrėje vieną naktį gal ir neblogai. Tamsos ji niekad per daug nebijojo, o prie vienatvės buvo pripratusi. Galėtų pagyventi ir dvi paras. O paskui parvažiuotų namo.

Atsinešusi rankinę ir lagaminą, atrakino ant baltų pašiūrės durų pakabintą spyną. Nuo sąsiaurio pūstelėjęs paskutinis šalto oro gūsis įstūmė ją tamson.

Durims užsitrenkus, staigiai nutrūko rudeninio vėjo švilpesys. Tarp sienų įsiviešpatavo tyla.

Ji uždegė palubės šviestuvą ir sustojo prie durų.

Jerlofas sakė tiesą. Pašiūrė buvo pasikeitusi.

Tai nebebuvo žvejo darbavietė, priversta dvokiančių tinklų, sutrūkinėjusių plūdžių ir pageltusių „Olands-Posten“ egzempliorių. Nuo to laiko, kai Julija čia lankėsi paskutinį kartą, jos vyresnioji sesuo iš pagrindų suremontavo pašiūrę ir įrengė lyg mažutį pobūvių namelį su gludintomis plokštėmis ir lakuotomis eglinėmis grindimis. Čia stovėjo nedidelis šaldytuvas, elektrinis šildytuvas ir viryklė prie lango, žiūrinčio į pakrantę. Po salos vidun atkreiptu langu ant stalo stovėjo didžiulis jūrinis kompasas iš bronzos ir poliruoto žalvario — dar vienas Jerlofo suvenyras iš jūroje praplaukiotų metų.

Oras pašiūrėje buvo sausas. Mažumėlę dvelkė sakais, ir kvapas turėjo dar pagaivėti, Julijai pakėlus užuolaidas ir pravėrus langelius. Galėtum čia gyventi nekęsdamas jokių nepriteklių, nors ir vienas kaip pirštas.

Prie akmenų kirtyklos įsikūręs Ernstas Adolfsonas, matyt, buvo artimiausias kaimynas. Ernstas vairavo seną „Volvą PV“, ir jai dabar būtų buvę malonu pasižiūrėti, kaip šis atrieda kaimo keliu, bet, dirstelėjus virš kompaso pro langą, lauke, be vėjo šiurenamos skystos skardžio žolės, daugiau niekas nejudėjo. Net žuvėdros buvo nuskridusios.

Pašiūrėje stovėjo dvi siauros lovos. Ant vienos ji iškrovė savo daiktus: drabužius, reikmeninę, atsarginius batus ir krūvelę „Rožinės serijos“ meilės romaniūkščių minkštais viršeliais, juos buvo įsikišusi į lagamino dugną ir skaitydavo tik paslapčiom. Knygas pasidėjo ant stalo šalia lovos.

Ant sienos palei duris kabojo veidrodėlis lakuoto medžio rėmeliais, ir jame Julija apžiūrėjo savo veidą. Ji atrodė raukšlėta ir pavargusi, bet oda nebuvo tokia pilka kaip Geteborge. Stiprus salos vėjas nurausvino skruostus.

Ką jai dabar veikti? Aplankiusi Jerlofą, kioske prie senelių namų ji nusipirko negardžios krosnelėje keptos dešros, tad dabar alkio nejautė.

Gal paskaityti? Ne.

Išgerti atsivežtą vyną? Ne, dar palauks.

Nusprendė išeiti apsidairyti.

Išėjusi iš žvejybos pašiūrės, Julija pamažu sugrįžo pakrantėn, paskui palei vandenį patraukė į pietus. Žingsniuoti per akmenis darėsi vis lengviau, atgaunant pusiausvyrą, atsiradusią tais laikais, kai ji, dar maža Stenviko mokinukė, kiauras dienas šokinėdavo pajūry nė karto nesuklupdama.

Nulipus žemyn įkypai pašiūrės, teberiogsojo Pilkoji akis, bet dabar bangų ir žiemos ledų ji buvo labiau įtraukta į jūrą. Pilkoji akis buvo pailgas metro aukščio akmens gurvolis, panašus į arklio nugarą. Kadaise Julija buvo jį pasisavinusi ir dabar praeidama paplekšnojo. Bėgant metams, gurvolis, regis, įsmego žemėn.

Malūnas irgi atrodė mažesnis. Jis buvo aukščiausias Stenviko pastatas — senasis vėjo malūnas, stūksantis ant skardžio porą šimtų metrų į pietus nuo žvejybos pašiūrės. Bet kai Julija priėjo arčiau, uolos buvo per stačios, kad ji galėtų užsikeberioti.

Į pietus nuo malūno stovėjo daugiau žvejybos pašiūrių — ties įlankos viduriu, kur vasarą būdavo nutiesiamas ilgas maudyklos lieptas. Ten nesimatė nė gyvos dvasios.

Julija užlipo iki plento ir pro Jerlofo pašiūrę toliau žingsniavo į šiaurę. Sustojusi pažvelgė virš vandens, žemyno link. Smolandas tebuvo siauras pilkas ruoželis ties horizontu. Jūra neplaukė nė vienas burlaivis.

Julija pamažu apsisuko mėgindama aprėpti visą aplinką, lyg pakrantės kraštovaizdis būtų buvęs mįslė, kurią įminti galėtų tik radusi tikrąsias detales.

Jei atsitiko tai, ko visi bijojo, jei Jensui pavyko nusigauti iki vandens, tai jis tą vakarą čia atitapeno per miglą. Ji galėtų dabar paieškoti jo pėdsakų, bet, žinoma, tai jau padaryta. Ieškojo ji, ieškojo policija, ieškojo visas Stenvikas.

Ji vėl pradėjo eiti ir už kelių šimtų metrų pasiekė akmenų kirtyklą.

Ši, aišku, buvo uždaryta. Klinčių niekas nebekirto. Prie pakrantės kelio stovėjo apsilupinėjusi lentelė: STENIKO AKMENŲ AB. Aplinkinis kelias suko į kalkynę, bet tiek ši, tiek rusvai geltonas kraštovaizdis smigo į plačią duobę. Julija priėjo arčiau skardžio, smengančio statmenai.

Akmenų kirtykla buvo ne gilesnė nei keturi ar penki metrai, bet didesnė už daugumą futbolo aikštelių. Elandiečiai kirto čia akmenis šimtmečiais, leisdamiesi prie prekambro uolienų, — bet Julijai pasirodė, kad staiga vieną dieną jie liovėsi dirbę ir visiems laikams išėjo namo. Žvyre vis dar gumbsojo eilėmis išrikiuoti luitai.

Kitapus kirtyklos bolavo kalkynėje sustatytos šviesios figūros: per tamsą iš toli ji aiškiau neįžiūrėjo, bet po valandėlės suprato, kad tai akmeninės statulos. Jos stovėjo lyg virtinė įvairaus dydžio meno dirbinių. Prie pat kirtyklos krašto stirksojo į viršų smailėjantis žmogaus aukštumo luitas, panašus į viduramžių bažnyčios bokštą. Galbūt Marneso bažnyčios kopija.

Julija suprato žiūrinti į Ernsto Adolfsono skulptūras.

Už išrikiuotų akmenų lyg tamsiai raudonas keturbriaunis tarp žemų medelių ir kadagių krūmų stovėjo medinis namas, šalia jo — apvalus Ernsto „Volvas“. Keliuose namo languose degė šviesa.

Ji nusprendė kitą rytą prieš išvažiuodama iš Stenviko iš arčiau apžiūrėti Ernsto Adolfsono meną.

Iš čia ji matė ir Mėlynosios mergelės salą — tarsi nedidelę kalvelę ties horizontu. Ši sala dar vadinama Mėlynąja kalva, jon, pasak legendos, į šėtono puotą atlekiančios raganos. Ten niekas negyvena, visa Mėlynoji mergelė paversta nacionaliniu parku, bet į salą rengiamos išvykos laivu. Vaikystėje vieną saulėtą dieną ji buvo ten nuplaukusi su Lena, Jerlofu ir Ela.

Salos pakrantės buvo sėte nusėtos gražiais apvaliais akmenukais, bet Jerlofas ją įspėjo nieko neimti. Akmenukai pranašavo nesėkmę, ir ji jų neėmė. Žinoma, vėliau ją vis tiek ištiko nesėkmė.

Nusigręžusi nuo raganų salos, Julija vėl patraukė žvejybos pašiūrės link.

Po dvidešimties minučių ji jau sėdėjo pašiūrėje ant lovos klausydamasi vėjo ir visai nepavargusi. Dešimtą pamėgino pradėti vieną iš įsidėtų meilės romaniūkščių, pavadinimu „Dvaro paslaptis“, bet ėjosi vangiai. Užvertusi knygą, įsistebeilijo į seną kompasą ant stalo šalia laukujų durų.

Dabar būtų galėjusi Geteborge sėdėti prie virtuvės stalo su raudonojo vyno taure ir žiūrėti į žibintus, apšviečiančius tuščią gatvę.

Stenvike viešpatavo tamsa. Išėjusi į lauką nusišlapinti, apsuko ratą slidžiais akmenimis ir vos nepaklydo tamsoje už keleto metrų nuo pašiūrės. Ji nebematė vandens apačioje, girdėjo vien bangų šniokštimą ir žvyro gurgždesį, joms atsimušus į krantą. Virš salos it piktosios dvasios plaikstėsi juodu dangumi plaukiantys stori lietaus debesys.

Tupėdama tamsoje nuogu užpakaliu, Julija nenorom pagalvojo apie vaiduoklį, netikėtai išdygusį šioje pakrantėje vieną dvidešimto amžiaus pradžios naktį.

Ji prisiminė senelės Saros prieblandoje pasakotą istoriją: kaip jos vyras su broliais vėjuotą vakarą nuėję prie jūros kylant audrai gelbėti nuo bangų savo žvejybos laivelių.

Jiems bestovint palei putojantį vandenį ir beplušant prie savo valčių, ir mėginant jas ištraukti į saugią vietą, staiga iš tamsos išniro kažkokia žmogysta, storu alyvuotu kombinezonu vilkintis vyras, ir ėmė vieną valtį tempti priešingon pusėn — į jūrą. Senelis jam riktelėjo, ir žmogysta darkyta švedų kalba suriko atgal, tolydžio kartodama vieną žodį: „Osel! Osel!“

Žvejai valties nepaleido, ir staiga žmogysta apsisukusi pasileido įgrumančias bangas. Ji pradingo audroje be pėdsako.

Julija nusišlapino ant tako už pašiūrės ir, skubiai grįžusi į šilumą, užsirakino duris. Dabar prisiminė, jog pašiūrėje nėra vandentiekio, tad jai teks užlipti į trobą atsinešti bidono.

Trys dienos po smarkios audros iš šiaurinio Elando kyšulio atėjo žinia: prieš tris dienas netoli Biodos sudužo ant seklumos užplaukęs laivas. Jis plaukė iš Estijos salos Saaremos1. Per audrą žuvo visa įgula, taigi ir jūrininkas, su kuriuo susitiko ir kalbėjosi Stenviko žvejai, tuo metu jau buvo miręs. Paskendęs.

Senelė linktelėjo prieblandoje sėdinčiai Julijai.

Pakrantės vaiduoklis.

Julija tikėjo šia istorija; geras pasakojimas, ir ji tikėjo visomis senomis prieblandoje išgirstomis istorijomis ir pasakomis. Kažkur pakrantėje tikriausiai tebesibasto paskendęs jūrininkas, vienas ir nerandantis sau vietos.

Šį vakarą Julija nebenorėjo dar sykį eiti į lauką. Ji neketino atsinešti vandens ir neišsivalė dantų.

Ant pašiūrės langų stovėjo storos raudonos stearino žvakės. Prikišusi žiebtuvėlį, vieną uždegė ir prieš atsiguldama valandėlę žibino.

Žvakė Jensui. Ji degė ir jo motinai.

Žvakės šviesoje ji pasiryžo: šį vakarą nė vienos vyno taurės ir jokių migdomųjų. Ji turi kautis su sielvartu. Nors šis persekiojo visur, ne tik Stenvike. Vos tik gatvėje susitikdavo kokį nors jaunuolį, Juliją persmelkdavo sielvartas.

Pastebėjusi ant lovos šalia Lenos seno mobilaus telefono gulinčią adresų knygelę, ji impulsyviai paėmė abu ir, atsivertusi reikiamą numerį, surinko.

Telefonas veikė. Nuskambėjo du signalai, paskui trečias, ketvirtas.

— Alio? — atsiliepė duslus vyriškas balsas.

Jau buvo pusė vienuoliktos ir paprastas šiokiadienio vakaras. Julija paskambino per vėlai, bet jai reikėjo pasikalbėti.

— Mikaelis?

— Taip.

— Čia Julija.

— Štai kaip... Labas, Julija.

Jo balse jautėsi greičiau nuovargis nei nuostaba. Ji mėgino įsivaizduoti, kaip Mikaelis dabar atrodo, bet vaizduotėje neiškilo jokio vaizdo.

— Aš esu Elande. Stenvike.

— Štai kaip... Aš pats Kopenhagoj, kaip visad. Miegojau.

— Žinau, kad vėlu. Tik norėjau pranešti, kad netikėtai atsirado naujas pėdsakas.

— Pėdsakas?

— Mūsų sūnaus, — paaiškino ji. — Jenso.

— Štai kaip, — pasakė jis patylėjęs.

— Taigi atvažiavau čia... Maniau, kad norėsi sužinoti. Pėdsakas tikriausiai ne itin svarbus, bet gal jis galėtų...

— Kaip tu jautiesi, Julija?

— Gerai... Paskambinsiu, jei dar kas atsitiktų.

— Paskambink. Regis, tebeturi mano numerį. Tik kitą kartą geriau paskambink anksčiau.

— Gerai.

— Tada sudie.

Mikaelis padėjo ragelį, ir telefonas nutilo.

Julija sėdėjo su mobiliuku rankoje. Štai kaip. Dabar išbandė, ar jis veikia, bet suprato paskambinusi ne tam žmogui.

Mikaelis seniai, dar prieš skyrybas, nuėjo toliau. Jis iš pat pradžių neabejojo, kad Jensas nulipo prie vandens ir nuskendo. Kartais dėl šito tikrumo ji jo neapkęsdavo, kartais tik isteriškai pavydėdavo.

Kai po kelių minučių užputusi žvakę ji atsigulė su kelnėmis ir megztiniu, prapliupo visą vakarą rinkęsis lietus.

Jis pasipylė akimirksniu, pašėlusiai barbendamas į skardinį pašiūrės stogą. Julija gulėjo tamsoje klausydamasi, kaip lauke nuo kriaušio čiurlena upeliukai. Ji žinojo, kad žvejybos pašiūrė, iki šiol atsispirdavusi smarkiausioms audroms, atsilaikys ir dabar, ir užsimerkusi užmigo.

Ji negirdėjo, kaip po pusvalandžio lietus liovėsi. Negirdėjo žingsnių tamsoje prie akmenų kirtyklos, ničnieko negirdėjo.

1 Saarema švediškai vadinama Osel (vert. past.).

Elandas, 1943 m. gegužė

Nilsui priklausė pakrantė, priklausė Stenvikas, o dabar jis yra visos kaimą juosiančios kalkynės savininkas. Kai motinai nereikalinga pagalba name ar sodyboje, jis žirglioja per kalkynę kiekvieną dieną. Geltonoje saulės šviesoje keliauja Elando stepe užsimetęs ant peties kuprinę, su šratiniu šautuvu rankose.

Kiškiai tupi sulindę į krūmus, kol pajunta pavojų, tada metasi per lauką kiek įkerta, tad reikia vikriai pakelti šautuvą prie peties. Nilsas medžioja visad pasirengęs.

Nuo to laiko, kai motina prieš keletą metų pasakė, kad pridaužęs Lasą Janą jis nebegalės dirbti akmenų kirtykloje, namai ir kalkynė tapo jo vieninteliu pasauliu. Nė vienas iš akmentašių nebenorėjo dirbti su juo. Nilsui dėl to galvos neskauda, jis vis tiek atsisakė grįžti prie akmenų, nepanoro ir atsiprašyti, jį erzina tik tai, kad motinai teko sumokėti Lasui Janui algą už tas savaites, kai krovikų bosas negalėjo eiti į kirtyklą, kol gijo lūžę pirštai.

Velnias. Juk dėl visko kaltas Lasas Janas!

Nilsui irgi liko muštynių atminas: du lūžę kairės rankos pirštai. Nepaisydamas skausmo, jis atsisakė eiti pas Marneso gydytoją, ir pirštai blogai sugijo, pasirietė ir sunkiai lankstosi. Nieko tokio, jis dešiniarankis ir vis tiek gali laikyti šautuvą.

Kaimo žmonės dabar Nilso vengia, bet ir šitai jam nė motais. Maja Niuman keletą kartų, jam einant į kalkynę, stovėjo ant kaimo kelio, bet tik pasižiūrėjo į jį, taip pat tylėdama kaip ir visi kiti. Majos didelės mėlynos akys, bet Nilsas apsieis ir be jos.

Motina Nilsui kaip draugą davė „Husqvarna“ dvivamzdį. Ir jis parneša jai visus nušautus kiškius, kad jos neapgaudinėtų per daug už mėsą užsiprašantys kaimo šykštuoliai.

Rytuose ties horizontu kyšo baltas Marneso bažnyčios bokštas, bet Nilsui kalkynėj nereikia orientyrų. Jis išmoko nepaklysti ilgų akmens tvorų, uolų, krūmų ir begalinių pievų labirinte.

Žiūrint įkypai, priešais matyti aukinė krūsnis: žema akmenų krūva, sukrauta prisiminti, kaip keletą šimtų metų prieš Nilso gimimą kažkoks pamišęs bernas užmušė kunigą ar vyskupą. Praeidami pro šalį, žmonės kartais vis dar padeda ant jos akmenukų. Nilsas to niekad nedaro, bet jam patogu atsisėdus ant krūsnies suvalgyti paviržį.

Ir dabar stabtelėjęs pajunta šiokį tokį alkį. Prieina prie aukinės krūsnies, nukelia kelis neaštrius akmenis ir atsisėda, šalimais pasiguldęs šratinį šautuvą ir užsidėjęs ant kelių kuprinę.

Praskleidęs kuprinę, randa į sviestinį popierių įvyniotus du sviestainius su sūriu ir du su dešra ir buteliuką sukaitusio pieno. Motina viską sukrovė; pats Nilsas, jos neatsiklausęs, įsikišo liemenėn plokščią varinę gertuvėlę, prisipylęs konjako, kurį ji laiko ant grindų prie pat kamaros sienos.

Pietų pertrauką jis pradeda atsikimšdamas gertuvėlę ir nurydamas didžiulį gurkšnį, nuo kurio gerkle pasklinda lygi šiluma, tada išsivynioja sviestainius. Valgo ir geria užsimerkęs, paskendęs mintyse.

Nilsas galvoja apie medžioklę. Šiandien nenušovė jokio kiškio, bet prieš akis dar visa popietė.

Paskui prisimena karą, apie kurį be perstojo tebekalbama per žinių laidas, vos įsijungi radiją.

Švedijos vokiečiai neužpuolė, nors tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt pirmųjų vasarą trys jų eskadriniai minininkai per klaidą įplaukė į minų lauką už pietų Elando ir išlėkė į orą. Per šimtą vandeny atsidūrusių Hitlerio kareivių nuskendo arba žuvo užsidegus naftos telkiniams. O kitą vasarą, kai vokiečių bombonešis nežinia kodėl numetė aštuonias bombas į mišką žemiau Borgholmo pilies griuvėsių, daugybė elandiečių manė karą neabejotinai užėjus.

Sprogimai girdėjosi net Stenvike. Nilsas prabudo nuo duslaus dundėjimo ir, smarkiai daužantis širdžiai, įsistebeilijo pro tamsų langą; galėjo prisiekti, kad girdi iš salos skrendančio lėktuvo variklių ūžesį. Galbūt „Meseršmito“. Jis įtemptai klausėsi trokšdamas sulaukti daugiau sprogimų, bombų lietaus aplink Stenviką.

Bet vokiečiai neįsiveržė, o dabar Hitleriui vėlu ko nors imtis. Nilsas skaitė „Olands-Posten“ pranešimus apie didžiąją kapituliaciją Stalingrade per spiginantį šaltį aną žiemą. Hitleris, regis, pralaimi.

Nilsas išgirsta už nugaros žvengiant arklį.

Atsimerkęs pasuka galvą. Už nugaros matyti ir daugiau arklių. Keturi jauni rudširviai ir bėriai pasirodė netoli aukinės krūsnies ir dabar risnoja pro šalį kreiva vorele, nuleidę galvas ir keldami dulkių debesėlius.

Arkliai. Kalkynėje jie laksto pulkais, kur nori. Porą kartų, labiau dairydamasis kiškių, Nilsas su auliniais įmoklino į jų mėšlą, kūpsantį lyg rudos aukinės krūsnelės, kur beeitum.

Šis pulkelis, regis, risnoja užsibrėžęs tikslą, bet, Nilsui šaižiai sušvilpus ir kairę ranką įkišus kuprinėn, vedlys sulėtina žingsnį ir atsigręžia.

Visi arkliai sustoja vorele ir žiūri į Nilsą. Vienas pasilenkęs pauosto geltoną kalkynės žolę, bet neėda. Jie laukia didesnių skanumynų.

Nilsas tebelaiko ranką kuprinėje, šlamindamas tuščius sviestinius popierius, o dešinę ranką ramiai pasideda ant akmenų.

Arkliai dvejoja, uosto ir brūkši kanopomis. Nilsas vėl sušlamina popierius, ir bėras vedlys atsargiai žingteli prie Nilso. Kiti pamažu atseka jam iš paskos garuojančiomis prusnomis.

Iki krūsnies likus keliems metrams, vedlys vėl sustoja.

— Eikš prie abrakinės, — pakviečia Nilsas, nenatūraliai šypsodamas.

Kiškių šitaip neprisiviliotum, tik arklius.

Vedlys papurto didelę galvą ir prunkštelėjęs tyliai sužvengia.

Ir vėl žengia porą žingsnių į priekį, tada Nilsas greitai pakelia dešinę ranką ir sviedžia pirmą akmenį.

Kliudė! Bukas klintakmenis pataiko gyvuliui tiesiai į prusnas, ir šis atšoka lyg nutrenktas elektros. Persigandęs traukiasi atbulas, atsitrenkia į arklį, stovintį už nugaros, ir apimtas panikos apsigręžia. Nilsas greitai atsistoja, sviedžia antrą akmenį. Šis, plokštesnis ir aštresnis, nuskrieja oru tarsi pjūklas.

Pataiko vedliui į šoną. Bėris išgąstingai nusižvengia, ir dabar visi arkliai suvokia pavojų. Apsigręžę pasileidžia per kalkynę dideliais šuoliais, kanopomis bilsnodami į žemę. Netrukus pranyksta krūmuose.

Nilsas susijaudina, ir trečias akmuo nuskrieja per toli į kairę. Blogai. Jis vėl greitai pasilenkia, bet ketvirtas akmuo nukrinta per arti.

Vis dėlto Nilsas dar spėja pamatyti vedlio dešiniam šone žvilgant pailgą raudoną ruožą. Žaizda gili, greičiausiai keletą dienų neužgis. Prieš eidamas namo, Nilsas pabandys susirasti arkliui įpjovusį akmenį ir pasižiūrės, ar nekruvinas.

Pašėlusiai šuoliuojančių arklių dundesys nuslopsta. Kalkynėn grįžta tyla. Nilsas iškvepia, atsisėda ant krosnies ir šypteli prisiminęs, kaip kvailai spoksojo arklių vedlys, kliudytas pirmo akmens.

Arkliapalaikiai.

Nilsas parodė, kas yra Stenviką juosiančios kalkynės šeimininkas. Vis dar šypsodamas į ūsą, vėl pakelia kuprinę. Ar motina dugnan neįdėjo sviestinių tąsiukų? 6

Marneso senelių namuose buvo vakaras. Jerlofas sėdėjo prie rašomojo stalo atsivertęs užrašų knygutę. Rankoje laikė tušinuką, bet nieko nerašė.

Sėdėdamas prie šito stalo, Jerlofas nesunkiai įsiteigdavo nesąs toks senas, kaip jam atrodo, ir vis dar turįs pakankamai jėgų: po kokios minutės jis atsistos ant stiprių kojų, pasirąžys ir iškeliaus.

Išeis į lauką. Nulips Stenviko pakrantėn, įstums jūron valtį ir nusiirs prie laivo, laukiančio gilesniuose vandenyse. Ištrauks inkarą, pakels burę ir išplauks į pasaulį.

Jerlofą visad žavėjo, kad škiperis iš Elando vandenų gali nusigauti kur panorėjęs. Truputis sėkmės, daug sumanumo, tinkama įranga ir gausios maisto atsargos — ir nuplauksi iš Elando į bet kurį pasaulio uostą, paskui vėl parsirasi namo. Nuostabu. Kokia laisvė.

Po minutės koridoriuj nuskambėjo pietų varpas, ir Jerlofas vėl sugrįžo į savo bejėgį kūną. Kojos sustingusios, rankos niekad nebepajėgs iškelti burės.

Jūroje praleisti metai prabėgo greitai. Iš tikrųjų tiek daug jų ir nebuvo. Kaip nediplomuotas šturmanas, jis išplaukė su tėvu jo galeasu „Ingrid Maria“ trečio dešimtmečio pabaigoj, o po penkerių metų, tėvui sugrįžus į sausumą dirbti dispečeriu, perėmė laivą, pervadino „Vėju“ ir ėmė gabenti medieną iš Smolando į Elandą. Dvidešimt dvejų metų jau buvo jūrų kapitonas.

Per Antrąjį pasaulinį karą jis už Elando ėjo locmano pareigas ir du kartus matė, kaip paskendo laivai su visa įgula, škiperiams užsispyrus, neva jie žiną saugesnį kelią per minų lauką, nei rodo locmanas.

Tais metais Jerlofas nuolatos bijodavo užplaukti ant minų. Viename košmarų, nuo kurių vis dar pabusdavo naktimis išpiltas šalto prakaito, saulei leidžiantis jis stovėdavo prie locmano laivo borto stebėdamas jūrą — ir staiga po pat vandens paviršium išvysdavo didžiulę juodą miną. Seną ir surūdijusią, apkibusią besidraikančiomis jūržolėmis, bet su dygliais, kurie po kelių sekundžių trenksis į laivą sukeldami sprogimą.

Laivo jau nebegalėdavai sustabdyti, jis tyliai slysdavo vis arčiau ir arčiau dyglių... ir korpusui jau beatsitrenkiant į miną, Jerlofas visad pabusdavo.

Po karo jis nusipirko antrą šalandą, „Bangų raitelį“, ir pradėjo plaukioti Sioderteljės kanalu tarp Borgholmo ir Stokholmo. Į sostinę gabendavo Elando marmurą, arba raudonąsias klintis, naujoms statyboms, o grįždamas dažnai veždavosi skysto kuro, vienetinių krovinių ar kalkių Centrinei Borgholmo draugijai. Pakelės uostuose visad stovėdavo pažįstamų šalandų ir prireikus susilaukdavai kolegų pagalbos.

Tais laikais nebuvo konkurencijos, ir tą gruodžio naktį tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt pirmaisiais metais, kai prie Engsio salos išmetusiame inkarą „Bangų raitelyje“ įsiplieskė ugnis, Jerlofui daug kas padėjo. Užsidegė sėmenų aliejaus krovinys, ir Jerlofas su šturmanu Juhnu Hagmanu vos spėjo užbėgti ant denio, prieš ugniai išplintant po visą laivą. Nė vienas jų nemokėjo plaukti, bet šalia stovėjo šalanda iš Oskarshamno, ir jie į ją įlipo. Gavo visą reikalingą paramą, tik „Bangų raitelio“ išgelbėti nepavyko — nukirtę inkarą, jie paleido jį dreifuoti naktyje.

Tai, kad žiemos naktį užsidegė ir paskendo šalanda, Elando jūrų laivininkystės simbolis, Jerlofui pravertė, nors jis tuomet šito ir nesuprato. Deklaravęs laivo avariją, galėjo nebeplaukioti, tačiau iš gryno užsispyrimo už draudimo pinigus nusipirko naują motorinę šalandą ir išdirbo škiperiu dar devynerius metus. „Norė“ buvo jo paskutinė ir gražiausia šalanda: grakšti, dailiu laivagaliu, nuostabiai pūškuojančiu vidaus degimo varikliu. Prieš užmigdamas galvoje jis kartais vis dar girdėdavo „Norės“ variklio pupsėjimą.

Tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimtaisiais, pardavęs „Norę“, jis išlipo į krantą dirbti Borgholmo komunos kontoroje, ir tada prasidėjo jo gyvenimas ramiai sėdint prie rašomojo stalo. Šios veiklos pranašumas, žinoma, buvo tai, kad jis galėdavo kas vakarą parvažiuoti namo pas Elą. Jis beveik nematė dukterų vaikystės, vis dėlto dabar galėjo stebėti jas kaip paaugles. Ir kai septintojo dešimtmečio pabaigoj jauniausia duktė Julija pastojo, Jerlofas neėmė į galvą, ištekėjusi ji ar ne — jis pamilo berniuką. Savo vaikaitį.

Jensą Jerlofą Davidsoną.

O paskui atėjo toji diena.

Buvo ruduo, bet Julija, perpus sulėtintu tempu studijuojanti slaugą, galėjo pagyventi su Jensu Stenvike ilgiau nei paprastai. Jenso tėtė Mikaelis liko žemyne. Ir Julija, atidavusi sūnų Elos ir Jerlofo globon, neseniai nutiestu tiltu po pietų išvažiavo į Kalmarą. O po kavos Jerlofas nedvejodamas ir nenujausdamas nieko blogo, palikęs Jensą su savo pačia, nuėjo prie jūros išraizgyti keleto tinklų — juos kitą rytą ketino spęsti.

Prie žvejybos pašiūrės jis išvydo nuo Kalmarsundo užeinančią miglą — tirščiausią miglą iš matytų plaukiojant jūra. Kai ši pasiekė krantą, jis pajuto, lyg ant odos būtų nusileidusi šalta uždanga, ir ėmė drebėti, tarsi per pagelą stovėtų ant laivo denio. Po kelių minučių visas jį supantis pasaulis jau skendėjo baltuose debesyse, per kuriuos nieko nesimatė.

Tuomet jam reikėjo pareiti namo pas Elą ir Jensą. Jis ir ketino taip padaryti, tačiau pasiliko prie pašiūrės ir dar apie valandą tvarkė tinklus.

Štai kaip buvo. Bet kadangi jis pasiliko prie pašiūrės ir turėjo gerą klausą, žinojo vieną dalyką, kurio teisingumu nepavyko daugiau nieko įtikinti, nebent Juliją, — Jensas tą dieną nenulipo prie jūros. Jerlofas būtų išgirdęs. Migla garsus slopino, bet mažumėlę. Jensas nenuskendo, kaip manė policija, ir jo kūno neįtraukė Kalmarsundo dugnas.

Jensas nuėjo kitur.

Palinkęs prie stalo, Jerlofas užrašė vienintelį sakinį:

KALKYNĖ PANAŠI Į JŪRĄ.

Taip. Bet kas galėjo ten nutikti be niekur nieko.

Jis padėjo tušinuką ant rašomojo stalo, užvertė užrašų knygutę ir, traukdamas stalčių, vėl pamatė į šilkinį popierių įvyniotą sandalą, o šalia jo — kiek anksčiau šiemet išleistą brošiūrą.

Tai buvo šešiasdešimties puslapių suvenyrinė knygelė „Malmo važta, 40 metų“. Po pavadinimu buvo laivo nuotrauka.

Brošiūrą Jerlofui paskolino Ernstas, apsilankęs prieš dvi savaites.

— Čia gali kai ką rasti, — pasakė jis. — Žvilgtelk į aštuonioliktą puslapį.

Dabar Jerlofas paėmė brošiūrą ir atsivertęs susirado šį puslapį. Pačioje apačioje po tekstu buvo nespalvota nuotraukėlė, kurią jis iki tol daug kartų žiūrinėjo.

Nuotraukėlė buvo sena. Joje buvo mažo uosto pirsas, o ant šio gulėjo rietuvėmis sukrautos ilgos lentos. Įkypai už medienos krūvos matėsi juodas nedidelio burlaivio, panašaus į tą, kurį turėjo Jerlofas, laivagalis, o šalia krūvos — grupė išsirikiavusių vyrų tamsiais darbo drabužiais ir jūreiviškomis kepurėmis. Prieš juos stovėjo du išsižergę vyrai, vienas draugiškai uždėjęs kitam ant peties ranką.

Jerlofas spoksojo į vyrus, šie spoksojo į jį.

Į duris kažkas pasibeldė.

— Jerlofai, vakarinė kava, — pasigirdo Boelės balsas.

— Ateinu, — atsiliepė Jerlofas ir, atstūmęs kėdę nuo rašomojo stalo, vargais negalais pakilo.

Bet jam buvo sunku atitraukti akis nuo vyrų suvenyrinės knygelės nuotraukoje.

Nė vienas vyrų nesišypsojo, ir Jerlofas jiems nenusišypsojo, nes po paskutinio pokalbio su Ernstu veik neabejojo, kad vienas iš senoje nuotraukoje stovinčių vyrų nužudė jo vaikaitį Jensą, o kūną paslėpė visiems laikams.

Jis tik nežinojo, kuris iš jų tai padarė.

Tyliai atsidusęs užvertė knygelę ir vėl įkišo į rašomojo stalo stalčių. Tada užsirėmė ant lazdos ir nukrapeno gerti kavos. 7

Apyaušriu Elande akinamai nušvinta tiesus horizontas, bet Julija šį spalio rytą pramiegojo visą saulėtekį.

Ant visų trijų Jerlofo pašiūrės langų buvo nuleistos ritminės užuolaidos, kažkada tamsiai raudonos, bet pamažu saulės išblukintos iki šviesiai rausvos spalvos. Prieš pat pusę devynių iššoko arčiausiai Julijos lovos nuleistos užuolaidėlės strektė, ir užuolaidėlė greitai susisuko pati taip trakštelėdama, kad tyloje tarytum sugriaudėjo.

Julija atsimerkė. Ją pažadino ne tarškesys, bet pro rytų pusėn išeinantį langą staiga įspindusi saulė. Sumirksėjusi ji pakėlė galvą nuo šiltos pagalvės. Išvydusi vėjo lankstomą rudeniškai geltoną žolę, prisiminė, kur esanti. Stiprus vėjas ir šviesus oras.

Stenvikas, pamanė.

Vėl sumirksėjusi pamėgino nenuleisti galvos, bet netrukus vėl nugrimzdo į pagalvėje išgulėtą duobę. Visą gyvenimą rytais ji būdavo suglebusi; dvidešimt metų ją dažnai labai viliodavo miego užmarštis. Po tos dienos prasidėjus depresijoms, ji pramiegojo kur kas daugiau savo suaugusios moters gyvenimo, nei būtina. Bet atsikelti rytais be jokios dingsties būdavo sunku.

Atsikelti Stenvike buvo dar sunkiau, nes čia negalėjo nusverdėti į apšildomą vonios kambarį. Už žvejybos pašiūrės tebuvo akmenuotas krantas ir ledinis vanduo.

Julija neaiškiai prisiminė naktį prašniokštusią liūtį, bet dabar girdėjosi tik žemiau pašiūrės besiritančių bangų pliuškenimas. Ritmiškas ūžesys pakišo mintį greitai šokti iš lovos, nusimesti drabužius ir, nubėgus žemyn, pulti į jūrą, bet šis užsidegimas praėjo.

Dar keletą minučių pagulėjusiai išlipo iš lovos.

Lauke oras buvo šaltas, drėgnas ir vis dar vėjuotas, bet tas Stenvikas, kurį ji išvydo, kai, apsivilkusi kelnėmis ir megztiniu, pagaliau pravėrė pašiūrės duris, nebeatrodė toks vaiduokliškas kaip iš vakaro.

Nakties liūtis, regis, nuplovė visą pilkumą; dabar vėl švietė saulė, akmenuota Elando pakrantė buvo švari, ori ir graži. Įlanka, davusi vardą kaimui, nebuvo gili, labiau priminė iš abiejų pašiūrės pusių išsigaubusį apskritoką užutekį, išpjautą iš žvilgančio sąsiaurio vandens. Už poros šimtų metrų nuo kranto ištiesusios sparnus virš bangų skraidė žuvėdros, klykaudamos viena kitai per vėją ar šaižiai kvatodamos.

Saulės šviesoje glūdėjo liūdesys, kad ne viskas taip gražu, kaip atrodo, bet Julija mėgino jį nuslopinti. Šį rytą norėjos tik gerai jaustis, negalvoti apie kaulų gabaliukus ir mintyse nesikalbėti su Jensu.

Ji išgirdo džiugų šuns kiauksėjimą. Atsigręžusi į pakrantės kelią, išvydo žilą moterį raudona striuke, išėjusią pasivaikščioti pietų kryptimi su rusvu šuniuku, kuris be pavadėlio lakstė uostinėdamas kelią. Nusigręžę nuo Julijos, jie pasuko į šoną ir sparčiais žingsniais įėjo į vieną iš namų kitoje kelio pusėje.

Stenvike, be Ernsto, esama ir kitų nuolatinių gyventojų, suprato Julija.

Palengva mieguistumas praėjo, Juliją užplūdo energija. Pasiėmusi plastikinį bidoną, ji sparčiai užlipo prie Jerlofo vasarnamio prisileisti geriamojo vandens iš čiaupo kieme. Apšviesta saulės troba, nors ir apžėlusi aukšta žole, atrodė tikrai svetinga, bet Jerlofas jai nebuvo davęs rakto, tad ji negalėjo įėjusi pasižiūrėti savo vaikystės dienų miegamojo.

Prisileidusi teliūskuojančio vandens, ji suprato, kad iš tikrųjų galėtų pasilikt Elande ilgiau nei vieną dieną. Jei atsirastų kokio prasmingo darbo, — jei Jerlofas pažvalėjęs pasiūlytų jai ką nors padaryti ar surasti, — ji galėtų pabūti dar dvi ar tris dienas.

Paskui apsidairiusi tuščiame sode apsisprendė. Ne. Išvažiuos namo į Geteborgą šiandien, tik kiek vėliau.

Grįždama į pašiūrę tvirtai suėmusi vandens bidoną, stabtelėjo pasižiūrėti į geltoną namą už gudobelių gyvatvorės žemiau vasarnamio. Jis buvo apsuptas aukštų kerotų uosių ir iš tikrųjų už gyvatvorės vos šmėžavo, bet tai, kas matėsi, pasigėrėjimo nekėlė. Namas buvo ne tik tuščias, bet ir visiškai apleistas. Sienas aplipusios laukinės vynuogės jau šliaužė sutrūkinėjusiais langais.

Julija neaiškiai prisiminė čia gyvenus seną moterį, kuri niekad neišeidavo iš sodybos ir su kitais kaimiečiais nebendraudavo.

Keista, kad namas paliktas griūti, juk, nepaisant visų trūkumų, atrodė prašmatniai. Kas nors turėtų sutvarkyti sodybą. Julija grįžo į žvejybos pašiūrę išsivirti arbatos ir pasitaisyti pusryčių.

Po keturiasdešimt penkių minučių, persimetusi per petį rankinę ir kiton rankon paėmusi lagaminą, pašiūrę užrakino. Lova pašiūrėje buvo paklota, elektra rūpestingai išjungta iš tinklo ir užuolaidos nuleistos. Pašiūrė vėl liko tuščia.

Julija skardžiu nuėjo prie automobilio, apsidairiusi pakrantėje neišvydo nė vieno žmogaus ir įsėdo. Pasižiūrėjo į skardį, sukiužusį vėjo malūną, apačioje spindintį vandenį ir vėl pajuto grįžtant širdgėlą.

Greitai apgręžusi automobilį plento pusėn, pravažiavo pro ūkininko sodybą, dabar tapusią vasarviete, pro geltoną apleistą namą ir pro Jerlofo vasarnamio vartelius. Sudieu sudie.

Sudie, Jensai.

Į kairę suko kelias, vedantis prie dar vienos vasarnamių grupės, ir ten stovėjo į žemę įkastas keturkampis klintakmenis su baltu užrašu: AKMENS DIRBINIAI 1 KM. Ant geležinio stulpelio viršum akmens buvo iškelta lentelė su akligatvio ženklu.

Išvydusi lentelę, Julija prisiminė, ką ketino padaryti šį rytą, prieš važiuodama atsisveikinti su Jerlofu: sustoti prie uždarytos akmenų kirtyklos ir pasižiūrėti Ernsto Adolfsono akmens skulptūrų.

Pinigų dirbiniams nusipirkti jai neužteko, bet pasižiūrėti norėjo. Ir galbūt pamėgintų daugiau pasiklausinėti apie Jensą, gal Ernstas prisimenąs, kaip šis dingo, ir gal papasakotų, kur pats tą dieną buvo. Tokia informacija niekad nepakenktų.

Ji įsuko į siaurą kelią, ir mažas „Fordas“ tučtuojau ėmė šokinėti ir vartytis. Tai buvo blogiausias kelias, kokiu tik Julijai iki tol teko važiuoti Elande, daugiausia dėl liūties. Po lietaus provėžose tebetelkšojo pailgi klanai; ji sulėtino greitį ir ėmė riedėti pirmąja pavara, bet automobilis vis tiek slidinėjo molinose duobėse.

Palikusi už nugaros vasarnamius, nuvažiavo palei kalkynę. Kelias pamažėle rietėsi ties pakrante nusidriekusia akmenų kirtykla, bet paskui išsitiesinęs kilo iki žemos Ernsto Adolfsono trobos. Jis baigėsi apgrąžos aikštele automobiliams, įrengta priešais trobą, ir ten vis dar stovėjo Ernsto senasis baltas „Volvas PV“.

Kieme buvo ramu, bet apgrąžos aikštelės vidury stovėjo dar vienas nugludintas akmuo su juodu užrašu: AKMENS DIRBINIAI — SVEIKI ATVYKĘ.

Julija įsuko už „Volvo“ ir pasistatė savo automobilį. Išlipo pasiėmusi iš rankinės ploną piniginę.

Vėjas šlamino žemą žolę. Kraštovaizdyje veik nebuvo medžių. Iš vienos sodo pusės kalne žiojėjo milžiniška žaizda — akmenų kirtykla, iš kitos, kiek aprėpia akys, težėlė žolė su vienur kitur išsimėčiusiais kadagių krūmais. Kalkynė.

Atsigręžusi pažvelgė į namą. Šis buvo uždarytas ir tylus.

— Alio! — šūktelėjo ji.

Į vėjo prislopintą šūksnį niekas neatsiliepė.

Platus trupintų klinčių takas vedė prie šoninių namo durų, kur buvo įtaisytas skambutis.

Julija priėjusi paskambino.

Ir dabar jokio atsako. Tačiau automobilis stovėjo, tad kur galėjo išeiti Ernstas?

Ji dar sykį paskambino, nuaidėjo pratisas signalas. Ir daugiau nieko.

Julija impulsyviai trūktelėjo rankeną. Neužrakintos durys prasivėrė lyg kviesdamos užeiti.

Ji įkišo galvą.

— Alio!

Niekas neatsiliepė. Šviesa buvo užgesinta, priemenė tamsi. Ji pasiklausė, ar neišgirs sunkių žingsnių ir į grindis bilsnojančios lazdos, bet buvo visiškai tylu.

Jo nėra namie — važiuok toliau pas Jerlofą, sakė jai vidinis balsas. Bet ji buvo pernelyg smalsi. Ar Elande išeinant nerakinamos durys? Ar žmonės vis dar taip vienas kitu pasitiki?

SVEIKI ATVYKĘ — buvo užrašyta ant žalio plastiko kilimėlio palei duris. Keletą kartų brūkštelėjusi padus, Julija įėjo.

— Alio! Ernstai! Čia Julija. Jerlofo duktė...

Priemenės palubėj kabojo iš medinių laivelių suvertas papuošalas, šūsčiojant vėjui, laiveliai sukiojosi. Iš dešinės buvo virtuvė, švari ir sutvarkyta, su nuruoštu valgomuoju stalu ir dviem kėdėm lentelių atkaltėmis. Iš kairės — miegamasis su paklota siaura lova.

Priemenė baigėsi bendruoju kambariu su sofa, televizorium ir panoraminiu langu, pro kurį matėsi akmenų kirtykla ir mėlynas sąsiauris už jos. Vidury kambario ant stalo gulėjo šūsnys laikraščių ir knygų, bet ir bendrajame kambary nebuvo nė gyvos dvasios. Ant sienos kabojo šešiabriaunis svidinto klintakmenio laikrodis su skalūno gabaliukų valandine rodykle.

Keistai atrodė tik tai, kad namo viduje laikrodis, regis, tebuvo vienintelis akmens dirbinys. Ar Ernstui jų užteko lauke?

Ji sugrįžo į priemenę ir porą kartų apsidairė, lyg baimintųsi užpuoliko, staiga galinčio iššokti iš plyšio sienoje. Vėl išėjusi ant laiptų, atsargiai uždarė duris.

Julija sustingo saulėkaitoje nežinodama, ką dabar jai daryti. Ernstas Adolfsonas greičiausiai tik kur nors išėjo pamiršęs užrakinti namus.

Ji pasižiūrėjo į akmenines skulptūras kirtyklos pakrašty. Šalia jų stovėjo žemų berželių apsupta raudonai dažyta dirbtuvėlė, už jos riogsojo daugiau į krūvą suverstų luitų ir šiaip įvairaus dydžio akmenų. Dalis jų buvo šiek tiek nugludinti, bet atrodė neužbaigti. Kai kurie Julijai priminė sužalotus žmones. Įžvelgusi akmenyje deformuotus veidus ir juodas akiduobes, pagalvojo apie trolius, grobiančius žmonių vaikus ir visiems laikams išsivedančius į kalno vidų. Jerlofas pasakojo, kad seniau darbininkai, kirtykloje praradę įrankius, kaltę versdavę troliams. Kad įrankius galėjo pavogti bendradarbis, buvo neįsivaizduojama.

Atitraukusi akis nuo akmenų, ji vėl pasižiūrėjo į iškaltus ir nugludintus dirbinius, sustatytus ant tiesaus uolos pakraščio virš akmenų kirtyklos. Švyturiukai, apskriti šulinių dangčiai, aukštos saulės laikrodžių rodyklės ir pora plačių antkapinių plokščių. Ant pastarųjų dar nebuvo vardų.

Jai pasirodė, kad kažko trūksta. Ilgoje skulptūrų voroje žiojėjo spraga, ir Julija priėjo arčiau. Išvakarėse iš kitos kirtyklos pusės ji matė didžiulį bokštą, panašų į Marneso bažnyčios. Dabar jis buvo dingęs. Ant uolos virš kirtyklos žvyre dūbsojo negili duobelė.

Julija iš lėto praėjo tarp nugludintų akmenų, ir prieš ją atsivėrė kirtykla lyg milžiniškas baseinas be vandens.

Kirtykla čia nebuvo gili, vos kelių metrų, bet skardis status. Ji pastovėjo prie krašto, nužvelgė skurdų akmenuotą kraštovaizdį ir staiga pastebėjo aukštą bažnyčios bokštą sau po kojų. Jis buvo nugriuvęs nuo skardžio tiesiai kirtyklon ir gulėjo ant šono. Bokšto smailė rodė į vakarus, vandens linkui.

Bažnyčios bokštas nesudužo.

Bet po pailga skulptūra aukštielninkas tysojo Ernstas Adolfsonas. Jis žiūrėjo į dangų iš kirtyklos dugno kruvina burna ir sutraiškytu kūnu.

Elandas, 1945 m. gegužė

Viskas pasikeitė. Tiek pasaulyje, tiek Nilso Kanto gyvenime artėja svarbūs įvykiai. Nilsas jaučia juos vėjy.

Saulė kalkynėje šviečia kur kas skaisčiau, Elando vėjai gaivesni, oras skaidresnis ir gėlės išsiskleidusios. Žolė žalia ir dar nenudeginta vasarvidžio saulės. Iš neaiškių mirgančių brūkšnelių danguje staiga išauga kregždės, keletą akimirkų lyg juodos strėlės sminga virš plokščios žemės, sumosavusios sparnais vėl įsibėgėja, šokteli į viršų ir staiga atsiduria dangaus aukštybėse.

Pavasaris ne juokais atėjo į Elandą, ir Nilsas jaučia permainas ore. Dabar jis bemaž dvidešimties metų, pagaliau suaugęs ir visiškai laisvas. Priešais jį plyti gyvenimas ir bręsta dideli įvykiai. Jis jaučia juos visu kūnu.

Nilsas jau darosi per senas bastytis kalkynės tyloje ir medžioti kiškius. Jis turi kitų planų. Dabar, pasibaigus karui, jis leisis į pasaulį, kur akys veda. Norėtų pasiimti ir Mają Niuman, mergaitę, gyvenančią Stenvike, troboje žemiau skardžio. Jis prisimena, kaip ji atrodo, ir dažnokai apie ją galvoja. Bet iš tikrųjų jie dar nėra kalbėjęsi, tik susitikę pasisveikindavo, jei ji eidavo viena. Jei netrukus nepasitaikys progos rimtai su ja pasikalbėti, iškeliaus vienas.

Šią dieną jis nutolo nuo Stenviko toliau nei paprastai, kone pasiekė rytinę salos pusę. Prieš kirsdamas plentą, spėjo nušauti du kiškius, bet paliko po krūmu, pasiims grįždamas. Ketina, prieš eidamas namo pas motiną, nušauti dar vieną ar du kiškius, o grįždamas dėl juoko nupyškinti ir keletą kregždžių.

Visoje kalkynėje plačiomis valkomis vis dar tebetelkšo polaidžio vanduo ir atrodo, tarsi žengtum samanota vietove, pilna ežeriukų. Saulėje vanduo džiūsta sparčiai. Nilsas avi storais aukštaauliais ir panorėjęs gali bristi tiesiai per valkas. Kartais taip ir daro, o kartais jas aplenkia. Yra visiškai laisvas ir viso pasaulio savininkas.

Adolfas Hitleris mėgino pasisavinti pasaulį. Dabar jis miręs, nusišovė Berlyne prieš kokią savaitę. Paskui Vokietijai atėjo galas. Niekas nebenorėjo ar neįstengė ilgiau priešintis rusams ir amerikiečiams.

Nilsas iššlepsi iš valkos ir toliau drožia per kadagių guotą. Prisimena, kad būdamas jaunesnis jautė palankumą Hitleriui, šiaip ar taip, labai gerbė jo stiprią valią.

Su didžia pagarba išklausė rėksmingos Hitlerio kalbos fragmentą, motinai pasistačius radiją bendrajame kambaryje, ir keletą metų laukė, kada virš Elando prakauks vokiečių bombonešiai ir galų gale saloje prasidės karas, bet dabar Hitlerio nebėra, o visa milžiniška Vokietija subombarduota anglų lėktuvų.

Vokietija jo nebedomina. Tačiau Anglija vilioja. Ir Amerika atrodo didelė, teikianti daug vilčių, bet ten jau išvykę pernelyg daug elandiečių, tūkstančiais pražuvusių be pėdsako devynioliktam amžiuj. Nilsas nori iškeliauti į pasaulį ir grįžti į Stenviką kaip imperatorius.

Nilsas išgirsta kažkokį tylų, bet šaižų garsą ir sustoja.

Nematyti nė vieno kiškio, vis dėlto Nilsas pasijunta lyg...

Būtų ne vienas.

Ten kažkas yra.

Jis išgirdo vėjy kažkokį trumpą garsą, nepanašų nei į paukščio giesmę, nei į vabzdžio zvimbimą ar arklio žvengimą. Metų metus vaikštinėja po kalkynę ir gerai nutuokia, kada kas nors ne taip. Ir kaip tik dabar įprastinė darna pairo. Nilso nugara perbėga įtarimo šiurpas.

Čia ne kiškis, čia kažkas kita.

Vilkai? Nilso močiutė, seniai mirusi, pasakodavo istorijas apie vilkus kalkynėje. Čia jų seniau būdavę. Bet ne dabar.

Žmonės?

Kažkas prie jo sėlina?

Nilsas iš lėto nusikabina nuo peties „Husqvarna“ šautuvą, suima abiem rankom ir nykščiu atlaužia spyną. Du šratiniai Jutorpo fabriko šoviniai paruošti lėkt iš vamzdžio.

Jis apsidairo: bemaž visur čia auga kadagiai, dauguma kreivi ir nudrengti vėjo, nesiekiantys nė metro aukščio, vis dėlto tankūs ir neperregimi. Atsistojęs Nilsas gali pasižiūrėti per jų viršų, tada mato labai toli ir prie jo neprisėlintų niekas, bet kai pritupia, kadagiai tarytum užauga ir susiskliaudžia virš galvos.

Dabar jis nieko nebegirdi — jei išvis ką girdėjo. Galbūt jam tik pasigirdo galvoje, taip kartais pasitaikydavo būnant vienam.

Nilsas tyliai stovi žolėje visiškai sustingęs ir laukia. Kvėpuoja ramiai, jis turi marias laiko. Kiškiai palaukus visados išlenda — jų nervai galų gale nebeišlaiko — ir, iššokę iš slėptuvių, aklai nuliuoksi gelbėdamiesi nuo medžiotojo. Tuomet tereikia ramiai pakelti šautuvą prie peties, nusitaikyti į rudą dėmę ir nuspausti gaiduką. Paskui nueiti ir pasiimti garuojantį kūną.

Nilsas sulaiko kvapą. Suklūsta.

Ir dabar nieko nesigirdi, bet pūsteli vėjas ir ūmiai jo nosis užuodžia aiškų seno prakaito ir alyvuoto audinio kvapą. Gailų vėjo atneštą žmogaus kūno ar kelių kūnų kvapą.

Visai netoli yra žmonių.

Nilsas staigiai pasisuka į dešinę, pirštą uždėjęs ant gaiduko.

Vos už metro iš krūmo į jį spokso baimės kupinos akys.

Žmogaus žvilgsnis, susitinkantis su jo paties.

Tamsoje po tankiais kadagių spygliais išryškėja vyro veidas, pilkas nuo purvo ir šešėliuotas nuo susitaršiusių plaukų. Už galvos prie žemės spaudžiasi duksliais žaliais drabužiais apvilktas kūnas. Uniforma, sumeta Nilsas.

Vyras yra kareivis. Svetimas kareivis be šalmo ir be ginklo.

Nilsas atkiša šautuvą jusdamas, kaip pirštų galiukuose daužosi širdis. Pakelia vamzdžio žiotis keletą centimetrų.

— Išlįsk, — garsiai paliepia.

Kareivis prasižioja ir kažką sako. Ne švediškai, bent jau ne iki tol Nilso girdėta švedų kalba. Jis kalba svetima kalba, panašia į vokiečių.

— Ką? — greitai paklausia Nilsas. — Ką sakai?

Kareivis pamažėle iškelia rankas, purvinas suskirdusias rankas, — ir Nilsas pamato, kad slėptuvėje jis ne vienas. Už pirmojo kareivio nugaros po kadagiais prie žolės spaudžiasi dar vienas spoksantis vyras purvina uniforma. Abu atrodo užvaikyti, lyg bėgantys nuo kraupių prisiminimų.

— Bitte nicht schiessen, — sukužda kareivis, gulintis arčiau Nilso. 8

Julija paskambino Jerlofui Ernsto Adolfsono telefonu ir papasakojo, kas atsitiko, — kaip ji atradusi Ernstą, kur šis guli ir kad yra miręs.

Jerlofas suprato, ką ji pasakoja, vis dėlto jam pavyko, per daug neįsijaučiant, klausytis kone vien jos balso. Balsas, žinoma, buvo įtemptas, bet nedrebėjo. Julija neprarado savitvardos.

— Vadinasi, Ernstas miręs, — tarė Jerlofas.

Ragelyje stojo tyla.

— Ar tu tikra?

— Aš esu slaugytoja.

— Ar paskambinai policijai?

— Paskambinau bendrosios pagalbos tarnybai. Jie ką nors atsiųs. Tik Ernsto greitoji neveš... Vėlu. — Ji patylėjo. — Bet policija tikriausiai irgi atvyks, nors tai nelaimingas atsitikimas. Jis...

— Aš pas tave atvažiuosiu. — Jerlofas apsisprendė dar tardamas šiuos žodžius. — Policija tikriausiai netrukus atvyks, bet ir aš atvažiuosiu. Atsisėsk ant Ernsto sofos ir jų palauk.

— Taip. Palauksiu. Palauksiu tavęs.

Ji vis dar kalbėjo ramiai.

Abu padėjo ragelį, ir Jerlofas, kaupdamas jėgas, dar pasėdėjo prie rašomojo stalo.

Ernstas. Ernstas mirė. Jerlofas pagaliau suvokė šį faktą. Neseniai jis turėjo gyvus du artimus draugus: Juhną ir Ernstą. Dabar teliko vienas.

Jis pasiėmė lazdą ir atsistojo. Tvirtai apsisprendęs, nors reumatas ir sielvartas tebevaržė judesius. Jis išėjo į koridorių, išgirdo juoką iš virtuvės ir pasuko ten.

Virtuvėj prie durų stovėjo Boelė su kažkokia nauja mergina, kurią, matyt, mokė, kaip elgtis su indaplove. Jos pastebėjo Jerlofą, ir Boelė jam nusišypsojo, bet išvydusi jo veidą surimtėjo.

— Boele, man reikia nuvažiuot į Stenviką. Ten įvyko nelaimė. Mirė geriausias mano draugas, — ryžtingai prašneko Jerlofas. — Kas nors turi mane nuvežti.

Jis žiūrėjo neatitraukdamas akių, ir galiausiai Boelė linktelėjo. Ji nemėgdavo keisti tvarkos, bet šįsyk nesiginčijo.

— Palauk porą minučių, ir aš tave nuvešiu, — tepasakė.

Netoli šiaurinio kelio į Stenviką, vedančio žemyn prie akmenų kirtyklos, keleivio sėdynėje sėdintis Jerlofas kilstelėjo ranką ir parodė tiesiai.

— Važiuosim pietiniu keliu.

— Kodėl? — paklausė Boelė. — Juk tu nori...

— Stenvike aš turiu du draugus. Vienas jų buvo Ernstas. Antras turi sužinoti, kas atsitiko.

Lankstas nebuvo ilgas: netrukus išniro pietinis kelias su lipnia juosta užklijuota lentele KEMPINGAS, rodančia, kad šiuo metu kempingas uždarytas. Juostą užklijavo Juhnas Hagmanas, nors rizika, kad spalio mėnesį kas nors čia atvažiuos su palapine ar namuku ant ratų, buvo maža.

Iš kairės išdygo uždarytas kioskas, paskui mažojo golfo laukas, kur žaliu treninginiu kombinezonu vilkintis vyras šlavė takus, suspaudęs šluotą silpnomis rankomis. Pravažiuojantį automobilį jis nulydėjo droviu žvilgsniu. Tai buvo Andersas Hagmanas, vienintelis Juhno sūnus, viengungis ir mažakalbis; Jerlofas veik niekad nebuvo jo matęs apsirengusio kitaip nei šituo nunešiotu kombinezonu, — galbūt jų turėjo keletą.

Pasirodė kelias į kempingą.

— Štai, — pasakė Jerlofas. — Namas ten toliau.

Jis parodė namuką prie kelio į kempingą — žemą pastatą siaurais langeliais, panašų į sarginę. Prieš duris stovėjo aprūdijęs senas žalias „VW Pasatas“, vadinasi, Juhnas namie.

Boelė sustabdė automobilį. Jerlofas atidarė dureles ir pasiremdamas lazda išlipo, kone tą pačią akimirką prasivėrė namuko durys. Ant medinių laiptelių vienomis vilnonėmis kojinėmis išėjo žemaūgis vyras, vilkintis tamsiai mėlyną darbinį kombinezoną, žilus plaukus susišukavęs į viršų ir ant pakaušio susirišęs į uodegėlę. Tai buvo Juhnas Hagmanas, visad skubantis pažiūrėti, kas apsilankė.

Juhnas ir Andersas Hagmanai vasarą vadovaudavo kempingui. Andersas žiemą daugiausia gyvendavo Borgholme.

Juhnas Stenvike pasilikdavo kiaurus metus ir, Andersui išvykus, vienas rūpindavosi kasdiene kempingo priežiūra. Senam žmogui tai buvo varginantis darbas — Jerlofas būtų jam padėjęs, jei pats nebūtų buvęs dar senesnis.

Jerlofas linktelėjo Juhnui, šis taip pat linktelėjo kišdamas kojas į lauke stovinčius guminius batus.

— Na? — kreipėsi Juhnas, priėjus Jerlofui. — Nesitikėjau.

— Taigi. Įvyko nelaimė.

— Kur?

— Akmenų kirtykloj.

— Ernstui? — tyliai paklausė Juhnas.

Jerlofas linktelėjo.

— Ar jis sužeistas?

— Taip. Sunkiai. Labai sunkiai.

Juhnas jį pažinojo veik penkiasdešimt metų, jie palaikė ryšį po jūroje kartu praleistų metų. Kokia sunki padėtis, jis, regis, suprato vien iš Jerlofo žvilgsnio.

— Ar ten yra žmonių?

— Šiuo metu turėtų būti. Mano duktė žadėjo paskambinti. Dabar ji ten. Vakar atvažiavo iš Geteborgo.

— Štai kaip. — Juhnas žengė į namuką, o kai vėl pasirodė, nešėsi striukę ir raktų ryšelį. — Galim sėsti į mano automobilį. Tik nueisiu pasakyti, kad išvažiuojam.

Jerlofas linktelėjo, pasiūlymas buvo geras. Boelė tikriausiai norėjo grįžti, o likęs tik su Juhnu galėjo daugiau pasišnekėti.

Juhnas nuėjo prie Anderso, sustojo priešais ir, ranka parodęs į golfo taką, tyliai kažką pasakė. Andersas papurtė galvą. Juhnas parodė į Jerlofą, ir šis išgirdo Juhną pakeliant balsą. Jerlofas žinojo, kad tėvo ir sūnaus Hagmanų santykiai įtempti — jie per daug priklausomi nuo vienas kito.

Pagaliau Andersas linktelėjo, tada Juhnas papurtė galvą ir atsuko jam nugarą. Ginčas baigėsi.

Kai Juhnas atidarė savo automobilio dureles, Jerlofas pamažu nuėjo padėkoti Boelei už pavėžėjimą.

— Vadinasi, Ernstas miręs, — atsisėdęs prie vairo tarė Juhnas.

— Taip tvirtino Julija, — pasakė šalia įsitaisęs Jerlofas, žiūrėdamas į krantą ir žemiau kelio spindintį vandenį.

— Ant jo užvirto akmuo.

— Didelis akmuo. Taip sakė Julija.

Daugiau nei šešiasdešimt metų kirtykloje nebuvo įvykę nė vienos didelės nelaimės, dingtelėjo Jerlofui, bet dabar, ją uždarius, ant Ernsto užvirto akmuo.

— Aš pasiėmiau atsarginį raktą, — pasakė Juhnas. — Jei jie išvežė Ernstą.

— Ar jis tau buvo davęs raktą? — paklausė Jerlofas, nes juo Ernstas tiek nepasitikėjo.

— Ernstas žinojo, kad aš be reikalo nekaišiosiu nosies.

— Vis dėlto dabar galbūt reikėtų ten apsidairyti. Gerai nežinau, ko iš tikrųjų turėtume name ieškoti. Bet, matyt, ieškoti reikia.

— Taip, — sutiko Juhnas. — Dabar kitas reikalas.

Jerlofas daugiau nieko nepasakė, tik pasižiūrėjo pro priekinį automobilio langą, nes jie susitiko pakrantės keliu važiuojančią greitąją pagalbą. Iki tol greitosios Stenvike jis nebuvo matęs.

Ji važiavo nuo akmenų kirtyklos neskubėdama, užgesintais mėlynais švyturėliais ant stogo. Tai nebuvo geras ženklas, bet lauktas. Juhnas pristabdė automobilį, ir greitoji, pravažiavusi pro šalį, įsuko į šiaurinį kaimo kelią.

— Vasarą jam sekėsi pardavinėti meno dirbinius, — pasakė Juhnas patylėjęs. — Mes juokavome, kad Ernstas turėjo daugiau pirkėjų, nei aš ištraukiau žuvų savo tinklu.

Jerlofas tik linktelėjo, daugiau žodžių šiuo metu jis nerado. Ernsto mirtis prislėgė jo pečius lyg sunki našta.

Juhnas įsuko į siaurą kelią, vedantį prie plynaukštės virš kirtyklos, ir Jerlofas pastebėjo molyje automobilių vėžes. Taip, ten stovėjo Ernsto ir Julijos, o už jų du policijos automobiliai ir dar vienas privatus — blizgantis mėlynas „Volvas“. Šalia pastarojo stypsojo pusamžis vyras su snapėta kepure ir fotoaparatu ant pilvo.

— Bengtas Niubergas vėl nusipirko naują automobilį, — pasakė Jerlofas.

— Laikraščių redaktoriams tikriausiai gerai mokama.

— Nejau? — nusistebėjo Jerlofas. Juhnas sustabdė automobilį prie lentelės AKMENS DIRBINIAI — SVEIKI ATVYKĘ ir išjungė variklį. Stojo tyla.

Vargais negalais Jerlofas išsikepurnėjo iš automobilio: kaip visad, sąnariai buvo sustingę ir priešinosi neįprastiems judesiams. Jis įrėmė lazdą, ištiesė nugarą ir linktelėjo šiaurės Elande leidžiamo „Olands-Posten“ vietiniam redaktoriui, kuris iš lėto atkulniavo prie jų uždėjęs ranką ant fotoaparato.

— Greitoji jį išvežė, — pranešė Niubergas.

— Mes žinom, — pasakė Jerlofas.

— Ir aš nespėjau jo pamatyti. Padariau keletą policijos ir įvykio vietos nuotraukų, bet nemanau, kad galėsim jas išspausdinti. Žinoma, nuspręs borgholmiečiai.

Jo žodžiai nuskambėjo, lyg būtų kalbėjęs apie griovy atsidūrusį automobilį ar išmuštą lango stiklą. Bengtas visad buvo bejausmis, pamanė Jerlofas.

— Geriausia būtų jų nespausdinti, — pasakė.

— Ar žinot, kas jį rado? — paklausė Niubergas ir nuspaudė fotoaparato mygtuką. Ėmė bimbti persukama juostelė.

— Ne, — atsakė Jerlofas.

Jis iš lėto ėmė eiti prie kirtyklos krašto. Kur Julija?

— Dabar, Bengtai, važiuok namo rašyti savo straipsnio, — už Jerlofo pasigirdo Juhno balsas.

— Be abejo. Rytoj apie šį įvykį pasiskaitysit daugiau.

Nuėjęs prie savo naujo automobilio, Bengtas Niubergas įsėdo ir nuvažiavo.

Jerlofas pro namą ir dirbtuvę palengva nukūbrino akmenų kirtyklos link. Likus keliems metrams iki uolos krašto, pasirodė į viršų besikeberiojantis uniformuotas policininkas. Užkėlęs koją, jis užsikorė ant uolos krašto ir pasilenkė padėti dar vienam policininkui, jaunesniam kolegai. Atsipūtęs pažvelgė į Jerlofą, bet šis nepažino nė vieno. Jie tikriausiai iš Borgholmo arba žemyno.

— Ar jūs giminės? — paklausė vyresnis policininkas.

— Seni draugai, — atsakė Jerlofas. — Jo giminės gyvena Smolande.

Policininkas linktelėjo.

— Čia beveik nėra į ką žiūrėti.

— Ar tai nelaimingas atsitikimas?

— Nelaimė darbo metu, — atsakė policininkas.

— Jis turėjo patraukti skulptūrą prie krašto, — paaiškino jaunesnis policininkas, rodydamas į uolos kraštą, kur žvyre dūbsojo duobutė. — Todėl atsistojo čia ir apkabino akmenį. O paskui...

— Taip, jis paslydo ar suklupo ir griuvo žemyn užsiversdamas skulptūrą, — užbaigė vyresnis policininkas.

Pasiremdamas lazda, Jerlofas žengė dar vieną žingsnį. Ir tada pamatė.

Kirtykloje gulėjo bažnyčios bokštas, didžiausia Ernsto skulptūra. Buvo aiškiai matyti, kur ji atsitrenkė. Žvyre atsirado gili įkarta.

Ernsto pėdsakas. Jerlofas greitai nukreipė žvilgsnį į likusią kirtyklos dalį, bet prisiminęs, kiek daug paminklinių akmenų bėgant metams iškapota iš šio kalno, pasižiūrėjo dar toliau, pakrantės ir vandens kryptimi, ir tik tada pasijuto mažumėlę geriau.

Paskui pasižiūrėjo į dešinę, išilgai uolos krašto, kur rikiavosi kitos akmens skulptūros. Ernstas jas sustatė poros metrų tarpais, bet toliau matėsi platesnė spraga... Jerlofas nuėjo prie jos.

Čia buvo nuvirtusi dar viena skulptūra, mažesnė. Jis išvydo ją gulinčią kirtykloje — apvalainą dirbinį, galėjusį vaizduoti kiaušinį ar trolio galvą. Ne taip kaip bažnyčios bokštas, ši skulptūra perskilo į dvi dalis.

Štai kaip. Jerlofas iš lėto apsigręžė stengdamasis ant nelygios žvyruotos žemės neprarasti pusiausvyros ir ėmė žingsniuoti namo link.

— Ar Julija Davidson dar neišvažiavo? — paklausė policininkų. Šie sustojo dirstelti į Ernsto dirbtuvę, be kūjų, vežimėlių ir seno akmenų gludintuvo, prigrūstą kitų įvairaus dydžio skulptūrų.

— Ji sėdi viduj su Henriksonu, — atsakė vyresnysis, rodydamas į namą.

— Ačiū.

Namo durys buvo praviros, tad Juhnas tikriausiai įėjęs. Jerlofas sunkiai užkopė žemais mediniais laiptais. Nesėkmingai pamėginęs keletą kartų nusitrinti batus į kilimėlį, pastūmė duris.

Po kojų pasipainiojo kelios poros batų, — kad įeitų, Jerlofas gavo juos nublokšti lazda. Ar jam pačiam pavyktų pasilenkus nusiauti batus, nevertėjo nė svarstyti, jis nukėblino su jais į siaurą priemenę. Ant sienų kabėjo įrėmintos nuotraukos, vaizduojančios senus akmentašius su dalbomis ir kastuvais rankose.

Namo gilumoje jis išgirdo tylius balsus.

Didžiajame kambaryje prie lango stovėjo Juhnas, žvelgdamas pro stiklą. Ant sofos sėdėjo Julija ir dar vienas uniformuotas policininkas — senyvas vyriškis, mandagiai nusiėmęs uniforminę kepurę.

Jerlofas jam linktelėjo.

— Labas, Lenartai.

Vyriškis ant sofos buvo pirmas Jerlofui pažįstamas policininkas. Lenartas Henriksonas policijoj dirbo kone trisdešimt penkeri metai, jis aptarnavo visą šiaurės Elandą, bet gyveno privačiame name į šiaurę nuo Marneso ir prie uosto turėjo vietinį policijos poskyrį. Jis buvo pražilęs ir pamažu artėjo prie pensinio amžiaus. Paprastai jo žvilgsnis būdavo bukokas, o platūs pečiai po uniforma suglebę, bet dabar jis šalia Julijos sėdėjo pasitempęs.

— Labas, škiperi, — pasisveikino Henriksonas.

— Labas, tėte, — tyliai ištarė Julija.

Per daugelį metų ji pirmą kartą į Jerlofą kreipėsi šiuo žodžiu, tad jis suprato ją praradus dvasinę pusiausvyrą. Jerlofas pamažu priėjo prie stalo.

— Gal nori atsisėsti? — paklausė Lenartas.

— Bus gerai ir taip, Lenartai. Kartais man reikia mažumėlę pakrutėti.

— Atrodai sveikas kaip ridikas.

— Ačiū.

Stojo tyla. Jiems už nugaros Juhnas apsigręžė ir netaręs nė žodžio išėjo.

— Julija ką tik pasisakė esanti tavo duktė, — tarė Lenartas.

Jerlofas linktelėjo, ir vėl stojo tyla.

— Ar greitoji išvažiavo? — paklausė Julija, žiūrėdama į Jerlofą.

— Taip... mudu su Juhnu susitikom ją ant kelio.

Julija linktelėjo.

— Vadinasi, jo nebėra.

— Taip. — Jis pasižiūrėjo į Henriksoną. — Ar buvo atvažiavęs ir gydytojas?

— Buvo. Jaunas pavaduotojas iš Borgholmo... Iki tol nebuvau jo sutikęs. Jis tik nustatė mirtį.

— Ar sakė, kad nelaimingas atsitikimas? — paklausė Jerlofas.

— Taip. Paskui išvažiavo.

— Bet pernakt jis gulėjo lietuje.

— Taip. Nelaimė greičiausiai įvyko vakar vakare.

— Taigi kraujo nėra, — pasakė Jerlofas. — Visus pėdsakus turbūt nuplovė lietus?

Jis pats gerai nesuprato, kodėl klausinėja ir kur šie klausimai galėtų nuvesti, bet, matyt, norėjo pasirodyti esąs svarbus. Viltis neprarasti savo svarbos galbūt žmogų apleidžia paskutinė.

— Jo veidas buvo kruvinas, — pasakė Julija. — Šiek tiek kruvinas.

Jerlofas linktelėjo. Koridoriuje pasigirdo trepsėjimas, ir į didįjį kambarį galvą įkišo jaunesnysis iš dviejų policininkų.

— Mes, Lenartai, savo darbą kaip ir baigėm. Važiuosim namo.

— Gerai. Aš, matyt, dar pasiliksiu.

— Pasilik. Laikyk pozicijas.

Jaunesniojo policininko balse Jerlofas tarytum išgirdo pagarbią gaidelę. Pagarbą galbūt kėlė ilgi Lenarto ištarnauti metai arba faktas, kad jo tėvas irgi buvo policininkas, nužudytas darbo metu.

— Į Borgholmą važiuokit atsargiai, — įspėjo Henriksonas, ir jo kolega linktelėjęs išėjo.

Už jo pasirodė Juhnas su didele rudos odos pinigine rankoje. Jis iškėlė ją prieš Jerlofą, Juliją ir Henriksoną.

— Trys tūkstančiai du šimtai penkiasdešimt aštuonios kronos už parduotus akmenis. Laikė apatiniame virtuvės stalčiuje, po plastikiniais maišeliais.

— Tu, Juhnai, galėtum jais pasirūpinti, — tarė ant sofos sėdintis Henriksonas. — Būtų neprotinga čia palikti tiek daug pinigų.

— Aš galiu ją priglausti, kol palikimą pasidalys giminės, — pasisiūlė Jerlofas, siekdamas piniginės.

Juhnas atidavė ją, regis, su palengvėjimu.

Kambary vėl stojo tyla.

— Na, ką gi, — prašneko Henriksonas po kurio laiko. Palinkęs į priekį, sunkokai pasikėlė nuo sofos. — Turbūt ir man reikėtų važiuoti.

— Ačiū, kad jūs... — Julija tebesėdėjo ant sofos, ieškodama tinkamų žodžių. — Kad suradot laiko.

— Žinoma. — Henriksonas pasižiūrėjo į ją. — Nelengva pirmam atskubėti į žūties vietą. Man, žinoma, per daugelį metų taip atsitiko keletą kartų. Pasijunti gana... vienišas. Bejėgis.

Julija linktelėjo.

— Bet dabar savijauta geresnė.

— Gerai. — Henriksonas užsidėjo policininko kepurę. — Aš turiu kontorą Marnese. Jei kas, galėtumėt užbėgti. — Jis pasižiūrėjo į Juhną su Jerlofu. — Žinoma, ir judu. Durys atdaros, belieka apsilankyti. Ar jūs užsirakinat?

— Užsirakinam, — atsakė Jerlofas.

Linktelėjęs Henriksonas atsisveikino ir išėjo.

Jie išgirdo, kaip automobilis suburzgė ir pamažu nutolo.

— Greitai ir mes važiuosim, — pasakė Jerlofas Julijai. Jis įsikišo kišenėn Ernsto piniginę ir pasižiūrėjo į Juhną. — Ar galėtume trumpam išeiti? Tik parodyčiau vieną daiktą... Kai kas lauke patraukė mano dėmesį.

— Ar ir man eiti? — paklausė Julija.

— Nėra reikalo.

Išėjus iš namo, Juhnas praleido Jerlofą į priekį. Pasiramsčiuodamas lazda, šis nulipo laiptais ant žvyro ir, apsukęs namo kampą, patraukė prie akmenų kirtyklos krašto.

— Į ką žiūrėsim? — paklausė Juhnas.

— Jis čia prie krašto, pamačiau eidamas trobon... Štai čia.

Jerlofas parodė žemyn, į kirtyklą, kur gulėjo nuvalytas didelį kiaušinį ar sudarkytą galvą primenantis akmuo, perskilęs į dvi dalis: didesnę ir mažesnę.

— Turbūt atpažįsti?

Juhnas palengva linktelėjo.

— Jį Ernstas praminė „Kanto akmeniu“. Juokais.

— Jis nustumtas. Ar ne?

— Taip. — Juhnas vėl linktelėjo. — Atrodo.

— Vasarą stovėjo už namo.

— Stovėjo dar praėjusią savaitę, kai čia lankiausi. Esu tikras.

— Ernstas jį nustūmė tyčia, — pasakė Jerlofas.

— Tikriausiai.

Seni draugai pasižiūrėjo vienas į kitą.

— Ką tu manai? — paklausė Juhnas.

— Na, gerai nežinau. — Jerlofas atsiduso. — Nežinau. Bet man rodos, kad galbūt Nilsas Kantas sugrįžo. 9

Julija pasirūpino, kad abu gedintys senukai gautų stiprios kavos. Ji pasiskolino baltą porcelianinį Ernsto servizą su geltonomis Elando saulėmis ir atnešė juodviem po puoduką išgerti prieš išvažiuojant, pirmą kartą jausdamasi kuo nors naudinga. Juhnas su Jerlofu sėdėjo ant sofos, tyliai šnekėdamiesi apie Ernstą.

Tai buvo tik trumpi pasakojimai ir atsiminimų nuotrupos, dažnai be esmės, apie klaidas, kurias Ernstas padarė, kai, ką tik atsikėlęs į Elandą, įsidarbino akmentašiu, arba apie jo meno dirbinius, kuriuos jis sukūrė savo dirbtuvėje jau pasenęs. Julija suprato, kad Ernstas, išskyrus Baltijos jūroj per karą jūreiviu ištarnautų keletą metų, visą brandų gyvenimą formavo akmenis. Kirtyklą septintam dešimtmety uždarius, Ernstas dirbo savarankiškai. Jis imdavo akmenskaldžių išmestas nuolaužas ir, jas apkapodamas bei gludindamas, sukurdavo savotiškus meno dirbinius.

— Jis mėgo šią kirtyklą, — tarė Jerlofas, žvelgdamas pro langą. — Tikriausiai būtų ją nupirkęs iš Longvike gyvenančio Gunaro Ljungerio, jei būtų sukrapštęs pakankamai pinigų; kur nors kitur gyventi jis nenorėjo. Jis puikiai išmanė, kaip reikia kapoti, smulkinti ir apdirbti įvairius akmenis.

— Ernstas kalė geriausius paminklus, — pasakė Juhnas. — Apėjęs Marneso ar Borgholmo kapines, gali tuo įsitikinti.

Julija sėdėjo tyliai žiūrėdama į šūsnį senų kraštotyros knygų, gulinčių ant Ernsto staliuko. Ji klausėsi Juhno ir Jerlofo negalėdama pamiršti, kaip atrodė Ernstas, kai jį atrado.

Pirmas įvykio vieton atvykęs policininkas, Lenartas Henriksonas, skubiai užklojo Ernstą iš automobilio atsinešta antklode ir įsivedė Juliją į namą. Jis pasiliko su ja, bet mažai kalbėjo, ir Julijai tai patiko. Po tos dienos ji prisiklausė pernelyg daug tuščių neprašytos paguodos žodžių.

— Ar pajėgsi mane parvežti, Julija? — paklausė Jerlofas, kai kava buvo išgerta ir pasakojimai išsibaigė.

— Žinoma.

Ji atsistojo eiti virtuvėn išplauti kavos puodukų, bemaž suerzinta klausimo.

Aš radau akmens luito sutraiškytą žmogų, pamanė, kruvina burna ir iš akiduobių iššokusiomis akimis. Bet ir iki šiol matydavau kraujo, matydavau negyvėlių. Esu patyrusi ir baisesnių dalykų.

Ir tarp įkyrių minčių staiga prisiminusi galbūt svarbų dalyką, prie durų ji atsigręžė į tėvą.

— Jis prašė tau kažką perduoti. Aš užmiršau.

Jerlofas pakėlė akis.

— Ernstas, — paaiškino ji. — Juk susitikau jį prie trobos, atvažiavusi į Stenviką, ir turėjau tau kažką perduoti... Jis paprašė prieš nueidamas. — Ji nutilo mėgindama prisiminti. — Tarytum kad svarbiausia yra nykštys, o ne plaštaka.

— Kad nykštys svarbiausia? — paklausė Jerlofas.

Julija linktelėjo.

— Ar žinai, ką jis turėjo omeny?

Jerlofas mąsliai papurtė galvą ir pasižiūrėjo į Juhną.

— Otų?

— Nėmaž nenujaučiu, — atsakė Juhnas. — Gal čia patarlė?

— Šiaip ar taip, toks buvo jo prašymas, — baigė kalbą Julija ir nuėjo virtuvėn.

Julija ir Jerlofas „Fordu“ vėl išvažiavo į kempingą, o Juhnas savo automobiliu — jiems iš paskos. Kalmarsundą aptraukė pilka debesų uždanga, ir saulė tik sušmėžuodavo. Senukų pasakojimuose atgijęs Stenvikas, kur žmonės gyveno ir dirbo apskritus metus ir kur kiekviena sodyba ir kiekvienas takas turėjo savo pavadinimą, vėl apmirė. Visi namai buvo tušti ir užrakinti, vėjo malūno sparnai nebesisuko, nebesimatė išilgai medinių kuolų sąsiauryje užmestų ilgų tinklų unguriams gaudyti.

Julijai sustojus prie mažojo lauko, Juhnas irgi pasistatė automobilį ir išlipęs priėjo prie jų. Jerlofas nuleido šoninį stiklą, ir Juhnas pažvelgė į Juliją.

— Dabar pasirūpink savo tėvu.

Pirmąkart Juhnas Hagmanas kreipėsi tiesiai į ją.

Julija linktelėjo.

— Mėginsiu.

— Palaikyk ryšį, Juhnai, — paprašė Jerlofas šalia jos. — Paskambink, jei pamatysi... pamatysi nepažįstamų žmonių.

Nepažįstamų žmonių, pamanė Julija ir prisiminė atsitikimą iš vaikystės, kai šeštajame dešimtmetyje vieną vasarą Stenvike netikėtai išdygo plačiai besišypsantis, bet prastai angliškai kalbantis, o švedų kalbos išvis nemokantis juodaodis, kuris vaikštinėjo nuo namo prie namo su lagaminu rankoje. Kaimiečiai užsirakindavo duris ir jo neįsileisdavo, o kai galų gale kažkas ryžosi išsiaiškinti, ko jam reikia, pasirodė, kad jis nesąs joks plėšikas, tik krikščionis iš Kenijos, pardavinėjantis Biblijas ir psalmynus. Stenviko gyventojai nepažįstamų žmonių nemėgo.

— Taip, taip, susiskambinsim, — sutiko Juhnas Hagmanas.

Julija matė, kaip jis nuėjo prie namo ir nusitvėrė šluotą, lyg ši būtų jo brangiausia nuosavybė. Su šluota rankoje jis nužingsniavo golfo lauko link ir vėl ėmė gestikuliuoti sūnui Andersui.

— Juhnas vadovavo kempingui dvidešimt penkerius metus, — tarė Jerlofas. — Dabar už jį atsakingas Andersas, bet šis dažniausiai vaikšto svajodamas. Juhnui ir toliau tenka šluoti, dažyti ir remontuoti... Jam reikėtų mažiau plėšytis, bet jis manęs neklauso. — Jis atsiduso. — Na mat, tokios tokelės. Tuomet galim važiuoti prie vasarnamio.

Julija papurtė galvą.

— Aš tave parvešiu į Marnesą.

— Norėčiau žvilgtelti į vasarnamį. Dabar, kai turiu tokią gerą vairuotoją.

— Jau vėlu, — pasakė Julija. — Ketinau šiandien parvažiuoti namo.

— Tikriausiai neverta taip skubėti. Geteborgas niekur nepradings.

Vėliau Julija neprisiminė, katras — ji ar Jerlofas — pasiūlė abiem pernakvoti troboje.

Galbūt tai išsisprendė, kai Jerlofas su viršutiniais drabužiais įžengė į bendrąjį kambarį ir sunkiai atsidusęs nugrimzdo į vienintelį fotelį. Arba kai Julija išėjo gatvėn atsukti po šulinio dangčiu įtaisyto vandens ventilio ir įjungė elektros skaitiklį virtuvėje. O gal tada, kai uždegė lempas, įjungė šildytuvą ir išvirė ant viryklės po puoduką šeivamedžių arbatos. Šiaip ar taip, jie tyliai susitarė tą vakarą pasilikti Stenvike. Julija įjungė mobilųjį telefoną, kad Jerlofas praneštų apie savo apsisprendimą senelių namų darbuotojams.

Paskui Jerlofas pasivaikščiojo po sklypą.

— Jokių žiurkių pėdsakų, — pasidžiaugė grįžęs į trobą.

Julija tyliai ir atsargiai apsižvalgė tamsiuose vasarnamio kambarėliuose, lyg patekusi į muziejų. Čia glūdėjo dalis jos vaikystę siekiančios istorijos, bet ši atrodė tarsi uždaryta vitrinose.

Ką galėjai pamatyti troboje? Nedaug. Penkis kambarėlius su baltom paklodėm uždangstytais baldais, šešias siauras lovas be patalynės, virtuvėlę su langu, kur prie stiklo it juodos išsiskėtusios raidės dryksojo negyvos musės. Ant vienos sienos kabėjo saulės išblukintas senas šiaurės Elando jūrlapis, ant komodos stovėjo įrėminta nespalvota septinto dešimtmečio nuotrauka, vaizduojanti nenatūraliai besišypsančią paauglę Juliją su seserim Lena šalia, o kambario kampe buvo knygų lentyna. Šiaip kambariuose trūko asmeninių daiktų nelyginant nuomojamoje troboje.

Takais neužtiestos grindys buvo šaltos kaip ledas. Ir veik visai nelikę daiktų, kuriuos Julija prisiminė iš vaikystės.

Vis dėlto šiokių tokių būta, ir, savo vaikystės kambaryje atidariusi apatinį komodos stalčių, ji rado vieną jų: įrėmintą nuotraukėlę, joje saulėje įdegęs berniukas baltais medvilniniais marškinėliais droviai šypsojosi fotografui. Daug metų ši nuotrauka stovėjo ant komodos, bet dabar kažkas buvo ją paslėpęs.

Julija pastatė nuotrauką ten, kur šiai derėjo stovėti. Ji žiūrėjo į dingusio sūnaus nuotrauką ilgėdamasi raudonojo vyno: kelios taurės ją sušildytų, padėtų užsimiršti ir lengviau pakelti apsilankymą troboje. Bet ji neketino išsiduoti Jerlofui, kad geria.

Jerlofas, regis, nepastebėjo, kaip ji jaučiasi, jis pamažėle apvaikščiojo kiekvieną kambarį, lyg čia būtų tikrieji jo namai. O juk iš dalies taip ir buvo. Kiek Julija prisiminė, išėjęs į pensiją, jis čia gyvendavo kiekvieną vasarą ir visus savaitgalius, iš pradžių su Ela, vėliau vienas. Jis stovėdavo prie vartelių mojuodamas vaikams, grįžtantiems į žemyną po kelių savaičių vasaros atostogų.

Dabar ne vasara, ir netrukus turėsiu išvažiuoti, prie durų pamanė Julija su automobilio rakteliais rankoje, bet garsiai Jerlofui pasakė:

— Mudvi su Lena čia miegodavom dviaukštėj lovoj... Aš gulėdavau viršuje.

Jerlofas linktelėjo.

— Žinoma, per atostogas, kai visi susirinkdavo, troboje būdavo ankšta, bet, kaip prisimenu, niekas nesiskųsdavo.

— Ne. Prisimenu tik, kaip būdavo smagu vasaroti su visais pusbroliais ir pusseserėmis... Saulė, prisimenu, šviesdavo nuolatos, — pasakė Julija ir pasižiūrėjo į laikrodį. — Bet dabar mums reikėtų gultis...

— Jau? — Jerlofas pataisė jūrlapį ant sienos. — Ar daugiau klausimų neturi?

— Klausimų? — nustebo Julija.

— Taip... — Didžiajame kambaryje Jerlofas iš lėto nuėmė nuo fotelio ir sulankstė apsauginį užtiesalą. — Klausk nesivaržydama.

Jis pamažėle atsisėdo, ir kaip tik tuomet tamsioje priemenėje suskambo į Julijos striukę įkištas mobilusis telefonas.

Pypsėjimas neįprastai perskrodė tylą, ir ji greitai nuėjo atsiliepti.

— Alio, čia Julija.

— Labas. Kaip sekasi? — sučiauško Lena — tikriausiai ji vienintelė žinojo Julijos mobiliuko numerį. — Ar jau nuvažiavai?

— Taip... nuvažiavau.

Ką Julija galėjo atsakyti? Susidūrusi tamsiame lange su neramiu savo žvilgsniu, ji nenorėjo pasakoti, kas atsitiko, — nei apie Jenso sandalą, nei apie mirtį akmenų kirtykloje. — Pavyko gerai, — pagaliau pridūrė.

— Ar susitikai su Jerlofu?

— Taip... mes dabar troboj.

— Stenviko troboj? Tikriausiai nesiruošiat ten miegoti?

— Ruošiamės. Įsijungėm vandenį ir elektrą.

— Tėtei negalima sušalti.

— Nesušals, — užtikrino Julija ir susigėdo, o paskui susigėdo, kad prieš tai susigėdo. — Mes tik sėdim čia ir šnekučiuojamės... Ko norėjai?

— Na... aš dėl automobilio. Skambino Marika, ateinantį savaitgalį ji galbūt važiuos į kažkokius teatro kursus Dalslande, tad jai reikėtų automobilio. Aš pasakiau, kad galės pasiimti... Tu tikriausiai neužsibūsi Elande?

— Šiek tiek pabūsiu.

Marika buvo Lenos vyro Rikardo duktė iš pirmos santuokos. Julija manė Mariką ir Leną gana prastai sutariant, bet, matyt, dabar jų santykiai pasitaisė, jeigu jai leidžiama skolintis Julijos automobilį.

— Ar ilgai?

— Sunku pasakyti... Keletą dienų.

— Bet kiek iš tikrųjų... Tris dienas? Vadinasi, parvažiuosi pas mus sekmadienį?

— Pirmadienį, — greitai atsakė Julija.

Kad ir kokią savaitės dieną būtų pasiūliusi Lena, ji vis tiek būtų pridėjusi vieną dieną.

— Atvažiuok anksti, — paprašė Lena.

— Mėginsiu. Lena...

— Puiku. Perduok linkėjimų tėtei, sudie.

— Lena... Ar tu įkišai į stalčių Jenso nuotrauką, stovėjusią ant komodos? — greitai paklausė Julija.

Bet Lena jau buvo padėjusi ragelį.

Julija atsidususi išjungė telefoną.

— Kas skambino? — pasidomėjo Jerlofas iš savo fotelio.

— Tavo kita duktė. Liepė perduoti tau linkėjimų.

— Mat kaip. Ar ji nori, kad važiuotum namo?

— Taip. Nori mane prižiūrėti.

Julija atsisėdo bendrajame kambaryje, priešingame kampe nei Jerlofo fotelis. Jos šeivamedžių arbata su medum stovėjo ant stalo. Arbata kone visai atšalo, vis dėlto Julija ją išgėrė.

— Ar ji nerimauja dėl tavęs? — paklausė Jerlofas.

— Mažumėlę.

Šiaip ar taip, nerimauja dėl savo automobilio, pamanė Julija.

— Čia saugiau nei Geteborge, — nuramino Jerlofas ir nusišypsojo.

Bet paskui jis, regis, prisiminė, kas įvyko akmenų kirtykloje, ir šypsena dingo. Jis nudelbė akis į grindis ir nutilo. Julija irgi nekalbėjo.

Oras troboje palengva šilo. Už langų leidosi naktis, artėjo devinta valanda. Julija svarstė, ar troboje esama patalynės. Tikriausiai turėtų būti.

— Aš nebijau mirti, — staiga pasakė Jerlofas. — Jaunystėje daug metų plaukiojau jūroje baimindamasis seklumų, minų ir audrų, bet dabar esu per senas... Ir didelė dalis baimės išgaravo, kai Ela atsidūrė ligoninėj. Tą rudenį, kai ji apako ir pamažėle mus paliko.

Julija tylėdama linktelėjo. Ji nenorėjo galvoti ir apie motinos mirtį.

Tą rugsėjo dieną Jensas galėjo išeiti iš namų į miglą dėl dviejų priežasčių. Viena jų — kad Jerlofo nebuvo namie, antroji — kad Jenso močiutė po pietų atsigulė ir užmigo. Tą vasarą į jos kūną įsėlino chroniškas nuovargis ir tarsi puste nupūtė įprastą žvitrumą. Šis nuovargis atrodė visiškai nesuprantamas, kol po metų gydytojai nustatė diabetą.

Jensas dingo, ir jo močiutė Ela po šio įvykio pagyveno tik keletą metų. Ji užgeso nukamuota sielvarto ir sąžinės priekaištų dėl to, kad užmigo tą dieną.

— Senstant mirtis darosi panašoka į draugą, — vėl prašneko Jerlofas. — Bent jau į pažįstamą. Aš noriu, kad tu šitai žinotum ir nemanytum, jog aš neištversiu šitos kebeknės... su Ernsto mirtim.

— Puiku.

Bet iš tikrųjų susimąstyti, kaip jaučiasi Jerlofas, tą dieną ji nerado laiko.

— Gyvenimas eina toliau, — tarė Jerlofas ir išgėrė arbatą.

— Vienaip ar kitaip.

Stojo tyla.

— Ar nori, kad aš ko nors paklausčiau? — kreipėsi Julija po valandėlės.

— Žinoma. Klausk.

— Apie ką?

— Na... Gal nori sužinoti, kaip vadinosi apvali skulptūra, kažkieno nustumta į akmenų kirtyklą? — Jerlofas pasižiūrėjo į Juliją. — Tas griozdiškas akmuo... Galbūt Borgholmo policininkai juo domėjosi? Arba Lenartas Henriksonas?

— Ne, — atsakė Julija. Ji susimąstė. — Man net neatrodo, kad jie pamatė jį, jie žiūrėjo toliau, į bažnyčios bokšto skulptūrą ir... — Ji nutilo. — Ir aš nepagalvojau apie tą akmenį. Kuo jis ypatingas?

— Gali tik spėlioti. Bet, matyt, labiausiai glumina jo vardas.

— Tad kaip jis vadinosi?

Jerlofas sunkiai atsikvėpė ir atlošė galvą į fotelį. Iškvėpė atsidūsėdamas.

— Ernstui ji ne visai patiko... Jam atrodė, kad skulptūra susproginėjusi ir nepavykusi. Taigi jis pakrikštijo ją „Kanto akmeniu“. Pagal Nilsą Kantą.

Vėl stojo tyla. Jerlofas pažvelgė į Juliją laukdamas reakcijos, bet ji nesuprato kodėl.

— Nilsas Kantas, — tepasakė ji. — Štai kaip.

— Ar iki šiol nesi girdėjusi šito vardo? Gal tau augant kas nors jį minėjo?

— Kiek prisimenu, ne. Bet Kanto pavardė man girdėta.

Tėvas linktelėjo.

— Kantų šeima gyveno čia, Stenvike, — paaiškino jis po kurio laiko. — Nilsas buvo sūnus, nususėlė avis... bet kai tu po karo gimei, jo čia jau nebebuvo.

— Štai kaip.

— Jis iškeliavo.

— O ką Nilsas Kantas padarė? Ar ką nors nužudė?

Elandas, 1945 m. gegužė

Nilsas Kantas stovi su šautuvu, atkištu į du svetimšalius kareivius, pirštą padėjęs ant gaiduko. Kalkynėje nutilo vėjas, paukščių čirškėjimas ir visi kiti garsai. Kraštovaizdis pasidarė neryškus; Nilsas mato tik kareivius ir į juos visą laiką nukreipto dvivamzdžio šautuvo žiotis.

Kareiviai pamažu tarsi pagal komandą pakyla priešais jį. Jų kojos, regis, bejėgės; jie nusitveria žolės, kad šiaip taip atsistotų, o paskui iškelia rankas. Bet Nilsas ginklo nenuleidžia.

— Ką čia darot?

Vyrai tik žiūri į jį iškėlę rankas ir neatsako.

Arčiau stovintis žengteli atgal, atsitrenkia į antrąjį ir sustoja. Jis atrodo jaunesnis už savo bendrą, bet abiejų veidus dengia pilkų dulkių, žemėtų dėmių ir retų juodų šerių kaukės, tad jų amžiaus neįmanoma atspėti. Akių baltymai išraižyti smulkių kraujosruvų, o pačios akys atrodo lyg šimtametės.

— Iš kur jūs? — vėl paklausia Nilsas.

Jokio atsako.

Greitai dirstelėjęs žemyn, Nilsas neišvysta jokios kareivių žygio aprangos. Pilkšvai žalių uniformų keliai blizga, siūlės išsipašiusios, o artimesnio kareivio klešnė virš kelio perplėšta.

Nilsas turi ginklą, bet jo tai nenuramina. Jis stengiasi iš lėto kvėpuoti pro nosį, kad rankos nepradėtų drebėti ir šautuvo vamzdis nesikraipytų į visas puses. Nematomas geležinis lankas vis stipriau spaudžia galvą virš ausų; nuo skausmo drumsčiasi mintys.

— Nicht schiessen, — vėl sušvokščia artesnis kareivis.

Nilsas žodžių nesupranta, bet kalba skamba panašiai kaip Hitlerio per radiją. Vadinasi, jie yra vokiečiai iš didžiojo karo. Kaip jie čia atsidūrė?

Laivu, pamano. Jie tikriausiai perplaukė Baltijos jūrą laivu.

— Jums reikia... eiti su manim.

Nilsas kalba pamažu, kad kareiviai suprastų. Jis turi komanduoti, juk laiko rankose šautuvą.

Makteli galva kareivių pusėn.

— Ar suprantat, ką sakau?

Jam gera kalbėti, net jei jie ir nesupranta. Tai mažina baimę ir padeda įveikti sąstingį galvoje. Nilsas galėtų nuvesti juos į Stenviką, galėtų tapti didvyriu. Ką kiti kaime mano, jis į širdį neima, bet motina didžiuotųsi.

Artesnysis kareivis taip pat linkteli ir iš lėto nuleidžia rankas.

— Wir wollen nach England fahren. Wir wollen iri die Freiheit.

Nilsas pasižiūri į jį. Vienintelis jam suprantamas žodis yra „England“, kuris skamba lyg švediškai, bet jis neabejoja, kad kareiviai nėra anglai. Jis beveik įsitikinęs, kad jie vokiečiai. Antrasis kareivis nuleidžia ranką prie uniformos kišenių.

— Ne! — Nilso širdis ima daužytis, jis prasižioja.

Kareivis įkiša ranką kišenėn. Jo ranka juda per greitai, Nilso žvilgsnis nespėja jos sekti. Jis turi ką nors daryti ir paliepia:

— Rankas aukš...

Trenksmas nukerta žodžio galą. Šautuvas kresteli.

Iš žiočių veržiasi parako dūmai, akimirką jie paslepia priešais stovinčius vyrus.

Nilsas neketino šauti, jis tik stipriau suspaudė šratinį šautuvą norėdamas juo parodyti, parodyti į viršų. Bet šautuvas iššauna, ir pliūptelėjęs švino lietus lyg vėzdas parverčia artesnįjį kareivį ant žemės.

Nilsas pro parako dūmus jį mato kaip šešėlį, šešėlį, kuris parkritęs krūpteli ir lieka gulėti žolėje.

Dūmai išsisklaido, visi garsai nutyla, bet kareivis tebeguli ant šono perplėštu uniforminiu švarku. Valandėlę jo kūnas atrodo nesužeistas, paskui pro audinio skyles ima sruventi kraujas, plisdamas tamsiomis dėmėmis. Kareivis užsimerkia ir atrodo mirštąs.

— Po velnių... — sušnabžda Nilsas sau panosėje.

Kas padaryta — padaryta. Jis nušovė, ir net ne tą kareivį. Ranką kišenėn kišo ne artesnysis kareivis, tačiau jis guli kraujuodamas ant žemės.

Nilsas nušovė žmogų lyg kiškį; nušovė jis, ne kas kitas.

Kareivis ant žemės pamažėle sumirksi, jo rankos trūkteli, jis stengiasi pakelti galvą, bet nesėkmingai.

Jis iškvepia orą šnopščiodamas, užsikosi, iškvepia, bet daugiau oro nebeįtraukia. Kraujas užlieja uniformą. Kareivio žvilgsnis klaidžioja ir galiausiai sustingsta nukreiptas į dangų.

Už jo stovi antras kareivis, — tas, kuris rausėsi kišenėje, — kietai sučiaupta burna ir tuščiomis akimis. Jis stovi nekrutėdamas, bet kairės rankos nykščiu ir smiliumi kažką laiko. Daiktą, kurį išsitraukė iš kišenės prieš driokstelint šūviui.

Ne ginklą, kažką daug mažesnį. Panašų į raudonai juodą akmenuką, kuris blizga ir švyti, nors kalkynėje nešviečia saulė.

Nilsas laiko šautuvą, kareivis — savo akmenuką. Nė vienas nenuleidžia akių nuo kito.

Nilsas iššovė, jis nužudė. Praėjus pirmai panikai, jį užplūsta šalta ramybė. Dabar jis padėties šeimininkas.

Nilsas iškvepia, žengia žingsnį prie kareivio ir kinkteli galva į akmenuką.

— Duok šen, — ramiai paliepia. 10

Jerlofas neatsakė į Julijos klausimą apie Nilsą Kantą. Jis tik parodė ranka jai per petį į tamsą už lango.

— Kantų šeima gyveno čia apačioj. Dideliame geltoname name. Apsigyveno daug anksčiau, nei mes pasistatėm šią trobą.

— Prisimenu, kai buvau maža, ten gyveno kažkokia sena teta.

— Tai buvo Nilso motina Vera. Ji mirė aštunto dešimtmečio pradžioj. Iki tol daug metų gyveno viena. Buvo turtinga... Jos giminei priklausė lentpjūvė Smolande, o ji pati turėjo daug žemės pakrantėje, bet man niekad neatrodė, kad pinigai būtų teikę jai džiaugsmo. Jos giminaičiai turbūt vis dar nesusitaria dėl palikimo, juk namas ten apačioj tebekiūžta. O gal niekas nesiryžta jame gyventi.

— Vera Kant... Aš ją tik neaiškiai prisimenu. Tikriausiai žmonės nelabai ją mėgo?

— Ne, ji buvo per daug kandi ir kerštinga. Jeigu ją nuskriaudė tavo senelis, ji nekentė tavo motinos, tavęs ir net tavo šuns visą likusį gyvenimą. Buvo paniurusi ir išdidi. Mirus vyrui, greitai susigrąžino mergautinę pavardę.

— Ir niekad neužsukdavo į kaimą?

— Ne, Vera buvo vienišė. Daugiausia sėdėdavo savo name ilgėdamasi sūnaus.

— Tai ką jis padarė? — dar kartą paklausė Julija.

— Daug ką... Vaikystėje buvo įtartas, kad jūroje paskandino savo jaunesnį brolį. Kai tai atsitiko, pakrantėje jie veikiausiai buvo dviese, ir Nilsas vėliau tvirtino įvykus nelaimę... taigi tiesos turbūt niekad nesužinosim.

— Ar jūs buvot draugai?

— Ne, ne. Jis buvo keleriais metais jaunesnis, o aš juk gana greit išplaukiau jūron. Tad vargu ar pažinojau mažą.

— Ir suaugusio ne?

Jerlofas kone šyptelėjo, bet kalbant apie Nilsą Kantą nebuvo ko šypsotis.

— Suaugusio tikrai ne. Kaip sakiau, jis išvyko iš kaimo. — Jis parodė į siaurą knygų spintą kambario kampe. — Ten yra knyga apie Nilsą Kantą. Šiaip ar taip, joje iš dalies rašoma apie jį. Trečioj lentynoj nuo viršaus, siaura geltona nugarėle.

Julija atsistojusi nuėjo prie knygų. Apžiūrėjusi ištraukė knygą iš trečios lentynos. Perskaičiusi pavadinimą „Elando nusikaltimai“, klausiamai pažvelgė į Jerlofą.

— Šita, — pasakė Jerlofas. — Prieš keletą metų ją parašė Bengto Niubergo kolega iš „Olands-Posten“. Perskaityk ir viską sužinosi.

— Gerai. — Ji dirstelėjo į laikrodį. — Tik ne šįvakar.

— Taip. Reikia gultis.

— Aš mielai atsigulčiau savo sename kambaryje. Jei tau bus gerai.

Jerlofui buvo gerai. Jis išsirinko miegamąjį šalia, tą, kuriame daug metų miegojo su Ela. Jų sena dvivietė lova buvo išmesta, bet toj pačioj vietoj stovėjo naujos. Kol Jerlofas suvaikščiojo į tualetą, Julija jam paklojo vieną jų. Lovos klojimas buvo mankšta, kurios atlikti jis nebeįstengė.

Kai Julija, paklojusi lovą, nuėjo į savo kambarį, Jerlofas nusirengė iki apatinių ir atsigulė. Čiužinys buvo kietesnis nei tas, prie kurio priprato senelių namuose.

Valandėlę gulėjo mąstydamas tyloje, bet čia, troboje, nesijautė labiau namie nei savo kambary Marnese. Jis žengė didelį žingsnį pripažindamas, kad yra per senas vienas tvarkytis Stenvike, ir sutikdamas išsikelti į senelių namus, bet galbūt jo sprendimas buvo teisingas. Jam nebereikia mazgoti indų ir pačiam virtis kavos.

Valandėlę pasiklausęs medžiuose ošiančio vėjo, Jerlofas užmigo. Ir naktį susapnavo gulįs kietų akmenų guolyje kirtykloje.

Dangus virš galvos buvo sodriai mėlynas, pūtė vėjas, vis dėlto, visiškai nesuprantamai, virš žemės tebekybojo skystutė migla.

Ant uolos krašto stovėjo Ernstas Adolfsonas, juodomis akiduobėmis žvelgdamas virš akmenų kirtyklos.

Jerlofas prasižiojo paklausti draugo, ar tikrai šis numetęs skulptūrą į kirtyklą ir ką tuomet iš tikrųjų šiuo poelgiu norėjęs pasakyti, — bet Ernstas nusigręžė išgirdęs šnabždesį.

— Aš nužudžiau juos visus, — sušnabždėjo Nilsas Kantas. — Jerlofai... Linkėjimai nuo tavo vaikaičio.

Nilsas Kantas atėjo kalkyne su rūkstančiu šratiniu šautuvu ir dabar tuoj tuoj išlįs iš už Ernsto namo kampo. Jerlofas pakėlė galvą ir nekantraudamas sulaikė kvapą: pagaliau jis išvys, kaip Nilsas Kantas atrodo suaugęs, pasenęs žmogus. Ar jis dar su plaukais? Pražilęs? Barzdotas?

Bet vietoj jo už kampo pasuko ir pradingo Ernstas, pamažu įslydo į miglą lyg begarsis vaiduoklių laivas. Jerlofas jam šūktelėjo, bet Ernstas jau buvo nutolęs.

Kai Jerlofas pagaliau nubudo, pajuto baisų sielvartą.

— Suk į kairę, — pasakė Jerlofas kitą rytą Julijai, sėdėdamas automobilyje.

Julija pasižiūrėjo į jį ir paspaudė stabdžius.

— Juk tikriausiai važiuosim į Marnesą? Į senelių namus?

— Netrukus. Bet ne dabar. Aš pagalvojau, kad prieš tai galėtume išgerti kavos Stenvike.

Julija pasižiūrėjo į jį dar keletą sekundžių ir pasuko į kairę. Jie nuriedėjo atgal prie kelio virš vandens. Jerlofas automatiškai užmetė žvilgsnį į savo žvejybos pašiūrę, tikrindamas, ar visi stiklai sveiki.

— Vėl į kairę, — pasakė po kurio laiko, rodydamas ranka į namą prie pakrantės kelio. — Važiuosim ten.

Julija pristabdžiusi pasuko per kelią nežiūrėdama, ar kas neatvažiuoja priešais, ir net nepasitikrindama užpakalinio vaizdo veidrodėlyje.

— Čia gyvena sena moteris, — pasakė automobiliui sustojus prieš namą. — Mačiau ją užvakar... Vedžiojo šunį.

— Tokia sena ji nėra. Astridai Linder galbūt tik šešiasdešimt septyneri ar aštuoneri. Neseniai išėjo į pensiją... daug metų gydytojavo Borgholme. Bet užaugo čia.

— Ir gyvena Stenvike apskritus metus?

— Dabar gyvena. Aš pats išsikrausčiau iš savo vasarnamio, o Astrida, tapusi našle, pasielgė priešingai. Ji į savo atsikėlė. — Jerlofas pravėrė dureles, gręždamasis pajuto skausmą sąnariuose ir atsiduso. — Ji, žinoma, už mane mažumėlę žvalesnė.

Jerlofas iškėlė kojas pats, bet Julija turėjo apėjusi automobilį padėti jam atsistoti. Jis linktelėdamas padėkojo, ir abu patraukė namo link.

Jerlofas apsidairė.

— Sugrįžęs į Stenviką įsivaizduoju, kad visuose namuose žmonės gyvena apskritus metus. Kartais man atrodo, kad trobose juda užuolaidos. Kaimo keliu klaidžioja šešėliai, kažkas krusčioja akipločio pakraščiuos... Vaiduoklius aiškiausiai matai akių kampučiais.

Julija neatsakė.

Žemoje akmeninėje tvoroje buvo mediniai varteliai, Julija juos atidarė. Sodas buvo tuščias, bet apstatytas baldais. Ant žemos klinčių terasos priešais namą aplink plastikinį stalelį stovėjo keturios baltos plastikinės kėdės, šalia — pilkas porcelianinis nykštukas žalia kepuraite, su sustingusia šypsena žvelgiantis virš įlankos.

Dar jiems nespėjus prieiti ir paskambinti prie laukujų durų, iš namo pasigirdo energingas šuns skalijimas.

— Nutilk, Viliau! — sušuko moters balsas, bet šuo nenurimo.

Atidarius duris, jis pranėrė pro Julijos ir Jerlofo kojas lyg rusvas žaibas; Jerlofas turėjo tvirtai įsitverti į Juliją, kad neprarastų pusiausvyros.

— Nurimk, kvailiuk! — vėl sušuko Astrida.

Ji pasirodė tarpdury mažutė ir baltaplaukė, bet, Jerlofo akimis žiūrint, labai graži.

— Labas, Astrida.

Astrida, sučiupusi pavadėlį, sulaikė foksterjerą ir pažvelgė į viršų.

— Labas, Jerlofai, vėl namie? — Bet, pamačiusi Juliją, greitai paklausė: — Oje, ar atsivežei naują draugę?

Nors šiek tiek švietė saulė, virš sausumos nepaliaujamai pūtė ledinis vėjas. Vis dėlto Astrida Linder priešpietinės kavos patiekė terasoje, atnešusi antklodę, apgobė Jerlofą, o pati užsivilko storą žalią vilnonį megztinį.

— Man reikėtų striukės, — tarė Jerlofas.

— O ne. Lauke taip gaivu, — paprieštaravo Astrida ir atnešė kavos ir desertinę lėkštę, neprikrautą namie keptų pyragaičių, o tik su keturiais pirktiniais skanėstais. Astrida nesižavėjo kepimu. Ji įpylė kavos ir atsisėdo savo vieton.

Jerlofas pristatė Juliją kaip savo jaunėlę dukterį, ši pasisveikino su Astrida, paskui jie šnektelėjo apie nepaprastą Viliaus energiją, žiūrėdami, kaip šuo pamažu rimsta ir gulasi po stalu. Nė vienas nepaminėjo Ernsto.

Jerlofas nemanė, kad Astrida prisimena Juliją. Užtat jis labai nustebo, kai staiga Astrida tyliai pasakė:

— Tu, Julija, tikriausiai manęs neprisimeni, bet... tą dieną aš irgi ieškojau pakrantėje. Aš ir mano vyras.

Jerlofas matė, kaip sustingo Julija kitapus stalo, kaip ji lėtai prasižiojo ieškodama žodžių.

— Ačiū, — padėkojo ji. — Aš neprisimenu... Tą dieną kilo tokia sumaištis.

— Žinau, žinau. — Astrida linktelėjo, gurkštelėjo kavos. — Visi lakstė aplinkui. Policija išsiuntė laivus į sąsiaurį, bet niekas nežinojo, kur ieškoti. Ir viena kaimiečių grupė buvo pasiųsta pakrante į pietus, o mes su kita grupe patraukėm į šiaurę. Mes ėjom ir ėjom pakrante dairydamiesi į vandenį, po visais ištrauktais laivais ir už kiekvienos uolos. Pagaliau užpuolė vakaras, ir mes nieko nebematėm, nebeįžiūrėjom net rankos prieš save... ir tuomet turėjom grįžti atgal. Buvo baisu.

— Taip. — Julija nudelbė akis į puoduką. — Tą vakarą visi ieškojo. Kol sutemo.

— Buvo labai baisu, — pakartojo Astrida. — Ir jis ne pirmas ir ne paskutinis pradingo sąsiauryje.

Prie kavos stalelio stojo tyla. Pūsčiojo silpnas vėjas. Vilius suurzgė ir sunerimęs krustelėjo prie Astridos kojų.

— Dabar atrastas berniuko sandalas, — po kurio laiko pasakė Jerlofas.

Jis visą laiką žiūrėjo į Astridą, bet akies krašteliu pastebėjo nustebusį Julijos žvilgsnį.

— Štai kaip. Ar jis gulėjo vandeny? — paklausė Astrida.

— Ne. Ant žemės. Visus tuos metus kažkas jį turėjo, bet iki šiol nežinome kas.

— Oje. Bet ar berniukas... nenuskendo?

Julija padėjo puoduką, bet nieko nepasakė.

— Atrodo, kad ne, — atsakė Jerlofas. — Reikalas sudėtingas... Mes dar nedaug žinom.

— Tas žmogus, apie kurį tu, Jerlofai, užsiminei... — įsiterpė Julija. — Nilsas Kantas. Ar jis gali ką nors žinoti apie Jensą? Kaip tu manai?

— Nilsas Kantas? — paklausė Astrida, žiūrėdama į Jerlofą. — Kodėl jūs apie jį kalbat?

— Tikriausiai vakar netyčia apie jį užsiminiau.

Julija dvejodama nukreipė žvilgsnį nuo Astridos prie Jerlofo, lyg pasakiusi ką nors netinkama.

— Aš tik pamaniau... kad galbūt jis įsivėlęs. Nes, regis, ir seniau kėlė problemų.

Astrida atsiduso.

— Maniau, kad Nilsas šiuo metu jau užmirštas. Kai jis išvyko iš Stenviko...

— Apskritai užmirštas, — pertraukė Astridą Jerlofas. — Galbūt todėl Julija tik vakar apie jį išgirdo.

— Juk jis buvo kokiais metais už mane vyresnis, vis dėlto mes lankėm tą pačią vidurinę mokyklą. Man atrodė, kad jis nuolat būdavo prastos nuotaikos, niekad nemačiau jo linksmo. Be perstojo mušdavosi ir buvo pasipūtęs. Mes, mergaitės, jo bijojom... ir berniukai. Jis visad pirmas šokdavo muštis, bet suversdavo kaltę kitiems.

— Man neteko su juo mokytis, juk buvau vyresnis už Kantą, — tarė Jerlofas, — bet Juhnas Hagmanas pasakojo apie muštynes.

— Paskui jis pradėjo dirbti šeimos akmenų kirtykloje, bet nė tai nenusisekė.

— Ten irgi pridarė nemalonumų. Vos nenuskendo krovikų bosas. — Jerlofas palingavo galvą. — Ar tu, Astrida, prisimeni, kad, Nilsui metus šį darbą, kitą naktį užsidegė akmenis vežiojanti šalanda? Ji vadinosi „Izabelė“. Prisišvartavo Longviko uoste, atginta vėjo, ir kapitoną pažadino laive kilęs gaisras. Šalandą vos spėjo išbuksyruoti pro pirsą, kol liepsnos neapėmė jos visos. „Savaiminis užsidegimas“ — nuspręsta tiriant gaisro priežastį, bet čia, Stenvike, daug kas manė, kad Nilsas Kantas padegė šalandą. Ir galbūt tuomet viskas prasidėjo.

Julija klausiamai pasižiūrėjo į tėvą.

— Kas prasidėjo?

— Na... Nilsas Kantas tapo Stenviko atpirkimo ožiu. Dėl visų nelaimių žmonės kaltindavo jį.

— Ne dėl visų, — paprieštaravo Astrida. — Tik dėl visų nusikaltimų. Gaisrų, vagysčių ir sužalotų gyvulių...

— Ir dėl nelaimių. Jei lūždavo malūno sparnai, suplyšdavo tinklai arba nutrūkę laivai pasileisdavo jūron...

— Jis buvo nusipelnęs įtarinėjimų, — tarė Astrida. — Ir tai įrodė.

— Juk ir jis turėjo savo istoriją. Griežtą tėvą, mirusį dar jam būnant mažam, ir motiną, visą laiką teigusią Nilsui, kad jis geresnis už visus kitus kaimo gyventojus. Šitaip augti nėra sveika.

Astrida linktelėjo, patylėjo susimąsčiusi, paskui tyliai paklausė:

— Per vietinį radiją girdėjau apie vakarykštę nelaimę... Kada laidotuvės, Jerlofai?

Jis atkreipė dėmesį, kad ji greitai pakeitė temą. Nejau ir Astrida mano, kad Nilsas Kantas ir Ernsto mirtis kuo nors susiję?

— Kaip supratau, trečiadienį. Kalbėjau su Juhnu, ir bent jam taip atrodė.

— Ir Marneso bažnyčioj?

— Taip, — patvirtino Jerlofas ir pakėlė kavos puoduką. — Nors jį užmušė tasai nelaimingas bažnyčios bokštas.

— Ernstas visad atsargiai dirbdavo su akmeniu, — tarė Astrida. — Negaliu suprasti, ko jam ten prireikė ant uolos krašto.

Jerlofas palingavo galvą, bet nieko nepasakė.

— Ar čia visi? — paklausė Julija po kavutės pas Astridą, kai juodu, įsėdę į automobilį, vėl važiavo į Marnesą.

— Visi?

— Visi, gyvenantys Stenvike. Ar susitikom su visais, gyvenančiais ten šiuo metu?

— Daugmaž, — atsakė Jerlofas. — Visais tikraisiais Stenviko gyventojais. Dar yra keletas, atvažiuojančių iš Borgholmo ir Kalmaro savaitgaliais. Gal kokie penkiolika ar dvidešimt asmenų. Nelabai juos pažįstu.

— O kaip vasarą?

— Didysis tvanas. Vasaromis čia grūste prisigrūdę atostogautojų... iki kelių šimtų. Turistų vis daugėja. Jie stato ir stato. Ir maždaug tiek pat kiekvieną savaitę apsistoja Juhno kempinge. Atvyksta daugiau žmonių, nei nuolatos gyveno man būnant mažam. Bet Longvike dar blogiau, tenai jie turi svečių uostą ir viešbutį pakrantėje.

— Prisimenu, kaip būdavo vasarą.

Jerlofas atsiduso.

— Galbūt man nereikėtų skųstis. Juk žemyno gyventojai atvažiuoja čia su pinigais.

— Bet sunku visus sužiūrėti, — pasakė Julija ir spustelėjo stabdį prieš sukdama į Marnesą.

— Taip, vasarą nesužiūrėsi. Būna kaip tavo didmiestyje, žmonės atvyksta ir išvyksta kada nori.

— Juk ir rudenį tas pats. Stenvike nėra kam pasirūpinti...

Staiga ji nutilo lyg kažką prisiminusi.

— Astrida seka atvykėlius. — Pastebėjęs, kad Julija nutilo, Jerlofas pažvelgė į ją. — Kas atsitiko?

— Aš tik prisiminiau... kad Ernstas laukė lankytojo. Kai užvakar susitikau jį prie mūsų trobos, jis pasakė: „Ateik pasižiūrėti akmens dirbinių, bet ne šįvakar, nes laukiu lankytojo.“ Ar kažką panašaus.

— Jis taip pasakė? — paklausė Jerlofas ir susimąstęs pasižiūrėjo pro langą.

— Ar ir šitai susiję su... Nilsu Kantu?

— Galimas daiktas.

— Ar Ernstas laukė jo?

— Nemanau.

Automobilyje stojo tyla. Jie pravažiavo pro Marneso bažnyčią, ir Jerlofas prisiminė būsimas laidotuves. Jis jų nelaukė.

— Tu žinai daug daugiau, nei nori papasakoti, — tarė Julija.

— Truputį daugiau, — tyliai pasakė Jerlofas. — Nedaug. Mudu su Juhnu sukūrėme keletą hipotezių.

Ernstas, žinoma, irgi kūrė hipotezes, liūdnai pamanė jis.

— Čia ne žaidimas, — tyliai papriekaištavo Julija. — Jensas yra mano sūnus.

— Žinau. — Jerlofas norėjo paprašyti ją liautis kalbėjus apie Jensą lyg vis dar gyvą. — Ir greitai išgirsi, ką aš manau.

— Kodėl Astridai užsiminei apie Jenso sandalą?

— Nes ši naujiena turi pasklisti. Astrida tikrai ją paskleis, ji tai sugeba. — Jis pasižiūrėjo į Juliją. — Ar vakar papasakojai apie sandalą policininkams?

— Ne... Tada mano mintys sukosi apie kitką. Ir kodėl turėtume apie jį pasakoti?

— Na... gal tai sukels padarinių. Ką nors privilios?

— Ką privilios?

— Niekados nežinai, — pasakė Jerlofas, ir netrukus jie privažiavo senelių namus.

Julija vėl padėjo jam išlipti.

— Ką dabar veiksi? — paklausė Jerlofas.

— Nežinau... Gal nueisiu bažnyčion.

— Gerai, nueik. Ant Elos kapo paliktas žibintas, gali nusinešti žvakę. Turiu savo kambary.

— Žinoma, — sutiko Julija ir palydėjo jį iki durų.

— Galėtum ir pasidairyti kapinėse. Uždegusi žvakę ant motinos kapo, galėtum nueiti iki vakarinės tvoros ir dirstelėti į kapus ten.

— Aha. O kodėl? — paklausė Julija ir paspaudė mygtuką, atidarantį laukujės senelių namų duris.

— Sužinosi pamačiusi. 11

Julija stovėjo Marneso kapinėse ir žiūrėjo į Nilso Kanto kapą.

Jis buvo prie vakarinės tvoros, pačiame ilgos kapaviečių eilės gale. Ant paminklo buvo iškaltas vardas NILSAS KANTAS ir metai: 1925–1963. Paminklas žemas ir kuklus — paprastas klintakmenis, greičiausiai atvežtas iš Stenviko akmenų kirtyklos. Galbūt jį iškirto Ernstas Adolfsonas. Paminklui buvo per trisdešimt metų ir jo viršų jau traukė baltos kerpės.

Ant kapo žėlė sausa geltona žolė, bet jokių gėlių.

Julija stebėjosi, kodėl dingus Jensui niekas kaip įtariamojo nepaminėjo Nilso Kanto. Užuot atsakęs, Jerlofas ją atvedė čia, į tuščias kapines už Marneso, — ir dabar ji galėjo įsitikinti, kad Nilsas Kantas su Jenso dingimu negalėjo būti susijęs. Tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt antraisiais jis jau buvo miręs vos ne dešimt metų. Atsakymas buvo iškaltas akmenyje.

Štai kaip. Dar vienas akligatvis.

Už dviejų metrų gumšojo dar vienas paminklas, irgi iš klintakmenio, tik aukštesnis ir platesnis. Jame buvo iškalti vardai ir metai: KARLAS EINARAS ANDERSONAS 1889–1935 ir VERA ANDERSON-KANT 1897–1972. Apačioj smulkesnėmis raidėmis dar vienas užrašas: AKSELIS KANTAS 1929–1936. Tai buvo nuskendęs Nilso Kanto broliukas, kurio kūnas pradingo sąsiauryje.

Jau besigręždama eiti, Julija pastebėjo už Nilso Kanto paminklo plazdant kažkokį baltą daikčiuką. Ji sustojo, žengė porą žingsnių į priekį ir pasilenkė.

Tai buvo vėjy krusčiojantis baltas vokas, įspraustas tarp dviejų sudžiūvusių rožių.

Julija suprato rožes buvus padėtas už paminklo ne taip seniai, nes sausi tamsiai raudoni žiedlapiai dar laikėsi nenubyrėję. Traukdama voką, pajuto, kad šis drėgnas. Jei ant jo buvo kas nors užrašyta, rašalą nuplovė lietus.

Ji apsidairė. Kapinėse vis dar nebuvo žmonių. Už penkiasdešimties metrų stūksojo balta Marneso bažnyčia, bet, Julijai patraukus duris, šios pasirodė esančios uždarytos, o viduje už siaurų langų niekas nesujudėjo.

Ji greitai įsikišo voką į palto kišenę ir nusigręžė nuo kapo.

Grįžusi prie motinos kapo, nuėmė geltoną beržo lapą, vėjo atpūstą per tas minutes, kai ji buvo nuėjusi, ir pasilenkė patikrinti, ar žibinte tebedega žvakė. Dega.

Tada sugrįžo prie automobilio, ketindama pavažiuoti nepilną kilometrą iki Marneso centro.

Julijos vaikystėje išvyka iš vasarnamio į Marnesą rytinėje salos pusėje būdavo tikras nuotykis. Čia buvo ne vien kioskas, bet ir krautuvių. Galėjai nusipirkti žaislų.

Dabar, įvažiavusi į kaimelį, ji labiausiai džiaugėsi, kad čia gali nemokamai pasistatyti automobilį — didelis pranašumas, lyginant su Geteborgu. Automobilių aikštelės buvo prie vartotojų kooperatyvo parduotuvės, palei trumpą pagrindinę gatvę ir apačioj, šalia Marneso uosto. Julija pasirinko uostą. Ten stovėjo nedidelė smuklė, „Mobio Diko“ restoranas aludė, kur likus pusvalandžiui iki pietų stalai prie lango dar nebuvo apsėsti.

Mažame uoste neišvydo nei pramoginių, nei žvejų laivų. Išlipusi iš automobilio, Julija nuėjo prie tuščio betoninio pirso, nukreipto į horizontą. Ji ten pastovėjo keletą minučių žvelgdama į jūrą, pasišiaušusią bangelėmis. Horizonte nieko nesimatė. Už jo kažkur šiaurryčiuose buvo Gotlandas, o kitapus Baltijos jūros — Rytų Europa su tariamai naujomis, nuo Sovietų Sąjungos atsiskyrusiomis šalimis — Estija, Latvija ir Lietuva. Julijos niekad neaplankytas pasaulis.

Apsigręžusi patraukė pagrindine gatve nesutikdama jokių žmonių. Praėjo pro mažą drabužių krautuvėlę, gėlių parduotuvę ir bankomatą, prie kurio stabtelėjo pasiimti trijų šimtų kronų. Kvitas parodė, kad jai, kaip paprastai, trūksta pinigų, ir ji greitai suglamžė popiergalį.

Virš gretimų durų kabėjo plastikinė iškaba: OLANDS-POSTEN. Apačioj mažesnėmis raidėmis buvo užrašas: Viso šiaurės Elando dienraštis.

Kelias akimirkas padvejojusi, Julija įėjo.

Pravėrus duris, virš galvos sutilindžiavo žalvarinis varpelis. Viduje buvo gerai apšviesta, bet prasto oro patalpėlė — ji dvokė senais cigarečių dūmais. Prie durų stovėjo tuščias lankytojų stalas, o už jo buvo kontora su dviem rašomaisiais stalais, užverstais laikraščiais ir popierium. Prie burzgiančių kompiuterių sėdėjo du senyvi vyrai — vienas žilas, kitas plikas, abu su džinsais ir susiglamžiusiais marškiniais. Ant plikio stalo stovėjo lentelė su vardu LARSAS T. BLOHMAS. Žilojo stalui trūko vardo lentelės, bet Julija jį atpažino kaip Bengtą Niubergą, reporterį, atskubėjusį į akmenų kirtyklą. Ji neaiškiai pamatė šį reporterį pro langą, o Lenartas Henriksonas papasakojo, kas jis toks.

Ant sienos kabojo ilga virtinė afišų su aktualiausiomis antraštėmis: TRAGIŠKA MIRTIMI PASIBAIGUSI NELAIMĖ AKMENŲ KIRTYKLOJE — riebiomis juodomis raidėmis skelbė afiša prie pat kampo iš kairės.

Argi ne visos mirtimi pasibaigiančios nelaimės yra tragiškos?

— Ar kreipiatės pagalbos? — Bengtas Niubergas, regis, jos neatpažino: į prie stalo priėjusią Juliją pasižiūrėjo pro storus skaitymo akinius. — Ar dėl skelbimų?

— Ne, — atsakė Julija, pati gerai nežinodama, ko užėjo į redakciją. — Aš tik ėjau pro šalį... Šiuo metu gyvenu Stenvike ir... Mano sūnus pradingęs.

Ji sumirksėjo. Kodėl tai pasakė?

— Štai kaip. Bet čia ne nuovada. Ji gretimam name.

— Ačiū, — padėkojo Julija, jusdama dažnėjant pulsą, lyg būtų pasakiusi kažką skausminga.

— O gal norit, kad apie tai parašytume?

— Ne, — greitai atsakė Julija. — Kreipsiuos į policiją.

— Kada jis pradingo? — paklausė antrasis vyras, Larsas Blohmas. Jo balsas buvo žemas, prikimęs. — Kurią valandą? Ar tai įvyko čia, Marnese?

— Ne. Tai įvyko ne šiandien. — Julija pajuto, kaip vis labiau rausta, lyg stovėtų meluodama abiem laikraštininkams. — Dabar turiu eiti. Ačiū. — Skubiai apsigręžusi, ji išspūdino iš redakcijos jusdama į pakaušį įsmeigtus jų žvilgsnius.

Ant šaligatvio įkvėpė šalto oro mėgindama atsipalaiduoti. Ir apskritai ko ji atsitrenkė į redakciją? Kodėl kalbėjo apie Jensą? Ji nepratusi susitikinėti su svetimais žmonėmis. O tokiose mažose gyvenvietėse, kur visi vieni kitus pažįsta ir bemat pastebi ir apkalba naują lankytoją, dar blogiau. Ji ilgėjosi Geteborgo, kur žmonės žiūri į kits kitą lyg į medžius miške ir susitikę gatvėje nė nedirsteli.

Vengdama blizgančių „Olands-Posten“ langų, Julija žengė į šalį ir išvydo dar vieną lentelę — POLICIJA, o virš jos — mėlynai geltoną policijos skydą.

Ant durų po lentele buvo lipnia juosta priklijuotas raštelis. Užlipusi du laiptelius, jį perskaitė.

Nuovadoje budima trečiadieniais 10-12 — skelbė juodu tušu išmargintas raštelis.

Buvo penktadienis, taigi nuovada uždaryta. Kas būtų, jei Marnese nusikaltimas įvyktų ne trečiadienį? Raštelio, atsakančio į šį klausimą, nebuvo.

Dirstelėjusi pro langą, ji pastebėjo viduje šmėkščiojant šešėlį.

Julija nulipo cementiniais laipteliais, ir tą pačią akimirką trinktelėjo rakinamos durys. Tarpdury pasirodė besišypsantis Lenartas Henriksonas.

— Pamačiau, kad turiu lankytoją. Kaip šiandien jaučiatės?

— Labas. Jaučiuosi gerai... nesitikėjau čia ką nors rasti. Perskaičiau raštelį...

— Žinau, turėčiau čia sėdėti dvi valandas trečiadieniais. Bet būnu ir kitu laiku. Nors tai paslaptis, šitaip nuveikiu daugiau. Užeikit.

Jis vilkėjo juodą uniforminį švarką ir buvo prisisegęs prie diržo policijos radijo stotelę ir juodą revolverį, tad ji paklausė:

— Ar jūs išeinat?

— Ketinau papietauti, bet valandėlę užeikit.

Pasitraukęs į šalį, jis įleido Juliją pro duris.

Ši patalpa atrodė senesnė nei ką tik aplankyta laikraščio redakcija, bet gražiai sutvarkyta, ant langų žaliavo vazoninės gėlės ir nedvokė senais rūkalais. Joje stovėjo vienintelis į duris atgręžtas rašomasis stalas, ant jo visi dokumentai gulėjo dailiomis krūvelėmis. Kompiuteris, faksas ir telefonas irgi gražiai sustatyti. Virš aplankų pilnos lentynos kabėjo afiša su policijos narkotikų linijos telefono numeriu ir reklama. Ant kitos sienos buvo pritvirtintas didelis šiaurės Elando žemėlapis.

— Puiki kontora, — pagyrė Julija.

Lenartas Henriksonas mėgo tvarką, jai tai patiko.

— Ar jūs taip manot? Ji čia jau trisdešimt metų.

— Ar jūs vienas čia dirbat?

— Dabar taip. Vasarą būna daugiau, bet šiuo metų laiku — tik aš. Etatus vieną po kito panaikino. — Niūriai apsižvalgęs, Lenartas pridūrė: — Matysim, ar ilgai poskyris bus atidarytas.

— Ar žadama uždaryti?

— Galbūt. Vyresnybė nuolatos apie tai šneka, nori sutaupyti pinigų. Jiems atrodo, kad geriausia ir pigiausia viską sutelkti Borgholme. Bet aš tikiuosi išbūti čia keletą metų iki pensijos. — Jis pasižiūrėjo į Juliją. — Ar jau pietavot?

— Ne. — Julija papurtė galvą, pagalvojo apie valgį ir pasijuto gan alkana.

— Gal kartu suvalgytume dienos pietus? — pasiūlė Lenartas.

— Taip... galbūt.

Julija nesumąstė jokios dingsties atsisakyti.

— Puiku. Eisim į „Mobį Diką“... Tik išjungsiu kompiuterį ir įjungsiu telefono atsakiklį.

Po penkių minučių Julija vėl atsidūrė prie mažojo uosto, šįkart su Lenartu. Jie įžengė į geriausią Marneso restoraną — ir geriausią, ir vienintelį kaime, paaiškino Lenartas.

„Mobio Diko“ interjeras buvo įkvėptas jūros: su jūrlapiais, žvejų tinklais ir senais suskilusiais mediniais irklais, prikaltais prie tamsių medinių panelių. Dabar pietautojai buvo apsėdę kone pusę restorano staliukų, salėje tyliai skimbčiojo porcelianas. Julijai įžengus, atsigręžė keletas smalsių veidų, bet Lenartas, tarsi ją saugodamas, nuėjo pirmas ir išrinko staliuką prie lango su vaizdu į Baltijos jūrą.

Kada Julija paskutinį kartą valgė restorane? Neprisiminė. Sėdėdama tarp daugybės nepažįstamų žmonių jautėsi labai neįprastai, bet stengėsi kvėpuoti ramiai ir drąsiai sutikti Lenarto žvilgsnį iš kito staliuko krašto.

— Labą dieną, sveiki atvykę.

Prie jų priėjo storapilvis atraitotomis marškinių rankovėmis ir padavė du oda įrištus valgiaraščius.

— Labas, Kentai, — pasisveikino Lenartas, imdamas valgiaraštį.

— Ką gersite tokią gražią dieną?

— Aš — silpno alaus, — tarė Lenartas.

— O man prašom vandens su ledu, — užsisakė Julija.

Žinoma, iš pradžių ji vos nepaprašė raudonojo vyno, geriausiai visos ropinės, bet susilaikė. Ji atsilaikys ir blaivi. Nieko baisaus, visame pasaulyje žmonės kasdien pietauja restoranuose.

— Dienos pietūs — lazanija, — pasakė Kentas.

— Puiku, — sutiko Lenartas.

— Ir man tą patį.

Julija linktelėjo žvilgtelėdama į plačią tamsiai žalią, nuo senumo kiek apsitrynusią tatuiruotę, sušmėžavusią po marškiniais ant smuklininko dešiniojo žasto, kai tas ištiesė ranką paimti valgiaraščių. Tatuiruotė panėšėjo į raides rėmeliuose. Vardas? Laivo pavadinimas?

— Į pietus įeina salotos ir kava, — pasakė smuklininkas prieš nueidamas virtuvėn.

Lenartas pakilo atsinešti salotų, Julija nusekė jam iš paskos.

— Lenartai! — sušuko vyriškas balsas iš kito restorano galo, jiems grįžtant prie savo staliuko. — Lenartai!

Policininkas tyliai atsiduso.

— Greitai grįšiu, — sušnabždėjo Lenartas Julijai ir pasuko prie jį pašaukusio žmogaus — pagyvenusio vyro blizgančiu raudonu veidu ir mėlynu ūkininko kombinezonu. Atsisėdusi prie staliuko viena, Julija matė, kaip rūstaus veido vyras, gyvai gestikuliuodamas, kažką pasakoja Lenartui. Lenartas kažką tyliai ir trumpai atsakė, ir vyras vėl ėmė gestikuliuoti.

Po kelių minučių policininkas grįžo prie staliuko; vos jam spėjus atsisėsti, smuklininkas Kentas atnešė dvi lėkštes, prikrautas spirgančių lazanijų.

Lenartas vėl atsiduso.

— Atleiskit.

— Nėr už ką, — atsakė Julija.

— Į vieno ūkininko kluoną įsibrovė vagys ir nušvilpė baką benzino. Kai esi kaimo policininkas, nuo darbo niekad neatitrūksti ir nesuki galvos dėl laisvalaikio. Bet dabar valgykim.

Jis palinko prie lėkštės.

Julija irgi ėmė valgyti. Dabar jautė alkį, o lazanija buvo skani, nepagailėta maltos mėsos.

Tuštėjant lėkštei, Lenartas gurkštelėjo alaus ir atsilošė.

— Taigi atvažiavot aplankyti tėtės? Ne pasideginti saulėje ir išsimaudyti?

Julija šypsodama papurtė galvą.

— Ne, nors Elandas gražus ir rudenį.

— Jerlofas, regis, jaučiasi gerai. Nepaisant reumato.

— Taip... Jis serga Šiogreno sindromu. Tai tokie reumatiniai sąnarių skausmai, užeinantys ir praeinantys. Bet jo protas šviesus. Ir jis vis dar sugeba meistrauti butelinius laivus.

— Taip, jie dailūs... Kadaise ketinau vieną užsakyti nuovadai, bet sumanymas neišdegė.

Vėl stojo tyla. Lenartas ištuštino alaus bokalą ir tyliai paklausė:

— O jūs, Julija? Ar dabar jaučiatės gerai?

— Taip... — greitai atsakė Julija. Iš dalies tai buvo melas, bet paskui jai dingtelėjo, kad galbūt policininkui iš tikrųjų įdomu. — Ar turit omeny... po vakarykštės dienos?

— Taip, galbūt iš dalies. Bet man rūpi ir tai, kas įvyko kur kas seniau... aštuntajam dešimtmety.

— Ak!

Lenartas žino. Savaime suprantama, žino. Ką ji sau manė? Jis trisdešimt metų tarnauja policijoje, juk pats pasakojo. Ir, kaip ir Astrida, išdrįso ramiai ir atsargiai paliesti uždraustą temą — temą, kuri jos seseriai seniai atsibodo ir kurios Julija niekada nedrįsdavo minėti.

— Ar ir jūs... ieškojot? — tyliai paklausė ji.

Lenartas nuleido akis į stalą neskubėdamas atsakyti, lyg klausimas būtų pažadinęs nemalonius prisiminimus.

— Taip, ir aš ieškojau, — pagaliau atsakė jis. — Buvau vienas pirmųjų policininkų, atvykusių įvykio vieton į Stenviką... Organizavau pakrantės šukuotojų grandines. Vaikščiojom ten visą vakarą, paieška buvo nutraukta maždaug valanda po vidurnakčio. Dingus vaikui, niekas nenori liautis ieškojęs...

Jis nutilo.

Julija prisiminė Astridą Linder sakius veik tą patį ir nudelbė akis į staliuką. Ji neketino pravirkti, pravirkti priešais policininką.

— Atleiskit, — atsiprašė vis dėlto ištryškus ašaroms.

— Nėr ko atsiprašyti. Aš irgi retkarčiais apsiverkiu.

Jo balsas buvo žemas ir ramus lyg nutykusios jūros paviršius. Kad ašaros neaptemdytų akių, Julija sumirksėjusi įsistebeilijo į jo rimtą veidą. Norėjo ką nors pasakyti, nusitverti kad ir pirmos šovusios į galvą minties.

— Jerlofas, — ištarė ji ir krenkštelėjo, — netiki, kad Jensas, mano sūnus... kad jis nuskendo.

Lenartas pasižiūrėjo į ją.

— Štai kaip.

— Jis... jis aptiko batą. Sandaliuką, berniuko sandalą. Tokį avėjo Jensas, kai...

— Batą? — Lenartas tebežiūrėjo į ją. — Berniuko sandalą. O jūs matėt?

Julija linktelėjo.

— Atpažinot?

— Taip... galbūt. — Julija pakėlė taurę su vandeniu. — Iš pradžių neabejojau... bet dabar gerai nežinau. — Ji pažvelgė į policininką. — Tai įvyko seniai. Niekad nemanai, kad užmirši kai kuriuos dalykus, bet užmiršti.

— Norėčiau pamatyti.

— Tikriausiai pavyks. — Ji nežinojo, ką pamanys Jerlofas, kad įpainiota policija, bet jai buvo nė motais. Jensas — jos sūnus. — Ar manot, kad tai gali ką nors reikšti?

— Nemanau, kad reikėtų dėti dideles viltis. — Lenartas suvalgė paskutinį lazanijos kąsnį ir pridūrė: — Vadinasi, Jerlofas senatvėje tapo privačiu sekliu.

— Privačiu sekliu... taip, galbūt. — Julija atsiduso: tikrai malonu apie tai šnekėtis su kitu žmogum nei Jerlofas. — Jis prikūręs aibę teorijų, ar kaip jas reikėtų vadinti. Miglotų hipotezių... išties nežinau, ką jis mano. Sakė, kad sandalas jam atsiųstas nenurodant siuntėjo, ir minėjo vyrą, vardu Kantas, kuris...

— Kantas? — greitai paklausė Lenartas. Dabar jis sunerimo. — Nilsas Kantas? Ar jį minėjo?

— Taip. Jis kilęs iš Stenviko, bet man gimus ten nebegyveno. Šiandien buvau kapinėse ir mačiau...

— Jis palaidotas Marneso kapinėse.

— Taip, mačiau paminklą.

Policininkas priešais ją spoksojo į staliuką. Jo pečiai sulinko, ir jis vėl atrodė labai pavargęs.

— Nilsas Kantas... Nepasiduoda mirčiai.

Elandas, 1945 m. gegužė

Didelė žaliai spindinti musė saulėkaitoje atzirzia per kalkynę. Skersai ir išilgai išraižiusi orą tarp kadagių ir žolynų, galiausiai nutupia ant ištiesto delno. Musės sparneliai nurimsta, ji ištempia kojas ir tvirtai įsikimba pasirengusi nulėkti kilus mažiausiam pavojui, bet plaštaka guli žolėje sustingusi.

Nilsas Kantas tebestovi iškėlęs šautuvą ir žiūri į maitėdę musę, ilsinančią sparnus ant vokiečių kareivio delno.

Kareivis aukštielninkas tyso žolėje. Jo akys atsimerkusios, veidas pasisukęs į šoną, sakytum jis nustebęs žiūri į musę. Bet pusė kareivio kaklo ir kairysis petys peršauti Nilso šratų, apsitrynęs uniforminis švarkas kruvinas ir kareivis nieko nemato.

Nilsas atsikvepia, įsiklauso.

Dabar, nutilus musės zirzimui, kalkynėje viešpatauja mirtina tyla, nors Nilsui ausyse tebezvimbčioja paleisti du šūviai. Šūviai turėjo toli nuaidėti, bet jam neatrodo, kad kas nors būtų juos išgirdęs. Netoliese nėra jokių kelių ir žmonės retai užklysta taip atokiai. Jis jaučiasi ramus.

Labai ramus. Po pirmo, netyčinio šūvio, parmušusio pirmąjį vokietį, jo tirtančius pečius tarytum suėmė ir suvaldė dvi nematomos rankos.

Nagi, nurimk. Kraujas liovėsi tvinkčiojęs pirštuose, rankos nebedrebėjo, ir į antrą vokietį „Husqvarna“ šautuvą jis atsuko kaip niekad ryžtingai. Žvilgsnis buvo tiesus, pirštas ant gaiduko, vamzdis tvirtai nutaikytas. Jei šį nutikimą galėjai pavadinti karu ar beveik karu, tai jis labai priminė kiškių medžioklę.

— Duok šen, — pakartojo jis.

Jis atkišo ranką, vokietis jį suprato ir, atsargiai krestelėjęs, padavė žibantį brangakmenį.

Net nepasižiūrėjęs žemyn ir nenuleidęs šautuvo, Nilsas sugriebė pirštais brangakmenį ir įsikišo į užpakalinę kišenę. Tyliai linktelėjo ir labai ramiai surietė smilių ant gaiduko.

Vokietis beviltiškai iškėlė rankas supratęs, kokie prasti jo popieriai, sulenkė kelius ir prasižiojo, bet Nilsas neketino jo išklausyti.

— Heil Hitler, — tyliai ištarė ir iššovė.

Paskutinis pokštelėjimas, o po jo — tyla. Štai kaip paprasta.

Dabar abu kareiviai guli prie kadagių, vienas sukumpusia nugara pusiau užvirtęs ant kito. Musė užsiropščia ant viršutinio kareivio smiliaus galo ir, išskleidusi sparnelius, lengvai pakyla. Nilsas lydi musę žvilgsniu, kol ši, apsukusi didelį kadagio krūmą, pradingsta.

Nilsas žengia žingsnį, užkelia koją ant viršutinio kareivio ir pastumia. Kūnas pamažėle nuslysta nuo apatinio kareivio ir tvarkingai išsitiesia žolėje. Šitaip atrodo geriau. Jis galėtų suguldyti kareivius dar dailiau, lyg per tikras šermenis, bet užteks ir to.

Nilsas pasižiūri į numirėlius. Kareiviai atrodo seni, bet yra jo amžiaus, ir dabar, kai jie ramiai guli, Nilsas vėl susimąsto, kas jie tokie.

Iš kur jie kilę? Jis jų nesuprato, bet neabejoja juos kalbėjus vokiškai. Jų uniformos molinos ir sunešiotos, apibrizgusiais atvartais ir blizgančiais keliais. Nė vienas neginkluotas, bet viršutinis turėjo ant peties kelionmaišį, kuris griūvant nulėkė į šalį. Nilsas tik dabar šį pastebi.

Jis pasilenkia ir atriša kelionmaišį, sausą ir bemaž nekruviną. Atvertęs audinio kampą, išvysta krūvelę daiktų: porą konservų skardinių be etikečių, peiliuką ištrupėjusiomis medinėmis kriaunomis, pluoštą virvute apsuktų laiškų, pusę kepaliuko džiovintos juodos duonos. Kelis virvagalius, porą parudavusių tvarsčių, mažą nesvidinto žalvario kompasą.

Nilsas paima peilį ir įsikiša kaip atminą. Kokios nors piniginės vertės šis greičiausiai neturi.

Kelionmaišyje esama dar vieno daikto: skardinės dėžutės, šiek tiek mažesnės už šautuvo buožę. Nilsas paima ją, ir viduje kažkas sucingsi. Spustelėjęs nykščiu, atvožia dangtelį.

Skardinė dėžutė pilna žėrinčių brangakmenių. Jis išpila juos į saują ir patikrina kietumą bei nugludinimą. Kai kurie maži kaip šratai, kai kurie dideli kaip kapsulės, iš viso daugiau nei dvidešimt. Dėžutėje dar buvo kažkoks didesnis daiktas, įvyniotas į žalio audinio skiautę. Nilsas ištraukia jį ir išvynioja.

Tai gryno aukso krucifiksas, didumo sulig delnu, inkrustuotas raudonais žėrinčiais brangakmeniais. Puiku. Jis ilgai žiūri į kryžių, tada vėl suvynioja į audinį.

Nilsas užvožia dangtelį ir įsikiša karo grobį į kuprinę. Užrištą kelionmaišį padeda šalia negyvo savininko. Iš tikrųjų čia daugiau nebėr ko veikti. Žinoma, reikėtų kareivius palaidoti, bet jis neturi kuo kasti.

Kūnai liks gulėti, kur guli, kadagių priedangoje, galbūt kurią nors dieną jis sugrįš su tvirta lopeta. Vis dėlto jis užspaudžia kareiviams akis, kad nežiurksotų į dangų.

Nilsas ištiesia nugarą — metas keliauti namo. Užsiverčia kuprinę, pakelia vis dar šiltą paraku kvepiantį šautuvą ir ima žygiuoti į vakarus, Stenviko link. Pro debesis šviečia saulė.

Paėjėjęs atsigręžia ir pasižiūri į šviesią stepę. Kadagių properša pridengta šešėlio, žalios kareivių uniformos susilieja su kraštovaizdžiu, bet viena sustingusi balta ranka kyšo iš žolės, aiškiai matoma tarp kreivų kadagių kamienų.

Nilsas drožia toliau. Dabar jis mąsto, ką papasakos motinai, kaip paaiškins kraujo lašus ant kelnių. Jis nori jai viską papasakoti, neslėpdamas, ką veikia kalkynėje, bet kartais atrodo, jog kai kurių dalykų ji nenori girdėti. Galbūt susidūrimas su kareiviais yra vienas tokių dalykų. Jam reikia pagalvoti.

Tad jis ir galvoja, bet tinkamo atsakymo neranda. O dabar artėja prie kelio, besileidžiančio į Stenviką. Kelias tuščias, ir jis žingsniuoja toliau.

Ne, kelias nevisiškai tuščias. Nedideliu vingiu likus keliems šimtams metrų iki pirmųjų kaimo pastatų kažkas ateina.

Pirmojo impulso pagautas Nilsas vos nepabėga, bet už nugaros mato tik žemaūgius kadagius. Ir ko, iš teisybės, jam bėgti ir slėptis? Kalkynėje jis patyrė kažką didinga, tikrą perversmą, ir dabar jam nėr ko bijoti.

Nilsas sustoja už akmenų tvoros keletą metrų nuo kaimo kelio ir laukia, kol padaras priartės.

Ūmiai pamato, kad tai Maja Niuman.

Maja, mergaitė iš Stenviko, į kurią dažnai krypdavo jo akys ir dar dažniau — mintys, bet su kuria niekad nesišnekėjo. Jis negali su ja pasišnekėti ir dabar, bet ji vis artėja šypsodama, lyg būtų eilinė vasaros diena. Ji pastebėjo Nilsą, ir, nors jos žingsniai nepaspartėja, jam rodos, kad ji ištiesia nugarą, kilsteli smakrą ir atstato krūtinę.

Nilsas stovi prie kelio lyg prikaltas, regėdamas, kaip Maja stabteli kitapus žemos tvoros.

Ji pažvelgia į jį. Jis irgi pasižiūri į ją, bet neranda jokių žodžių, net pasisveikinti. Tylą dar skausmingesnę daro smagus lakštingalos čiauškesys, girdimas iš griovio palei akmenų tvorą.

Pagaliau prasižioja Maja.

— Nilsai, ar ką nors nušovei? — žvaliai paklausia.

Nuo klausimo jis, kone brinkteli aukštielninkas. Iš pradžių jam pasirodo, kad Maja viską žino, paskui suvokia ją nieko nepasakius apie kareivius. Jis turi šautuvą, o grįždamas į kaimą paprastai nešasi nušautus kiškius.

Nilsas papurto galvą.

— Ne, jokių kiškių. — Jis žengia atgal, pajunta kuprinėn įmestos skardinės dėžutės svorį ir išlemena: — Dabar man... reikia eiti. Pas motiną, į kaimą.

— Ar neisi kaimo keliu?

— Ne. — Nilsas toliau traukiasi atgal. — Per kalkynę bus greičiau.

Žodžiai imasi vis lengviau ir lengviau — jis išties gali šnekėtis su Maja Niuman. Kada nors dar pasišnekės, bet ne šiandien.

— Tuomet sudie, — teištaria atsisveikindamas ir, nelaukdamas atsakymo, apsigręžia.

Nujausdamas ją tebestovint ir jį sekant, pasuka nuo kaimo kelio į šoną ir sumetęs, kad nosies tiesumu bus du šimtai žingsnių, vėl pasileidžia kaimo link.

Visą laiką girdėdamas cingsint skardinę dėžutę, slidinėjančią kuprinės dugne, suvokia neišdrįsiąs jos parsinešti namo. Reikia būti atsargiam su savo karo grobiu.

Dar už kelių šimtų metrų, kaimo keliui pradingus už kadagių, priešais jį išdygsta akmenų krūva.

Senoji aukinė krūsnis. Tai orientyras, pro kurį Nilsas veik visada tik praeina keliaudamas į Stenviką ir iš jo, bet dabar sustoja. Žiūri į mažų ir didelių akmenų krūsnį, pagalvoja ir apsidairo.

Kalkynė visiškai tuščia. Girdėti tik vėjas.

Nilso galvoje subręsta idėja, jis nusikabina kuprinę ir pasideda ant žemės. Atsegęs ištraukia dėžutę su brangakmeniais, palaiko rankoje ir pasideda prie pat krūsnies.

Kone tiesiai į rytus dunkso Marneso bažnyčia. Nilsas regi ties horizontu tarytum juodą strėlytę iškilusį jos bokštą. Jis atsistoja bokšto kryptimi, išsitempia lyg gavęs komandą „ramiai“ ir žengia didelį žingsnį nuo krūsnies. Tada pradeda kasti.

Keletą dienų švietė saulė, ir žemė visiškai sausa; jam sekasi išdraskyti velėną nedideliais gabalais, paskui rankomis ir vokiečių peiliuku išrausti duobutę žemėje. Iki uolienos čia netoli, žemės sluoksnis kalkynėje plonas.

Nilsas gremžia žemę, kad paplatėtų duobutė, kapoja ir kasa visą laiką dairydamasis.

Iškasęs plačią pėdos gylio duobę, Nilsas pasiekia uolieną, bet jam jau gana. Jis paima dėžutę, atsargiai padeda į dugną, paskui nukelia nuo krūsnies keletą plokščių akmenų ir suremia aplink dėžutę skliautą. Tada greitai vėl užverčia duobę ir kiek galėdamas rankomis suspaudžia žemę.

Daugiausia sugaišta žemę vėl užklodamas velėna — svarbu, kad prie akmenų krūsnies viskas atrodytų kaip buvę.

Užtrunka gerą valandėlę, kol sudėlioja velėnos gabalus, bet galų gale jis pakyla ir apžiūri savo darbą. Žemė, jo manymu, atrodo neliesta, bet kuprinę jis užsimeta purvinomis rankomis.

Nilsas vėl pradeda eiti namo.

Jis papasakos motinai apie susitikimą su vokiečiais, nusprendžia dabar, bet papasakos atsargiai, kad ji nesusijaudintų. Apie paslėptus brangakmenius neprasitars. Kol kas ne, jai tai turės būti staigmena. Šiuo metu karo grobis yra paslėptas lobis, žinomas tik jam.

Pagaliau jis perlipa akmeninę tvorą ir vėl sugrįžta į kaimo kelią, bet arčiau kaimo nei susitikus su Maja. Atsiduria kone prie pat Stenviko.

Dar nepasiekus namų, pro jį praplumpina nuo jūros keliu kopiantys du vyrai storais auliniais. Tai ungurių gaudytojai, pajuodusiomis rankomis dviese nešantys ką tik išdervuotą bučių.

Nė vienas nepasisveikina, jie praeina nusukę akis. Žvejų nemandagumas Nilsui nė motais.

Nilsas Kantas įžymesnis už juos, įžymesnis už viso Stenviko gyventojus. Šiandien jis tai įrodė per mūšį kalkynėje.

Jau bemaž vakaras. Jis praveria namų vartelius ir per tylų sodą išdidžiai žirglioja aukštyn vedančiu akmenuotu taku. Kvepia žolė.

Namie viskas taip pat, kaip rytą paliko išeidamas medžioti kiškių, bet pats Nilsas — jau kitoks žmogus. 12

Lenartas Henriksonas stovėjo prie Jerlofo rašomojo stalo kilnodamas plastikinį maišelį su sandaliuku, tarytum iš šio svorio galėtų paaiškėti, jis tikras ar ne. Šis radinys, regis, nė kiek jo nedžiugino.

— Apie tokius dalykus, Jerlofai, reikėtų papasakoti policijai.

— Žinau.

— Pranešti nedelsiant.

— Taip, taip, — tyliai tarė Jerlofas. — Tik to neįvyko. Bet ką tu manai?

— Apie šitą? — Policininkas pažvelgė į sandalą. — Nežinau, nedarau skubotų išvadų. O ką tu manai?

— Manau, kad jums reikėjo ieškoti ne prie vandens, o kitur.

— Mes ieškojom, Jerlofai. Ar neprisimeni? Apžiūrėjom akmenų kirtyklą ir viso kaimo trobas ir pašiūres, aš pats išvažinėjau kalkynę skersai ir išilgai. Mes nieko neradom. Bet jei Julija sako, kad jo batas, reikia žiūrėti rimtai.

— Man atrodo, kad sandalas Jenso, — pasakė Julija jam už nugaros.

— Ir gavai jį paštu? — paklausė Lenartas.

Jerlofas linktelėjo suerzintas policininko kamantinėjimo.

— Kada?

— Aną savaitę. Paskambinau Julijai, papasakojau... iš dalies dėl to ji čia atvyko.

— Ar tebeturi voką?

— Ne, — greitai atsakė Jerlofas. — Išmečiau... kartais būnu truputį išsiblaškęs. Bet žinau, kad nebuvo jokio laiško ir nenurodytas siuntėjas. Man regis, ant voko tebuvo užrašyta: „Kapitonui Jerlofui Davidsonui, Stenvikas“, tad paštas persiuntė jį čia. Bet galbūt vokas ne itin svarbu?

— Esama tokių dalykų kaip pirštų atspaudai, — tyliai atsakė Lenartas ir atsiduso. — Esama plaukų ir daugybės įkalčių, kuriuos galima... Na, šiaip ar taip, dabar pasitenkinsiu sandalu. Ant jo irgi gali būti pėdsakų.

— Aš labiau norėčiau... — prabilo Jerlofas, bet jį pertraukė Julija:

— Ar siųsit laboratorijai?

— Taip, — atsakė Lenartas. — Linčiopinge yra teismo medicinos laboratorija. Valstybinė kriminalistikos laboratorija. Jie tiria tokius daiktus.

Jerlofas nieko nesakė.

— Gerai, tegul ištiria, — sutiko Julija.

— Ar gausiu kvitą? — paklausė Jerlofas.

Julija atrodė suirzusi, lyg jai dėl jo būtų gėda, bet Lenartas linktelėjo nusišypsodamas išvargusio žmogaus šypsena.

— Žinoma, Jerlofai. Išrašysiu kvitą, kad galėtum paduoti į teismą Borgholmo policiją, jei Linčiopingo laboratorija prapuldytų batą. Bet aš nesijaudinčiau.

Po kelių minučių policininkas išėjo, Julija jį išlydėjo, bet po valandėlės sugrįžo. Jerlofas tebesėdėjo prie rašomojo stalo su Lenarto Henriksono atsainiai išrašytu kvitu rankoje, niūriai stebeilydamas pro langą.

— Lenartas prašė niekam nepasakoti apie sandalą, — tarė Julija jam už nugaros.

— Štai kaip, prašė.

Jerlofas tebestebeilijo pro langą.

— Kas atsitiko? — paklausė Julija.

— Tau nereikėjo jam pasakoti apie sandalą.

— Sakei, kad turėčiau papasakoti kitiems žmonėms.

— Bet ne policijai. Mes galim šitai išsiaiškinti patys.

— Išsiaiškinti? — Julija pakėlė balsą. — Kodėl patys išsiaiškinti? Ką iš tikrųjų turi galvoje? Ar manai, kad tas, kuris išsivedė Jensą, jeigu taip padarė... kad tas žmogus ateis čia ir paprašys parodyti sandalą? Ar tikrai taip manai? Kad jis ateis čia papasakoti, ką padarė?

Jerlofas neatsakė, tik, atsukęs jai nugarą, tebestebeilijo pro langą, ir tai Juliją dar labiau sudirgino.

— O ką pats tą dieną veikei?

— Žinai, — sušnabždėjo Jerlofas.

— Žinau. Mama buvo pavargusi, o tavo vaikaitį reikėjo prižiūrėti... ir tu nuėjai prie jūros tvarkyti tinklų. Kad galėtum išplaukti žvejoti.

Jerlofas linktelėjo.

— Tada pakilo migla, — pasakė jis.

— Taip, tiršta lyg žirnienė... bet ar tada parėjai namo?

Jerlofas papurtė galvą.

— Tu toliau knebinėjai tinklą... nes kur kas smagiau būti vienam prie jūros, nei prižiūrėti mažą vaiką. Ar ne?

— Stovėdamas ten apačioj, visą laiką klausiausi, — atsakė Jerlofas, į ją nežiūrėdamas. — Nieko nesigirdėjo. Būčiau išgirdęs, jei Jensas...

— Kalba ne apie tai! — pertraukė Julija. — Reikalas tas, kad tu visados pradingdavai, kai tavęs reikėdavo namie. Kad viskas turėdavo vykti pagal tave... Štai kaip būdavo, visą laiką.

Jerlofas neatsakė. Jam rodės, kad dangus už lango sutemo. Ar jau prieblanda? Jis iš tikrųjų klausėsi, ką kalba duktė, bet nesugalvojo gero atsakymo.

— Galbūt buvau blogas tėvas, — pasakė galų gale. — Aš dažnai negrįždavau namo, negalėdavau grįžti. Bet jei tą dieną būčiau galėjęs ką nors nuveikti dėl Jenso... Jei visą tą dieną galėtum pakeisti...

Jis nutilo kovodamas su savo balsu.

Kambaryje buvo nepakenčiamai tylu.

— Žinau, tėte, — pagaliau ištarė Julija. — Man tikriausiai nieko nereikia sakyti, juk manęs net nebuvo Elande. Aš išvažiavau į Kalmarą ir, kirsdama sąsiaurį, pamačiau po tiltu liulančią miglą. — Ji atsiduso. — Kaip dažnai, tavo manymu, aš gailėdavausi, kad palikau Jensą tą dieną? Aš net neatsisveikinau su juo.

Jerlofas įkvėpė, iškvėpė. Atsigręžęs pasižiūrėjo į ją.

— Antradienį, dieną prieš Ernsto laidotuves, aš tave nuvesiu pas žmogų, atsiuntusį man sandalą.

— Kaip tai įvyks? — paklausė Julija patylėjusi.

— Aš žinau, kas jis.

— Esi tikras šimtu procentų?

— Devyniasdešimt penkiais.

— Kur jis gyvena? Čia, Marnese?

— Ne.

— Stenvike?

Jerlofas papurtė galvą.

— Borgholme.

Julija valandėlę patylėjo, lyg palaikiusi tėvo atsakymą savotišku triuku.

— Gerai. Tuomet važiuosim mano automobiliu.

Ji nuėjo pasiimti nuo lovos palto.

— Ką dabar veiksi? — paklausė Jerlofas.

— Nežinau... Galbūt nuvažiuosiu į Stenviką ir sugrėbstysiu lapus prie vasarnamio ar kuo kitu užsiimsiu. Dabar, kai įjungta elektra ir vanduo, galiu pavalgyti troboje, bet tikriausiai ir toliau miegosiu žvejybos pašiūrėj. Aš ten gerai miegu.

— Gerai. Bet palaikyk ryšį su Juhnu ir Astrida. Jūs turit eiti išvien.

— Žinoma. — Julija apsivilko paltą. — Beje, aš buvau kapinėse. Uždegiau mamai žvakę.

— Gerai... Tuomet ji degs penkias paras, iki savaitgalio. Bažnyčios taryba tvarko kapą. Aš, deja, ne taip dažnai ten nuvažiuoju... — Jerlofas užsikosėjo. — Ar Ernstui duobė jau iškasta?

— Nepastebėjau, — atsakė Julija ir pridūrė: — Bet aš radau Nilso Kanto kapą prie akmeninės tvoros. Tikriausiai jį norėjai man parodyti?

— Taip.

— Kol išvydau kapą, maniau, kad turėtume įtarti Nilsą Kantą... bet dabar suprantu, kodėl niekas jo nepaminėjo.

Jerlofas galvojo, ką jam pasakyti, — galbūt reikėtų užsiminti, kad geriausia žudikui apsimesti mirusiam, — bet patylėjo.

— Bet ant kapo buvo rožių, — tarė Julija.

— Šviežių rožių?

— Ne visai. Tikriausiai nuo vasaros. Ir dar vienas dalykas...

Įkišusi ranką į palto kišenę, ji ištraukė vokelį, pridėtą prie rožių puokštės. Dabar jau sausą vokelį ji padavė Jerlofui.

— Galbūt negalima jo atplėšti, — pasakė ji, — juk jis privatus ir...

Bet Jerlofas greitai atplėšė voką, ištraukė baltą lapelį ir perskaitė. Iš pradžių tyliai, paskui garsiai Julijai:

— „Juk mes visi turėsim stoti prieš Dievo teismą.“ — Jis pasižiūrėjo į Juliją. — Tik tiek... Tai citata iš „Laiško Romiečiams“. Ar galiu jį pasilikti?

Julija linktelėjo.

— Ar dažnai ant Kanto kapo atsiranda gėlių su laiškais?

— Ne itin, — atsakė Jerlofas, kišdamas voką į rašomojo stalo stalčių. — Bet keletą kartų yra taip atsitikę... bent jau gėlių. Esu ten matęs rožių puokščių.

— Vadinasi, Nilso Kanto draugai dar gyvi?

— Taip... šiaip ar taip, kažkas jį kažkodėl prisimena, — atsakė Jerlofas ir pridūrė: — Juk liūdnai pagarsėjusiais žmonėmis kartais žavimasi.

— Gerai. Tuomet važiuosiu į Stenviką, — po valandėlės tylos tarė Julija, vėl užsisagstydama paltą.

— Ką veiksi rytoj?

— Galbūt nuvažiuosiu į Longviką. Matysim.

Dukteriai išėjus iš kambario, Jerlofo pečiai susmuko iš nuovargio. Pakėlęs rankas pastebėjo drebant pirštus. Popietė buvo varginanti, bet šią dieną jo dar laukė svarbus darbas.

— Torstenai, ar tu palaidojai Nilsą Kantą? — paklausė Jerlofas po kelių valandų.

Abu senukai sėdėjo rūsyje visiškai vieni, kiekvienas prie savo stalo. Jerlofui tai nebuvo atsitiktinumas: po vakarienės jis liftu nusileido į darbo kambarį ir pralaukė daugiau nei valandą, kol kita šių namų gyventoja, senyva moteriškė iš pirmo aukšto, nutrauks savo begalinį audimą.

Jo tikslas buvo likti vienam su Torstenu Akselsonu, dirbusiu Marneso bendruomenės kapinėse nuo karo metų iki aštuntojo dešimtmečio vidurio. Jerlofui belaukiant, už siaurų rūsio langų sutirštėjo rudeninės sutemos. Atėjo vakaras.

Prieš užduodamas lemiamą klausimą, Jerlofas šnekučiavosi su Akselsonu apie būsimas laidotuves, daugiausia stengdamasis jį užlaikyti kambaryje. Akselsonas irgi sirgo reumatu, bet buvo šviesaus proto ir dažniausiai įdomus pašnekovas. Jis, regis, taip nostalgiškai nesiilgėjo kapų kasimo, kaip Jerlofas — savo darbo jūroje, vis dėlto pasiliko šnektelti apie senus laikus.

Jerlofas sėdėjo prie medienos gabaliukais, klijais, įrankiais ir švitriniu popierium apkrauto stalo. Jis darė paskutinio Borgholmo burlaivio, septintajam dešimtmety tapusio Stokholmo pramoginiu laivu, — galeaso „Paketas“, — modelį. Korpusas buvo baigtas, bet prie burių dar turėjo padirbėti, ir, žinoma, modelis bus gatavas tik butelyje, kai galės iškelti stiebus ir pritvirtinti paskutinius virvagalius. Viskam reikia laiko.

Jerlofas atsargiai mažumėlę įrantijo stiebo viršūnę, laukdamas į pensiją išėjusio duobkasio atsakymo. Akselsonas sėdėjo sukumpęs prie tūkstančiais dėlionės dalelių nusėto stalo. Jis buvo įpusėjęs didžiulį Monė geltonai baltų vandens lelijų paveikslą.

Akselsonas prispaudė dalelę prie juodo vandens lelijų tvenkinio ir pakėlė akis.

— Kantą?

— Taip, Nilsą Kantą. Juk tas kapas vis dar yra nuošaliai nuo kitų, prie vakarinės tvoros. Ir šit pagalvojau apie jo laidotuves. Juk tuomet aš čia negyvenau...

Akselsonas linktelėjo, paėmė dėlionės dalelę ir susimąstė.

— Taip, aš iškasiau duobę ir su kitais kapinių kolegomis nešiau karstą... Šiaip ar taip, savanorių nešti karstui neatsirado.

— Ar nebuvo gedinčiųjų?

— Buvo... Jo motina. Ji dalyvavo visą laiką. Iki tol kažin ar buvau ją matęs. Tokia sulysusi ir kaulėta, apsivilkusi juodą kaip anglis paltą. Bet nežinau, ar būčiau galėjęs ją pavadinti gedinčia. Galbūt ji atrodė kiek per daug patenkinta.

— Patenkinta?

— Taip... Žinoma, nemačiau jos bažnyčioje. Bet prisimenu, kad sušnairavau į ją, kai leidom karstą į duobę. Vera stovėjo maždaug per metrą nuo duobės ir matė, kaip pradingsta karstas, o aš pastebėjau ją šypsantis po šydu. Lyg išties būtų džiaugęsis laidotuvėmis.

Jerlofas linktelėjo.

— Ir laidotuvėse dalyvavo tik ji? Daugiau niekas?

Akselsonas papurtė galvą.

— Dalyvavo ir daugiau žmonių, bet kažin ar tarp jų buvo gedinčių. Atvyko ir policininkų, tik jie stovėjo toliau, bemaž prie vartų.

— Jie, matyt, norėjo įsitikinti, kad Kantas pagaliau visiems laikams nuleidžiamas į duobę.

— Matyt. — Akselsonas linktelėjo. — Ir galbūt visi ten buvo, išskyrus pastorių Fridlandą.

— Šiaip ar taip, tikriausiai jam buvo sumokėta.

Kambaryje stojo tyla. Jerlofas keletą minučių blizgino „Paketo“ korpusiuką. Paskui įsidrąsinęs pasakė:

— Jei, anot tavęs, Vera Kant prie kapo šypsojosi, kyla klausimas, kas gulėjo karste...

Akselsonas pasižiūrėjo į dėlionę ir paėmė naują dalelę.

— Tikriausiai, Jerlofai, norėjai paklausti, ar jį nešti nebuvo neįprastai lengva? Manęs šito dažnai klausinėdavo.

— Juk žmonės kartais šneka... kad Kanto karstas buvęs tuščias. Galbūt ir pats esi tai girdėjęs?

— Gali dėl to daugiau nebesukti sau galvos, nes jis nebuvo tuščias. Mes nešėm jį keturiese, ir prieš pamaldas, ir po jų, ir tiek vyrų reikėjo. Karstas buvo velniškai sunkus.

Jerlofas pasijuto lyg suabejojęs seno kapinių darbininko profesiniu sąžiningumu, bet negalėjo susilaikyti.

— Kai kas kalba, kad karstas galbūt buvo prikrautas akmenų ar smėlio maišų, — tyliai pasakė.

— Esu girdėjęs šią paskalą. Pats vidun nepasižiūrėjau, bet galbūt kas nors tai padarė... kai karstas keltu atplaukė į Elandą.

— Girdėjau, kad karsto niekas neatidarė. Buvęs užplombuotas, ir niekam neužtekę drąsos nei kompetencijos plombą nuplėšti. Gal žinai, ar kas buvo atidaręs?

— Ne... Prisimenu tik, kad prie „Malmo važtos“ laivu atgabento karsto buvo pridėtas mirties liudijimas iš Pietų Amerikos. Jį perskaitė kažkoks ispanų kalbos pramokęs Borgholmo krovininių automobilių centro darbuotojas... Nilsas nuskendo, buvo parašyta liudijime, ir ilgai išgulėjo vandeny. Taigi kūnas tikriausiai neatrodė itin patraukliai.

— Galbūt žmonės bijojo, kad Vera Kant nepakeltų triukšmo. Jie tikriausiai tik norėjo palaidoti Kantą ir pasitraukti.

Akselsonas pasižiūrėjo į Jerlofą, bet tik patraukė pečiais.

— Neklausk manęs. — Jis prilipino dar vieną vandens lelijos dalelę prie Monė paveikslo tvenkinio. — Aš tik nuleidau jį duobėn, atlikau savo darbą ir parėjau namo.

— Žinau, Torstenai.

Akselsonas prilipino dar vieną dėlionės detalę, pasižiūrėjo į rezultatą, paskui į sieninį laikrodį.

— Vakarinė kava, — tarė lėtai stodamasis. Bet prieš išeidamas iš kambario stabtelėjęs atsigręžė. — O ką tu manai, Jerlofai? Ar Nilsas Kantas guli savo karste?

— Be abejo, guli, — tyliai atsakė Jerlofas, nežiūrėdamas į seną duobkasį.

Kai Jerlofas sugrįžo į savo skyrių, buvo jau po septynių ir tik pusvalandis iki vakarinės kavos. Rutina, Marneso senelių namuose viskas tik rutina.

Bet pokalbis rūsyje su Torstenu Akselsonu, Jerlofo galva, pavyko. Davė naudos. Galimas daiktas, jis buvo kiek per šnekus ir į galą įkyrus, todėl susilaukė mąslių Akselsono žvilgsnių.

Marneso senelių namų kambariuose greičiausiai jau kalbama apie keistą Jerlofo susidomėjimą Nilsu Kantu. Galbūt gandas pasklis ir už šių namų sienų, bet juk taip ir turėtų būti. Matyt, šito jis ir norėjo: sujudinti skruzdėlyną ir galbūt duoti akstiną kai kuriems įvykiams?

Sunkiai atsisėdęs ant lovos, pasiėmė nuo naktinio staliuko naują „Olands-Posten“ numerį. Iš ryto perskaityti neturėjo laiko, o veikiau — noro.

Mirtis Stenvike buvo didžioji pirmo puslapio naujiena, jame puikavosi ir Bengto Niubergo akmenų kirtykloje padarytos nuotraukos su pripiešta strėlyte, greičiausiai norint aiškiai parodyti nelaimės vietą.

Pasak Borgholmo policininkų, įvyko nelaimė. Ernstas Adolfsonas mėgino ant uolos krašto patraukti akmens skulptūrą, suklupęs pargriuvo ir užsivertė ant savęs didžiulį luitą. Niekas neįtarė nusikaltimo.

Jerlofas perskaitė tik Bengto Niubergo straipsnio pradžią. Paskui atsivertė ne tokias asmeniškas naujienas: apie Longvike užsitęsusias statybas, tvarto gaisrą už Liotorpo ir senatvine silpnaprotyste sergantį aštuoniasdešimt vienerių metų senuką, prieš keletą dienų išėjusį pasivaikščioti iš savo namų pietų Elande ir be pėdsakų pradingusį kalkynėje. Senukas, be abejo, bus rastas, tik negyvas.

Jerlofas sulankstęs vėl padėjo laikraštį ant staliuko ir tuomet pastebėjo Ernsto piniginę. Numetė ją parsiradęs iš Stenviko. Dabar vėl ją pakėlė, atidarė ir pasižiūrėjo į visus banknotus ir dar storesnį kvitų pluoštą. Banknotus paliko piniginėje, bet kvitus iš lėto pervertė.

Dauguma kvitų buvo už prekes, įsigytas Marneso ar Longviko maisto produktų parduotuvėse, arba išrašyti ranka už vasarą paties Ernsto parduotus akmens dirbinius.

Jerlofas ieškojo paskutinių kvitų, geriausia tos dienos, kai ant Ernsto užgriuvo Marneso bažnyčios bokšto skulptūra. Tokių nerado.

Kone pačioj parduotuvių kvitų krūvos apačioj jis rado kitką: geltoną muziejaus bilietėlį. Ramnebiu medienos muziejus — buvo atspausdinta ant bilietėlio kartu su rietuvėm sukrautų lentų piešinuku ir mėlyno rašalo antspaudu: rūgs. 13.

Jis pasiliko bilietėlį ant naktinio staliuko. Kitus kvitus iš Ernsto piniginės susegė sąvaržėle ir įkišo į rašomojo stalo stalčių. Paskui atsisėdo, prisitraukė užrašų knygutę ir atsivertė pirmą švarų puslapį. Paėmęs pieštuką, valandėlę pagalvojo ir užrašė dvi pastabas:

LAIDOJANT NILSO KARSTĄ, VERA KANT ŠYPSOJOSI.

Ir:

ERNSTAS APLANKĖ KANTŲ GIMINEI PRIKLAUSANČIĄ RAMNEBIU LENTPJŪVĘ.

Tada įdėjo medienos muziejaus kvitą į knygutę, užvertė ją ir ėmė laukti vakarinės kavos. Rutina, kai pasensti, viskas virsta tik rutina. 13

Pirmos taurės vyno Julija net neprisiminė išgėrusi. Ji matė, kaip Astrida pripylė taurę ant virtuvės stalo, matė, kaip taurėje sūkuriuoja raudonas gėrimas, ir viltingai ištiesė ranką, — o paskui staiga taurė atsidūrė ant stalo tuščia. Ji jautė vyno skonį burnoje, kūnu sklindančią šilumą nuo alkoholio dozės ir rodės, lyg būtų vėl susitikusi su brangiu senu draugu.

Už Astridos virtuvės lango leidosi saulė. Julijai skaudėjo kojas po ilgo važinėjimosi dviračiu išilgai pakrantės.

— Ar nori dar vienos taurės? — paklausė Astrida.

— Taip, ačiū, — atsakė Julija kiek galėdama ramiau ir abejingiau. — Buvo skanu.

Ji, žinoma, būtų išgėrusi net ir acto skonio vyną.

Antrą taurę mėgino gerti kur kas lėčiau. Sriūbtelėjusi vos porą gurkšnių, vėl pastatė taurę ant stalo ir iškvėpė.

— Ar diena buvo sunki? — paklausė Astrida.

— Sunkoka, — atsakė Julija.

Nors iš tikrųjų įvykių nebuvo daug.

Dviračiu ji nuvažiavo pakrante į šiaurę, iki gretimo Longviko kaimo ir ten papietavo. O paskui iš seno kiaušinių pardavėjo mažoje sodybėlėje išgirdo, kad jos sūnus Jensas buvęs nužudytas. Ne šiaip sau miręs ir seniai palaidotas, bet nužudytas.

— Sunkoka diena, — pakartojo Julija ir ištuštino antrą taurę vyno.

Vakar vakaras, kai Julija ruošėsi ir vėl viena nakvoti žvejybos pašiūrėje, buvo žvaigždėtas.

Tuščioje pakrantėje žvaigždės atrodė vieninteliai jos draugai. Mėnulis kybojo lyg pilkšva kaulo atplaišėlė rytuose, bet Julija, prieš užlipdama prie pašiūrės, pusvalandį stovėjo juodoje lyg anglis pakrantėje ir žiūrėjo į žvaigždes. Iš ten matėsi dar viena saugi šviesa: kiemo lempa prie Astridos namo anapus kelio. Kitos pakrante į kairę ir į dešinę išsibarsčiusių namų šviesos buvo tolimos ir veik tokios pat silpnos kaip ir žvaigždžių spindesys, bet Astridos skaisčiai šviečianti lempa rodė tamsoje esant ir kitų žmonių.

Julija užmigo neįprastai greitai ir ramiai ir po aštuonių valandų nubudo pailsėjusi, prižadinta krantan besidaužančių bangų — kone į tą patį taktą kaip jos pačios kvėpavimas.

Akmenuotas kraštovaizdis buvo ramus, ir ji, pravėrusi duris, pažvelgė į bangas negalvodama apie kaulų gabaliukus.

Ji užlipo prie Jerlofo trobos nusiprausti ir papusryčiauti, o vėliau, sukdama ratą aplink sklypą, už įrankių pašiūrės rado seną moterišką dviratį. Julija spėjo jį priklausant Lenai. Dviratis buvo aprūdijęs ir prastai suteptas, bet padangos pilnos.

Tada ji ir nusprendė važiuoti dviračiu į Longviką ir papietauti. Longvike ji pamėgins susirasti senuką, vardu Lambertas, ir atsiprašys už tai, kad prieš daugelį metų jam sudavė.

Pakrantės kelias į šiaurę buvo žvyruotas ir dulkėtas, pilnas gilių duobių, bet važiuoti dviračiu buvo galima. O kraštovaizdis, kaip visados, buvo nuostabiai gražus, su kalkyne iš dešinės ir spindinčiu vandeniu kairėje, keli metrai žemiau uolos skardžio. Važiuodama pro akmenų kirtyklą, Julija vengė žiūrėti į kitą jos galą — ji nenorėjo sužinoti, ar ten tebetelkšo kraujo klanai.

Tolesnė kelionė dviračiu buvo vienas malonumas: saulė švietė iš šono, o vėjas pūtė į nugarą.

Longvikas buvo už penkių kilometrų į šiaurę nuo Stenviko, tačiau didesnis ir visai kitokio tipo kaimas. Turėjo tikrą maudyklą su paplūdimiu, svečių uostą pramoginiams laivams, daugiau kooperatinių daugiabučių centre ir trobų gyvenviečių tiek prie šiaurinio, tiek prie pietinio kelio.

PARDUODAME SKLYPUS — buvo užrašyta ant lentelės kelio pakrašty. Longvike vis dar vyko statybos: užtvaros, ženklinimo kuolai ir naujai nutiesti žvyrkeliai bėgo per kalkynę ir baigėsi tarp didelių krovininių platformų su plastiku apgaubtomis čerpėmis ir impregnuotos medienos krūvomis.

Be abejo, buvo ir uosto viešbutis, tokio pat ilgio kaip paplūdimys, trijų aukštų, su dideliu restoranu.

Julija suvalgė restorane makaronų pietus kone apimta nostalgijos. Ji šoko šiame viešbutyje septinto dešimtmečio pradžioj. Kai Julija dar paauglė iš Stenviko dviračiu atvažiuodavo čia su kitais jaunuoliais, viešbutis buvo mažesnis, bet jau tuomet atrodė prašmatnus. Virš kranto stūksojo didžiulė medinė veranda, ir ten jie šokdavo iki vidurnakčio. Amerikietiškas ir angliškas rokas pakaitom su bangų ošimu tamsoje per pauzes tarp plokštelių. Prakaito, skutimosi losjono ir cigarečių kvapas. Julija čia, Longvike, išgėrė savo pirmąją vyno taurę ir kartais parsirasdavo namo pavėžėta tarškančiu mopedu. Visu greičiu be šalmo per tamsą, tvirtai įsitikinus, kad gyvenimas darysis vis fantastiškesnis.

Dabar veranda buvo nugriauta ir viešbutis perstatytas, įrengta didelės šviesios konferencijų patalpos ir savas plaukymo baseinas.

Po pietų Julija pradėjo skaityti iš Jerlofo gautą knygą „Elando nusikaltimai“. Skyriuje, pavadintame „Pasprukęs žudikas“, ji perskaitė apie Nilsą Kantą — apie tai, ką jis padarė kalkynėje vieną 1945 metų vasaros dieną, ir įvykių tęsinį.

Tad kas buvo tie du uniformuoti vyrai, kuriuos Nilsas Kantas taip šaltakraujiškai nužudė kalkynėje tą gražią dieną?

Galbūt vokiečių kareiviai, laimingai perplaukę Baltijos jūrą bėgdami nuo nuožmių kautynių Kurše, Latvijos vakariniame krante, Antrojo pasaulinio karo pabaigoj. Vokiečiai Kurše buvo apsupti Raudonosios armijos, ir išsigelbėti galėjai tik leisdamasis jūron kokia nors plaukiančia priemone. Rizika buvo didelė, vis dėlto tiek kareiviai, tiek civiliai tuo metu mėgindavo bėgti iš Baltijos šalių į Švediją.

Tačiau niekas negali tikrai žinoti. Mirę kareiviai neturėjo pasų nei jokių kitų dokumentų, įrodančių jų asmens tapatybę, ir buvo palaidoti bevardžiam kape.

Bet jie paliko daug pėdsakų. Nueidamas nuo dviejų kalkynėje gulinčių kūnų, Kantas nežinojo, kad tą patį rytą įlankoje maždaug už kilometro nuo Marneso buvo rastas nedidelis žaliai dažytas motorlaivis su rusišku pavadinimu.

Atvirame ir iš dalies vandens apsemtame laive tarp kitų daiktų buvo vokiški kareivių šalmai, keli tuzinai aprūdijusių konservų skardinių, naktinis puodas, nulaužtas irklas ir mažas indelis su Hitlerio asmeninio gydytojo daktaro Teodoro Morelio milteliais nuo rusiškų utėlių, pagamintais Berlyne specialiai vermachto kareiviams.

Atrastas laivas sukėlė smalsumą, — kaip ir visi neįprasti daiktai, pasirodantys Elando pakrantėse, — tad daugelis Marneso gyventojų dar prieš Kantą žinojo, kad jų apylinkėje esama svetimų žmonių. Kai kurie iš jų, ginkluoti ir neginkluoti, net išėjo ieškoti.

Nilsas Kantas nepalaidojo nužudytų kareivių, net jų nepridengė. Lavonai kalkynėje paprastai greitai pritraukia daugybę maitėdžių žvėrelių ir paukščių, jų peštynės dėl grobio matomos bei girdimos aplinkui dideliu nuotoliu.

Vadinasi, neaišku tik, kada kuris nors ieškotojų kalkynėje užeis negyvus kareivius.

Kai padavėja Longviko viešbučio restorane atėjo nunešti indų, Julija užvertė knygą ir mąsliai nužvelgė visiškai ištuštėjusį paplūdimį žemiau viešbučio.

Nilso Kanto istorija buvo įdomi, bet jis miręs ir palaidotas, o ji vis dar nežino, kodėl Jerlofui atrodė taip svarbu, kad ji šią istoriją perskaitytų.

— Aš galiu dabar susimokėti, — pasiūlė Julija padavėjai.

— Ačiū. Tuomet keturiasdešimt dvi kronos.

Ji buvo jauna, greičiausiai neturėjo nė dvidešimties metų ir, regis, jautė pasitenkinimą savo darbu.

— Ar restoranas veikia kiaurus metus? — paklausė Julija, duodama pinigus.

Ji stebėjosi, kad Longvike vis dar tiek daug žmonių, ypač uosto viešbutyje, nors jau ruduo.

— Nuo lapkričio iki kovo dirbame tik per šventes ir savaitgaliais, aptarnaujame konferencijas, — atsakė padavėja.

Ji paėmė pinigus ir atidariusi piniginę ant diržo išsitraukė kelias vienkrones.

— Grąžos nereikia, — pasakė Julija ir, metusi žvilgsnį į pilką vandenį už restorano lango, pridūrė: — Mane domina kitas dalykas... Gal žinot, ar čia, Longvike, esama tokio Lamberto? Lambertas, o pavardė baigiasi „son“... Svensonas, Nilsonas ar Karlsonas. Ar čia esama kokio Lamberto?

Padavėja tarsi susimąsčiusi papurtė galvą.

— Lamberto? Tokį vardą turėtum prisiminti, bet, man rodos, nesu girdėjusi.

Ji per daug jauna domėtis senesniais Longviko gyventojais, pamanė Julija. Linktelėjusi atsistojo, bet padavėja pridūrė:

— Paklauskit Gunarą. Gunarą Ljungerį. Jam priklauso viešbutis. Longvike jis pažįsta veik visus.

Atsigręžusi parodė ranka.

— Išeikit pro paradines duris ir į kairę, tada — tiesiai iki siaurojo viešbučio galo. Ten įsikūrus viešbučio kontora — jis turėtų dabar ten būti.

Julija padėkojo už patarimą ir išėjo iš restorano. Ji dar vieną dieną pietaudama išgėrė ledinio vandens, tai darėsi įpročiu. Buvo malonu išeiti į šaltą orą automobilių aikštelėje neapsvaigusia galva, nors galbūt raudonojo vyno teikiamos ramybės prireiktų, jei ji vėl pasimatytų su Lambertu...

Svensonu, Nilsonu ar Karlsonu.

Julija ranka persibraukė plaukus ir apėjo viešbučio pastatą. Siaurajame gale atrado medines duris su virtine įstaigų lentelių, ant viršutinės buvo užrašas: LONGVIKO KONFERENCIJŲ CENTRO AB. Pravėrusi duris įžengė į mažą priimamąjį su geltona kilimine grindų danga ir didžiulėmis žaliomis plastikinėmis gėlėmis.

Jai pasirodė, lyg būtų įžengusi į centrinio Geteborgo kontorą. Tolumoj skambėjo tyli muzika. Priimamajame sėdėjo jauna gerai apsitaisiusi moteris ir, palinkęs prie aptarnavimo stalo, stovėjo toks pat jaunas vyras baltais marškiniais. Abu pasižiūrėjo į Juliją, lyg ši būtų nutraukusi svarbų pokalbį, bet priėmėja pirmoji suspėjo ir jai nusišypsoti, ir pasisveikinti. Julija irgi jai nusišypsojo įsitempusi kaip visad, kai susitikdavo su naujais žmonėmis, ir pasiteiravo, kur galėtų rasti Gunarą Ljungerį.

— Gunarą? — paklausė priėmėja ir pažvelgė į vyrą prie aptarnavimo stalo. — Ar jis sugrįžo po pietų?

— O kaipgi, — atsakė vyras ir linktelėjo Julijai. — Eikit su manim, aš parodysiu kelią.

Julija nusekė paskui jį trumpu koridorium, kuris baigėsi iki pusės pravertom durim. Vyras pasibeldė ir tuo pat metu pastūmė duris.

— Tėte? — šūktelėjo. — Pas tave lankytoja.

— Štai kaip, — atsiliepė žemas vyriškas balsas. — Prašom.

Kontora nebuvo itin didelė, bet pro panoraminį langą vėrėsi fantastiškas pakrantės ir Baltijos jūros vaizdas. Prie rašomojo stalo sėdėjo aukštas vyras — viešbučio savininkas Gunaras Ljungeris pražilusia barzda ir vešliais žilais antakiais, spaudinėjantis tarškantį kalkuliatorių. Jis vilkėjo baltus marškinius ir kelnes su petnešomis, rudas švarkas kabėjo ant kėdės jam už nugaros. Ant stalo šalia kalkuliatoriaus gulėjo atverstas „Olands-Posten“ numeris, ir Ljungeris, regis, jį peržvelgė skaičiuodamas kalkuliatorium.

— Labas, — pasisveikino jis, mesdamas žvilgsnį į Juliją.

— Labas.

— Ar galėčiau kuo nors padėti?

Ljungeris nusišypsojo toliau sumuodamas kalkuliatorium.

— Aš turiu tik vieną klausimą, — atsakė Julija, žengdama mažą žingsnelį nuo durų. — Aš ieškau Lamberto.

— Lamberto?

— Lamberto iš Longviko... Man rodos, jis vardu Lambertas Karlsonas.

— Tuomet Lambertas Nilsonas. Kito Lamberto Longvike nėra.

— Kaip tik jis... jo pavardė Nilsonas, — greitai pasitaisė Julija.

— Bet Lamberto jau nebėra gyvo. Jis mirė prieš penkerius ar šešerius metus.

— Štai kaip.

Julija nusivylė, bet iš dalies tokio atsakymo ir tikėjosi. Lambertas atrodė senas dar aštuntajame dešimtmetyje, tą popietę, kai atlėkė mopedu išsiaiškinti, kas atsitiko jos sūnui.

— Jo jaunesnis brolis Svenas Ulofas, žinoma, dar gyvas, — pridūrė Ljungeris, mostelėdamas Julijai už nugaros. — Svenas Ulofas Nilsonas. Jis gyvena ant kalvos už picerijos, kur gyveno ir Lambertas. Svenas Ulofas pardavinėja kiaušinius, tad dairykitės namo su vištomis kieme.

— Ačiū.

— Jei ten eisit, perduokit Svenui Ulofui, kad dabar dar pigiau prisijungti prie komunalinio vandentiekio, — šypsodamas pasakė Ljungeris. — Visame Longvike jis vienintelis įsitikinęs, kad jo šulinys geriausias.

— Gerai.

— Ar jūs apsistosit pas mus? — dar paklausė Ljungeris.

— Ne, bet aš atvažiuodavau čia pašokti, kai buvau jauna... Gyvenu Stenvike. Vadinuosi Julija Davidson.

— Senojo Jerlofo giminaitė?

— Duktė.

— Štai kaip? Tuomet perduokit jam linkėjimų. Jis padarė mūsų restoranui keletą butelinių laivų. Mes norėtume daugiau.

— Perduosiu.

— Stenvike dabar puiku, ar ne? Tylu ir ramu, uždaryta akmenų kirtykla ir tuščios trobos. — Jis šyptelėjo. — Mes čia, žinoma, pasirinkom kitą kelią... plėstis ir investuoti į turizmą, golfą ir konferencijas. Mums atrodo, jog tai vienintelis būdas įkvėpti naują gyvybę šiaurės Elando pakrantės kaimams.

Julija linktelėjo kiek dvejodama.

— Atrodo, kad jums pavyko.

Ar ir Stenvikas turėtų investuoti į turizmą? — svarstė Julija, išėjusi iš viešbučio kontoros ir kirsdama vėjuotą automobilių stovėjimo aikštelę. Klausimas buvo be atsakymo, nes dabar Longvikas per daug išsiveržęs į priekį. Kokio nors pakrantės viešbučio ar picerijos Stenvike niekad neatsiras galimybių statyti. Didžiąją metų dalį kaimas ir toliau liks bemaž tuščias ir atgis tik porą mėnesių, atvažiavus vasarotojams, ir nieko nepakeisi.

Ji praėjo mažą degalinę prie uosto aikštės ir plačia kaimo gatve patraukė pro piceriją.

Gatvė pamažu sukosi į salos vidų, kildama į kalvą, ir vėjas atsigręžė jai į nugarą. Viršūnėje augo giraitė, už jos stovėjo žema mūrinė tvora, juosianti sodą su baltintu gyvenamuoju nameliu ir akmenine vištide, prie kurios šliejosi atitvertas kiemas.

Vištų nesimatė, bet prie vartelių ant medinės lentelės buvo užrašas: PARDUODAMI KIAUŠINIAI.

Pravėrusi vartelius Julija iškart atsidūrė ant netašytų klinčių plokščių. Eidama pro žaliai dažytą vandens siurblį prisiminė, ką pakrantės viešbutyje apie komunalinį vandentiekį sakė Gunaras Ljungeris.

Namo durys buvo užrakintos, bet Julija pamatė skambutį. Kai jį paspaudė, keletą akimirkų truko tyla, tada pasigirdo bildesys ir pagaliau atsidarė durys. Galvą iškišo senyvas vyras, liesas ir raukšlėtas, su retais žilais plaukais, užšukuotais ant viršugalvio.

— Labas, — pasisveikino jis.

— Labas, — atsakė Julija.

— Ar kiaušinių?

Vyriškis atrodė nutraukęs pietus, nes vis dar kramtė.

Julija linktelėjo. Žinoma, ji galėtų nusipirkti keletą kiaušinių.

— Ar jūs — Svenas Ulofas? — paklausė nejusdama įprastos nemalonios įtampos, apimančios kiekvieną sykį susitikus naują žmogų.

Galbūt jau ima priprasti prie susitikimų su nepažįstamais žmonėmis čia, Elande.

— Be abejo, — atsakė vyras ir įsispyrė į didžiulius juodus guminius batus, stovinčius prie durų. — Kiek reikia?

— Na... šešių galbūt užteks.

Svenas Ulofas Nilsonas išėjo iš namo; prieš užsidarant durims, už jo nugaros be garso lyg anglies juodumo šešėlis išsėlino katė. Ji nesiteikė žvilgtelti į Juliją.

— Aš atnešiu.

— Gerai, — sutiko Julija, bet Svenui Ulofui pasukus prie mažutės vištidės, nusekė iš paskos.

Jam atidarius žalias duris ir užlipus ant plūktinės aslos, ji pasiliko prieangėlyje kitapus slenksčio, kur nebuvo vištų, tik kelios dešimtys dėklų su baltais kiaušiniais ant staliuko.

— Aš parinksiu šviežių, — pasiūlė Svenas Ulofas ir pravėręs išgverusias nedažytas duris, įėjo pas vištas.

Julija užuodė paukščių kvapą ir išvydo pasieniais niūksančias medines laktas, bet daugiau beveik nieko neįžvelgė: vištidėje lempa nedegė, buvo kone visiškai tamsu. Oras viduje buvo dulkinas ir šiltas.

— Kiek turit vištų?

— Šiuo metu nedaug. Apie penkias dešimtis... matysim, ar ilgai jas išlaikysiu.

Vištidėje pasigirdo atsargus kvakšėjimas.

— Girdėjau, kad Lambertas mirė.

— Ką... Lambertas? Taip, mirė aštuoniasdešimt septynerių, — iš tamsos atsiliepė Svenas Ulofas.

Ji nesuprato, kodėl jis neužsidega šviesos, bet galbūt perdegusi lemputė.

— Vieną kartą buvau susitikusi su Lambertu, — pasakė Julija. — Prieš daug metų.

— Štai kaip? Ten kažkas matyti.

Jis neatrodė itin susidomėjęs istorija apie savo mirusį brolį, bet Julijai neliko nieko kito, kaip ją tęsti.

— Tai buvo Stenvike, kur gyvenu.

— Štai kaip.

Julija žengė per slenkstį į tamsą, pas jį. Oras atrodė dulkinas ir priplėkęs. Ji girdėjo, kaip pasieniais nervingai sujudo vištos, bet neįžiūrėjo, jos vaikšto laisvos ar tupi narvuose.

— Mano motina Ela paskambino Lambertui, nes mums reikėjo... Reikėjo padėti surasti dingusį žmogų. Jis buvo dingęs prieš trejetą dienų ir niekur nepalikęs jokių pėdsakų. Tuomet Ela prakalbo apie Lambertą... Ji sakė, kad Lambertas moka surasti daiktus. Apie jo gabumus sklido gandai.

— Ela Davidson? — paklausė Svenas Ulofas.

— Taip. Ji paskambino, ir Lambertas jau kitą dieną atlėkė iš Longviko senu mopedu su priekaba.

— Taip, jis mielai padėdavo, — pasakė Svenas Ulofas, kuris dabar matėsi tarsi šešėlis. Jo žemas balsas vos perrėkė duslų vištų kvaksėjimą. — Lambertas atrasdavo daiktus. Susapnuodavo juos, paskui surasdavo. Su lazdyno rykštele žmonėms atrasdavo ir vandenį. Tai buvo vertinama.

Julija linktelėjo.

— Jis atsivežė savo pagalvę. Norėjo permiegoti Jenso kambary tarp jo daiktų. Ir mes jam leidom.

— Taip, jam tai buvo įprasta. Jis matydavo daiktus sapnuodamas. Skenduolius ir dingusius daiktus. Ir būsimus įvykius. Susapnavo savo mirtį iki jos likus kelioms savaitėms. Sakė, kad tai greit atsitiksią lovoje jo paties kambaryje pusę trijų nakties, kad sustosianti širdis, o greitoji nespėsianti atvykti.

— Bet ar visad jam pavykdavo? Ar viskas pasitvirtindavo?

— Ne visad. Kartais nieko nesusapnuodavo. Arba neprisimindavo sapno... juk kartais taip būna. Ir jokių vardų nesužinodavo, jo sapnuose visi būdavo bevardžiai.

— Bet kai ką nors pamatydavo? Ar visad pasitvirtindavo?

— Beveik visad. Žmonės juo pasitikėjo.

Julija žengė į priekį. Ji turėjo papasakoti.

— Tą vakarą, kai atvažiavo jūsų brolis, aš buvau nemiegojusi tris paras, — pasakė tyliai. — Bet ir tą naktį negalėjau užmigti. Aš girdėjau, kaip jis atsigulė berniukiškoje lovelėje Jenso kambary. Jam pajudėjus sugirgždėdavo spyruoklės. Paskui pasidarė tylu, bet aš vis tiek negalėjau užmigti... Kai septintą ryto jis pabudo ir atsikėlė, aš laukiau jo sėdėdama virtuvėje.

Aplink ją neramiai kvakšėjo vištos, bet Svenas Ulofas nieko nesakė.

— Lambertas susapnavo mano sūnų, — toliau kalbėjo Julija. — Supratau iš jo žvilgsnio, kai atėjo į virtuvę po pažasčia pasikišęs savo pagalvę. Jis pasižiūrėjo į mane ir, kai aš paklausiau, patvirtino tikrai sapnavęs Jensą. Atrodė nuliūdęs... Esu tikra, kad jis ketino man papasakoti daugiau, bet aš nepajėgiau klausytis. Aš trenkiau jam ir surikau, kad išsinešdintų. Mano tėvas Jerlofas palydėjo jį iki mopedo prie vartelių, o aš stovėjau virtuvėje verkdama ir girdėjau, kaip jis nuvažiavo. — Ji padarė pauzę ir atsiduso. — Tai buvo vienintelis mano susitikimas su Lambertu. Deja.

Vištidėje stojo tyla.

— Tas berniukas... — tamsoje tarė Svenas Ulofas. — Ar tai buvo tas baisus įvykis?.. Berniukas, pradingęs Stenvike?

— Tai buvo mano sūnus Jensas, — tyliai atsakė Julija, baisiai trokšdama raudonojo vyno. — Jis vis dar nesurastas.

Svenas Ulofas daugiau nieko nepasakė.

— Aš norėčiau sužinoti... Ar Lambertas kada nors kalbėjo apie tai, ką susapnavo tą naktį?

— Čia penki kiaušiniai, — pasigirdo balsas iš tamsos. — Daugiau nerandu.

Julija suprato jį neketinant atsakinėti į klausimus.

Ji iškvėpė, sunkiai ir giliai atsidusdama.

— Aš nieko neturiu, — sušnabždėjo. — Nieko neturiu.

Jos akys pamažu ėmė priprasti prie tamsos, ir ji pamatė, kad Svenas Ulofas stovi sustingęs vidury vištidės ir žiūri į ją spausdamas prie krūtinės penkis kiaušinius.

— Lambertas turėjo ką nors papasakoti, Svenai Ulofai. Turėjo kada nors jums pasakyti, ką susapnavo tą naktį. Ar nepasakė?

Svenas Ulofas kostelėjo.

— Jis kalbėjo apie berniuką tik vieną kartą.

Dabar Julija nutilo. Sulaikė kvapą.

— Jis perskaitė „Olands-Posten“ straipsnį, — pasakė Svenas Ulofas. — Po to įvykio galbūt buvo praėję penkeri metai. Mes skaitėm laikraštį pusryčiaudami. Bet jame nebuvo nieko naujo.

— Niekad nebūdavo, — pavargusiu balsu tarė Julija. — Niekad nebūdavo jokių naujienų, bet laikraščiai vis tiek rašydavo.

— Mes sėdėjom prie virtuvės stalo, ir aš pirmas perskaičiau laikraštį. Paskui skaitė Lambertas. Pamatęs jį skaitant apie berniuką, paklausiau, ką jis mano. Ir tada Lambertas nuleido laikraštį ir pasakė, kad berniukas negyvas.

Julija užsimerkė. Tyliai linktelėjo.

— Sąsiauryje?

— Ne. Lambertas pasakė, kad tai įvyko kalkynėje. Jis nužudytas kalkynėje.

— Nužudytas. — Julijos oda pašiurpo nuo ledinio šalčio.

— Tai padarė vyras. Tą pačią dieną, kai berniukas pradingo, jį nužudė kupinas neapykantos vyras. Paskui užkasė jį šalia akmenų tvoros.

Vėl stojo tyla. Kažkur pasieny viena višta nervingai suplasnojo sparnais.

— Daugiau Lambertas nieko nepasakė. Nei apie berniuką, nei apie vyrą.

Jokių vardų, pamanė Julija. Lamberto sapnuose visi būdavo bevardžiai.

Svenas Ulofas vėl sujudo. Jis išėjo iš vištyno su penkiais kiaušiniais glėbyje ir išgąstingai pasižiūrėjo į Juliją lyg bijodamas, kad Julija netrenktų ir jam.

Julija iškvėpė.

— Dabar žinau. Ačiū.

— Ar dėklo reikia? — paklausė Svenas Ulofas.

Julija žinojo.

Ji galėjo mėginti save įtikinti, kad Lambertas klydo ar kad jo brolis tik išsigalvojo, bet tai buvo beprasmiška. Ji žinojo.

Grįždama iš Longviko sustojo ant kelio virš tuščios pakrantės, pasižiūrėjo į apačioj putojantį vandenį ir ilgai verkė.

Ji žinojo, ir šis žinojimas buvo baisus. Lyg nuo Jenso dingimo būtų praėjusios vos kelios dienos, lyg visos vidinės žaizdos tebekraujuotų. Dabar ji pradėjo įsileisti širdin jį mirusį, įsileisti po gabalėlį. Tai turi įvykti pamažu, kad liūdesys jos nepaskandintų.

Jensas miręs.

Ji tai žinojo. Bet vis tiek norėjo vėl pamatyti savo sūnų, pamatyti jo kūną. Jei to nepavyktų, vis dėlto ji norėtų sužinoti, kas jam atsitiko. Dėl to ji čia atvyko.

Ašaros nudžiūvo vėjyje. Po valandėlės Julija vėl užsėdo ant dviračio ir iš lėto nuvažiavo toliau.

Prie akmenų kirtyklos susidūrė su šunį vedžiojančia Astrida, ir ši parsivedė ją vakarienės — nei žodžiu, nei žvilgsniu neužsimindama apie paraudusias nuo ašarų jos akis.

Astrida pavaišino kiaulienos kotletais, virtom bulvėm ir raudonuoju vynu. Julija gerokai užvalgė ir dar daugiau išgėrė, daugiau, nei derėjo. Bet po trijų taurių vyno mintis, kad Jensas seniai miręs, nebebuvo tokia įkyri, juto ją tik kaip maudesį krūtinėje. Juk niekad nebuvo jokios vilties po to, kai pirmosios dienos praėjo be jokių gyvybės ženklų. Jokios vilties...

— Vadinasi, šiandien buvai Longvike? — paklausė Astrida.

Julijos mintys nutrūko, ji linktelėjo.

— Taip. O vakar buvau Marnese, — greitai atsakė bėgdama nuo minties apie Longviką ir pranašingus Lamberto Nilsono sapnus.

— Ar ten kas nors atsitiko? — paklausė Astrida ir pripylė Julijos taurę.

— Ne kažkas. Buvau kapinėse, mačiau Nilso Kanto kapą. Jerlofui atrodė, kad turėčiau jį pamatyti.

— Tą kapą, taigi. — Astrida pakėlė savo taurę.

— Mane domina vienas dalykas. Galbūt jūs negalėsit atsakyti, bet tie vokiečių kareiviai, kuriuos Nilsas Kantas nužudė kalkynėje... Ar daug jų atkako į Elandą?

— Mano žiniomis, nedaug. Gal kokiam šimtui bėgančiųjų nuo karo Baltijos šalyse pavyko gyviems nusigauti į Švediją, bet dauguma jų išsilaipino Smolando pakrantėje. Žinoma, jie norėjo grįžti namo ar toliau keliauti Vokietijon. Bet Švedijos vyriausybė bijojo Stalino ir išsiuntė juos atgal į Sovietų Sąjungą. Tikrai bailus poelgis. Bet tu apie tai tikriausiai esi skaičius?

— Taip, truputį... bet tai buvo seniai, — atsakė Julija.

Ji neaiškiai prisiminė mokyklos laikais skaičiusi apie karo pabėgėlius iš Rusijos, bet tuomet Švedijos ar Elando istorija ją ne itin domino.

— Ką dar veikei Marnese? — paklausė Astrida.

— Na... papietavau su policininku Lenartu Henriksonu.

— Štai kaip. Malonus vyras. Gana stilingas.

Julija linktelėjo.

— Ar su Lenartu kalbėjot apie Nilsą Kantą?

Julija papurtė galvą, paskui pagalvojusi tarė:

— Taip, tikriausiai paminėjau, kad buvau prie Kanto kapo. Bet daugiau apie tai nekalbėjom.

— Geriausia Lenartui jo daugiau neminėti. Jam tai nelabai patinka.

— Nepatinka? Kodėl?

— Sena istorija, — atsakė Astrida ir gurkštelėjo vyno. — Lenartas yra Kurto Henriksono sūnus.

Ji rimtai pasižiūrėjo į Juliją lyg viską paaiškinusi.

Bet Julija tik pakratė galvą nieko nesuprasdama.

— Kieno?

— Marneso policininko, — paaiškino Astrida. — Arba kaimo prokuroro, kaip vadinosi tuo metu.

— Ir ką jis padarė?

— Kaip tik jis turėjo sugauti Nilsą Kantą, nušovusį vokiečius.

Elandas, 1945 m. gegužė

Nilsas Kantas pjūklu pjauna savo šautuvą.

Jis stovi palinkęs karštoje malkinėje, kur beržinės pliauskos rietuvėmis sukrautos iki stogo. Malkos, regis, bet kada gali pasileisti jam ant galvos. Ant plačios trinkos guli jo „Husqvarna“, o vamzdis kone visai nupjautas. Pusbačiu apautą kairę koją uždėjęs ant šautuvo buožės, abiem rankom jis traukioja lankinį pjūklą. Iš lėto, bet atkakliai pjauna vamzdį, retkartėm nuvydamas muses, zirziančias malkinėje ir visą laiką bandančias atsitūpti ant jo prakaituoto veido.

Kieme viešpatauja mirtina tyla. Motina Vera tebėra virtuvėje ir krauna jam kuprinę. Artėjančios vasaros oras pritvinkęs įtempto laukimo.

Nilsas pjauna ir pjauna, ir pagaliau pjūklo dantys perkanda paskutinį plieno milimetrą, o atsiskyręs vamzdžio gabalas žvangteli ant akmeninių grindų.

Jis pakelia nuopjovą, įgrūda į plyšį netoli rietuvės dugno ir padeda pjūklą ant trinkos. Išsitraukęs iš kišenės du šratinius šovinius, užtaiso ginklą.

Tada išeina iš malkinės ir pasistato šautuvą šešėlyje prie įėjimo.

Jis pasiruošęs.

Nuo šūvių kalkynėje praėjusios keturios dienos, ir dabar Stenvike visi žino, kas atsitiko. RASTI NEGYVI VOKIEČIŲ KAREIVIAI, NUŽUDYTI ŠRATINIU ŠAUTUVU — atspausdinta vakarykščio „Olands-Posten“ pirmame puslapyje. Antraštės tokio pat stambumo kaip prieš trejus metus iš lėktuvų už Borgholmo subombardavus pakrantės mišką.

Antraštės meluoja — Nilsas nieko nenužudė. Jis pateko į susišaudymą su dviem kareiviais ir galiausiai laimėjo.

Bet galbūt ne visiems taip atrodo. Nilsas, padaręs išimtį, vakare nusileido į kaimą, keliu praėjo pro malūną susidurdamas su tyliais malūnininkų žvilgsniais. Jis nieko jiems nepasakė, bet žino juos šnekantis jam už nugaros. Girdai eina. Ir istorijos apie tai, kas atsitiko kalkynėje, sklinda lyg ratilai vandenyje, įmetus akmenį.

Jis įeina į namą.

Motina Vera stovi prie virtuvės stalo tyli ir nejudėdama, atsukusi jam nugarą, ir žiūri pro langą į kalkynę. Jis mato, kad jos siauri pečiai po pilka palaidinuke įsitempę iš nerimo ir širdperšos.

Paties Nilso būgštavimai tokie pat bežodžiai.

— Galbūt jau metas, — taria jis.

Ji tik linkteli neatsigręždama. Prikrauta kuprinė ir nedidelis lagaminas stovi ant stalo šalia, ir Nilsas prieina jų pasiimti. Jam bemaž nepakeliamai sunku skirtis; jei pamėgintų dar ką nors pasakyti, balsas taptų ašaringas — tad jis tik nueina.

— Tu sugrįši, Nilsai, — kimiai taria motina jam už nugaros.

Jis linkteli, nors ji to ir nemato, pasiima nuo skrybėlių lentynos savo mėlyną kepurę. Kepurėj paslėpta jo varinė gertuvė, pilna konjako. Įgrūda ją kuprinėn.

— Metas, — tyliai pasako.

Kuprinėj jis turi piniginę su savais kelionpinigiais ir dar dvidešimt didelių motinos duotų standžiai susuktų banknotų užpakalinėje kelnių kišenėje.

Prie durų atsigręžia. Motina stovi virtuvėje pasisukusi profiliu, bet ir toliau į jį nežiūri. Galbūt nepajėgia. Jos rankos sunertos ant pilvo, ilgi balti nagai drasko delnus, sukąsti žandikauliai dreba.

— Aš myliu motiną. Grįšiu, — pažada Nilsas.

Paskui greitai išeina pro duris ir akmeniniais laiptais nulipa į sodą. Sustoja tik prie malkinės pasiimti šautuvo, tada apsuka namą ir pradingsta tarp uosių.

Nilsas žino, kaip išeiti iš kaimo nematomam, ir dabar savo žinias pritaiko. Susilenkęs sliūkina karvių takais, per tankius nuo kaimo kelio gerokai nutolusius krūmus, perlipa kerpėtas akmenų tvoras, kartais sustodamas pasiklausyti šnabždesių, girdimų pro vabzdžių zvimbesį žolėje.

Jis išnyra saulės užlietoje kalkynėje į pietryčius nuo kaimo niekieno nepastebėtas.

Čia pavojus nebegresia: Nilsas kalkynėje orientuojasi geriau už kitus ir per žolę juda sparčiai ir lengvai. Jis gali bet ką pastebėti pirma, nei pats bus pastebėtas. Pluošia kone tiesiai į saulę, plačiu lanku apsukdamas tą vietą, kur susitiko vokiečius. Nenori pamatyti, kūnai tebeguli ar nuvežti. Nenori apie juos nė pagalvoti, nes kaip tik dėl jų dabar priverstas išsiskirti su motina.

Mirę kareiviai kuriam laikui išvaro jį iš namų.

— Tau reikėtų pasislėpti, — pasakė motina aną vakarą. — Marnese tu įsėsi į Borgholmo traukinį, o paskui „Svėjos“ laivu persikelsi į Smolandą. Dėdė Augustas sutiks tave Kalmare, ir ten darysi taip, kaip jis sakys, — ir dėkodamas jam nusiimsi kepurę. Daugiau su niekuo nesišnekėk ir grįžk į Elandą tik tada, kai čia viskas nurims. Bet taip atsitiks, Nilsai, jei išlauksim.

Staiga jam pasirodo, kad už nugaros kažkas dusliai suriko. Jis sustoja, bet daugiau nieko negirdėti. Nilsas ima atsargiau eiti tarp kadagių, bet per daug lėtinti žingsnių negali. Traukinys nelaukia.

Po poros kilometrų pasiekia žvyruotą plentą. Iš pietų pusės artėja vežimas, ir jis greitai neria į griovį. Bet vežimą traukia vienišas arklys nuleista galva ir kai galų gale atkinkuoja, Nilsas jau toli atsiplėšęs nuo kelio.

Dabar jis stovi bemaž salos vidury ir susimąsto apie tai, ką perskaitė laikraštyje: manoma, kad kaip tik šiuo keliu maždaug prieš savaitę atsėlino vokiečių kareiviai, kai sustojus varikliui jų laivelį bangos priplakė prie kranto į pietus nuo Marneso.

Jam nereikėtų apie juos galvoti, bet akimirką prisimena dėžutę su brangakmeniais, kurią paėmė iš kareivių, ir regi save užkasantį ją giliai po akmenų krūsnim. Pastarosiomis dienomis, kai abu su motina daugiausia laikėsi namie, jis keletą kartų vos jai nepasipasakojo apie savo karo grobį, bet kažkas priversdavo patylėti. Jis papasakos, iškas ir parodys motinai lobį, bet ketina palaukti, kol vėl parsiras namo.

Įveikus dar dvidešimties minučių kelią, priešais jį iškyla geležinkelio pylimas. Tarp Biodos ir Borgholmo eina siaurukas, ir Nilsas, pasukęs į šiaurę, ima žingsniuoti šalia bėgių Marneso stoties link. Dviaukštė medinė stotis lyg vienišas privatus namas stovi kiek įpiečiau nuo gyvenvietės. Tai jungtinė pašto ir traukinių stotis, ir jis pamato šį pastatą tuo pat metu, kai prieš akis dvi geležinkelio vėžės pasidalija į keturias.

Bėgių kelias tuščias. Jo traukinys dar neatvykęs.

Nilsas yra iki tol tris kartus važiavęs į Bornholmą ir atgal ir žino, kaip elgiasi keleivis. Jis įeina į stotį, kur viešpatauja tyla ir ramybė, ir prie kasos langelio nusiperka paprastą bilietą iki miesto.

Rūsti akiniuota moteris už grotelių dirsteli į jį ir greitai nuleidžia akis į rašomąjį stalą, kad išrašytų traukinio bilietą. Jos plieninė plunksna skrebena popierių.

Nilsas įtemptai laukia, jaučiasi stebimas ir apsidairo. Laukiamojoje salėje ant medinių suolų sėdi pustuzinis keleivių, daugiausia vyrai tvarkingai užsagstytomis eilutėmis. Jie laukia vieni ar po kelis, kai kurie šalia pasistatę juodus odinius lagaminus. Nilsas vienintelis turi ir kuprinę, ir lagaminą.

— Prašom. Paskutinis vagonas, trečias numeris.

Nilsas gauna bilietą, sumoka ir išeina į peroną užsimetęs ant peties kuprinę ir laikydamas rankoje lagaminą. Vos po kelių minučių suūkia ir pamažu atpūškuoja garvežys, tempiantis tris raudonai dažytus medinius vagonus.

Milžiniška jėga slypi rūkstančiame garvežyje, kai šis sulėtina greitį, įjungęs gergždžiančius stabdžius, ir sustoja priešais stotį.

Nilsas įlipa į paskutinį vagoną. Stoties viršininkas kažką surinka jam už nugaros, atsidaro stoties durys ir į peroną išeina kiti keleiviai.

Ant paskutinio laiptelio Nilsas atsigręžęs tyliai į juos įsistebeilija, ir jie pasirenka kitus vagonus.

Vagonas tamsus ir visiškai tuščias. Užsikėlęs lagaminą ant lentynos, Nilsas atsisėda ant oda aptrauktos sėdynės prie lango su vaizdu į kalkynę ir šalia pasideda kuprinę. Sunkiai ir stipriai trūktelėjęs, traukinys ima riedėti. Nilsas užsimerkia ir atsikvepia.

Dusliai šnypšdamas traukinys vėl sustoja.

Nilsas atsimerkęs laukia. Vagone jis vis dar vienas.

Praeina viena, dvi minutės. Ar kas nors sugedo?

Lauke kažkas šūkteli, ir pagaliau jis pajunta, kad traukinys vėl ima riedėti. Dabar traukinys pamažu įsibėgėja ir Nilsas mato, kaip pro langą praslysta ir išnyksta stoties pastatas. Pro langų plyšius pūsčioja vėsus vėjas, primenantis Stenviko pakrantės brizą.

Nilso pečiai palengva suglemba. Jis uždeda ranką ant kuprinės, pradaro ją ir atsilošia. Traukinys vis greitėja. Sirena ūkia.

Staiga jo vagono durys prasiveria.

Nilsas pasuka galvą.

Įeina aukštas vyras, dėvintis uniforminę kepurę ir juodą policininko švarką spindinčiomis sagomis. Įdėmiai pasižiūri į Nilsą.

— Nilsas Kantas iš Stenviko, — ištaria rimtu veidu.

Tai joks klausimas, bet Nilsas automatiškai linkteli.

Jis sėdi lyg prikaltas ir jaučia, kaip traukinys lekia per kalkynę. Už lango žalsvai rudas kraštovaizdis, mėlynas dangus. Nilsas norėtų sustabdyti traukinį ir iššokti, norėtų grįžti į kalkynę. Bet greitis dabar didelis, bėgiai dunda ir švilpia vėjas.

— Gerai.

Uniformuotas vyras sunkiai atsisėda ant sėdynės šalia Nilso, taip arti, kad jų keliai kone liečiasi. Vyras pasitaiso švarką, kruopščiai užsagstytą nepaisant karščio. Jo kakta po kepurės graižu prakaituota. Nilsas jį lyg ir atpažįsta. Henriksonas. Marneso kaimo prokuroras.

— Nilsai, — kreipiasi Henriksonas, lyg jie būtų pažįstami, — ar važiuoji į Borgholmą?

Nilsas iš lėto linkteli.

— Ar žadi ten ką nors aplankyti? — klausia Henriksonas.

Nilsas papurto galvą.

— Tai ką ten darysi?

Nilsas neatsako.

Prokuroras pasuka galvą ir pasižiūri pro langą.

— Šiaip ar taip, galim keliauti kartu. Per tą laiką šnektelsim.

Nilsas nieko nesako.

Prokuroras kalba toliau:

— Kai man pranešė, kad tu irgi važiuosi, aš paprašiau truputį vėliau išleisti traukinį, kad spėčiau ateiti į stotį ir kartu keliauti. — Jis vėl atkreipia žvilgsnį į Nilsą. — Supranti, aš labai norėjau su tavim pasikalbėti apie tavo ilgus pasivaikščiojimus po kalkynę...

Traukinys palengva vėl ima riedėti lėčiau, artėdamas prie kažkurios stotelės tarp Marneso ir Borgholmo. Pro Nilso langą praslysta obelų sodo apsupta medinė trobelė. Jis tarytum užuodžia blynų kvapą: išvakarėse motina jį pavaišino šviežiai keptais blynais su smulkiu cukrum.

Nilsas pasižiūri į prokurorą.

— Apie kalkynę... nėr ko postringauti.

— Vis dėlto aš manau kitaip. — Kaimo prokuroras išsitraukia iš kišenės nosinę. — Nilsai, aš manau, kad vertėtų apie ją pasikalbėti, ir daugelis man pritaria. Ylos maiše nepaslėpsi.

Žiūrėdamas Nilsui į akis, prokuroras pamažu nusišluosto nuo veido prakaitą. Tada pasilenkia.

— Pastarosiomis dienomis į mus kreipėsi keletas Stenviko gyventojų. Jie sakė, kad jei norime sužinoti, kas kalkynėje šaudė šratiniu šautuvu, turime pasikalbėti su tavim, Nilsai.

Nilsas regi vaizduotėje du negyvus kareivius, gulinčius kalkynėje, regi jų spoksančias akis.

— Ne, — taria Nilsas ir papurto galvą.

Ausyse jam ūžia. Traukinys stabdomas.

— Nilsai, ar tu kalkynėje sutikai užsieniečių? — klausia kaimo prokuroras, kišdamas nosinę kišenėn.

Lengvai trūktelėjęs vagonus, traukinys sustoja. Praėjus vos pusei minutės, vėl ima riedėti.

— Tikriausiai sutikai?

Prokuroras visą laiką žiūri į Nilsą laukdamas atsakymo. Jo atkaklus žvilgsnis Nilsui degina veidą.

— Mes radom lavonus, Nilsai. Ar tu juos nušovei?

— Aš nieko nepadariau, — sušnabžda Nilsas, pirštais praskleisdamas kuprinę.

— Ką pasakei? Ką ten turi?

Nilsas neatsako.

Vėl ima dunksėti bėgiai, suūkia sirena, jo pirštai dreba vis giliau rausdamiesi kuprinėje, ši pavirsta ant šono prasiskleidusi jo pusėn. Kairė ranka grabalioja tarp drabužių ir kitų daiktų.

Prokuroras kilsteli nuo sėdynės, galbūt ir jis jau supranta, kad kažkas atsitiks.

Traukinio sirena išgąstingai suūkia.

— Nilsai, ką tu turi...

Nilso pirštai kuprinėje stipriai sugniaužia šratinio šautuvo nuopjovą. Jis paspaudžia gaiduką, ir šautuvas pašoka tarp drabužių.

Pirmas šūvis perdreskia kuprinės dugną, ir šratų kruša praplėšia sėdynę šalia prokuroro. Šipuliai siūbteli į lubas.

Prokuroras nuo trenksmo krūpteli, bet nemėgina apsisaugoti.

Jam nėra kur slėptis.

Nilsas greitai stveria kuprinės draiskanas ir vėl paspaudžia gaiduką nežiūrėdamas, kur šauna. Kuprinė išlaksto į skutus.

Antras šūvis kliudo prokurorą. Jo kūnas taip stipriai bloškiamas į sieną, kad ši sutreška, ir, sunkiai pavirtęs ant šono, prokuroras nusirita per peršautą sėdynę ir trinkteli ant vagono grindų.

Bėgiai dunda, traukinys lekia kalkyne.

Prokuroras guli ant grindų prie Nilso kojų silpnai trūkčiojančiom rankom. Nilsas tebelaiko suspaudęs šautuvą, bet paleidžia kuprinės liekanas ir sverdėdamas atsistoja.

Po velnių.

„Tu įsėsi į Borgholmo traukinį“, — girdi galvoje motinos žodžius.

Dabar jos planas žlugęs.

Nilsas įdėmiai apsidairo ir mato pro langą bėgantį kraštovaizdį.

Ten vis dar plyti kalkynė ir šviečia saulė.

Jis apverčia kuprinę, iš jos iškrinta sudraskyti ir paraku dvokiantys drabužiai: kojinės, kelnės, vilnonis megztinis. Bet pačiame dugne glūdi maišelis sviestinių tąsiukų, o piniginė ir varinė gertuvė su konjaku taip pat sveikos. Jis ištraukia gertuvę ir, greitai gurkštelėjęs konjako, įsikiša į užpakalinę kišenę. Pasijunta geriau.

Pinigai, megztinis, gertuvė, šautuvas ir sviestiniai tąsiukai. Daugiau nieko negalima pasiimti. Kuprinę su drabužiais reikia palikti.

Nilsas perlipa sustingusį prokuroro kūną, praveria duris ir išeina į bildantį tambūrą.

Traukinys rieda per kalkynę. Į veidą pučia priešinis vėjas, jis prisimerkia. Pro langą pažvelgia į gretimą vagoną, ten nugara į jį sėdi vyras juoda skrybėle, kinkuojantis į traukinio taktą. Šratinio šautuvo šūvius nuslopino drabužiai kuprinėje — garvežys pūškuoja bėgiais, regis, niekas nieko neišgirdo.

Nilsas atidaro šonines traukinio duris, užuodžia kalkynės žolynų kvapą ir mato po kojomis lyg pilkšvą upę bėgantį geležinkelio pylimo žvyrą. Jis nulipa ant žemutinio laiptelio, pasižiūri, ar pylimas priešais tuščias, ir šoka.

Jis mėgina skriedamas oru nutūpti ant sulenktų kojų, bet smūgis atplėšia pėdas. Traukinio ratai bilda, pasaulis sukasi. Jis bloškiamas į žemę, smarkiai susimuša kaktą ir visas įsitempia iš siaubo žūti po traukiniu. Bet geležinkelio pylimas jį nustumia.

Pakėlęs galvą regi nuriedantį traukinį, regi paskutinį vagoną, kurį ką tik paliko, vis mažėjant ir mažėjant.

Traukinys pranyksta tolumoj. Visi garsai nutyla.

Jam pasisekė.

Palengva atsistoja ir apsidairo. Jis vėl sugrįžo į kalkynę tebelaikydamas šratinį šautuvą.

Nematyti jokių namų, jokių žmonių. Tik amžina žolė ir žydras dangus.

Nilsas laisvas.

Nė karto neatsigręžęs į geležinkelio bėgius, nudrožia per kalkynę salos vakarinio kranto linkui.

Nilsas laisvas ir dabar jam reikia dingti.

Jis jau pradingęs. 14

— Tai buvo prieblandos istorija, — tyliai ištarė Astrida. Kai ji baigė pasakoti apie Nilsą Kantą, vyno butelis buvo tuščias. Už virtuvės lango pamažu išnyko saulės žara, palikusi tik siaurą raudoną brūkšnį ties horizontu.

— Vadinasi, policininkas traukiny... mirė? — paklausė Julija.

— Jis gulėjo negyvas, kai jį atrado į vagoną įėjęs konduktorius. Peršauta krūtine.

— Lenarto tėvas?

Astrida linktelėjo.

— Kai šitai atsitiko, Lenartas tikriausiai buvo aštuonerių ar devynerių metų, tad galbūt nedaug prisimena, — pasakė ji ir pridūrė: — Bet, matyt, jį tai paveikė... Žinau, kad jis niekad nenori kalbėti apie tėvo mirties aplinkybes.

Julija nudelbė akis į savo vyno taurę.

— Suprantu, kodėl jis nenorėjo kalbėti ir apie Nilsą Kantą, — tarė Julija, pro vyno svaigulį jusdama įsižiebiantį solidarumą su Marneso policininku: jis prarado tėvą, ji — sūnų.

— Taip. Ir jam dar sunkiau klausytis gandų, kad Nilsas Kantas vis dar gyvas.

Julija pakėlė į ją akis.

— Kas taip kalba?

— Ar nesi girdėjusi?

— Ne. Bet aš mačiau Kanto kapą Marnese. Ten stovi paminklas su metais ir...

— Juk nedaugelis beprisimena Nilsą Kantą, bet tie, kurie prisimena, seni žmonės... Kai kas mano, kad iš užsienio parvežtam karste buvo tik akmuo.

— Ar Jerlofas irgi taip mano? — paklausė Julija.

— Jis šito niekad nesakė. Bent aš negirdėjau. Juk jis senas jūrų kapitonas, tad veikiausiai niekad netikėjo gandais. Ir visos šitos šnekos apie Nilsą... tėra gandai ir paskalos. Kai kurie tvirtina matę Nilsą Kantą rudens migloje stovint prie plento ir žiūrint į automobilius — barzdotą ir žilą... o kiti jį matę vaikščiojantį po kalkynę, kaip kad vaikščiodavo būdamas jaunas, ar vasarą žmonių spūstyje Borgholme. — Astrida krestelėjo galvą. — Man pačiai akyse jis nė sykio nešmėstelėjo. Turbūt yra miręs.

Paėmusi taures, ji pakilo nuo virtuvės stalo. Julija tebesėdėjo svarstydama, ar ji dabar Stenvike šitaip sėdėtų ir šnekėtųsi su savo motina Ela, jei ši būtų gyva. Greičiausiai ne, jos motina veik niekad nepasakodavo, ką mano ir ką galvoja.

Paskui Julija krūptelėjo pajutusi prie kelnių klešnės kažką šilta ir minkšta, bet tai tebuvo iš po stalo išlindęs Astridos foksterjeras Vilius. Ji nuleido ranką, pakasė šiurkštų jo sprandą ir mąsliai pasižiūrėjo pro virtuvės langą į raudoną saulėlydžio atšvaitą virš žemyno.

— Aš norėčiau čia pasilikti, — pasakė.

Astrida atsigręžė nuo indų plovimo staliuko.

— Pasėdėk dar. Tau nėra reikalo išeiti, dar ne taip vėlu. Mes galėtume daugiau pasišnekėti.

Julija papurtė galvą.

— Aš turiu omeny... kad norėčiau pasilikti Stenvike.

Ir ji tikrai norėjo. Galbūt ją paveikė vynas, bet kaip tik dabar atsiminimai apie visas vaikystės vasaras, praleistas kaime, pralėkė galvoje lyg gražios melodijos aidas, Elando liaudies daina, tarytum čia, Stenvike, būtų jos tikrieji namai. Nepaisant su Jenso dingimu susijusio skausmo, nepaisant Ernsto žūties.

— Nejau negali čia pasilikti? — paklausė Astrida. — Tikriausiai dalyvausi Ernsto laidotuvėse Marnese?

Julija vėl papurtė galvą.

— Man reikia grąžinti seseriai automobilį. — Tai buvo menka priežastis, juk „Fordas“ priklauso ir jai, bet nieko kito ji nesugalvojo. — Galbūt išvažiuosiu rytoj vakare ar poryt iš ryto.

Ji sunkokai atsistojo nuo stalo. Po vyno degustacijos kojos nebuvo visiškai tvirtos.

— Labai ačiū už vakarienę, Astrida.

— Nėr už ką, — atsakė Astrida, plačiai nusišypsodama. — Mums reikėtų pamėginti prieš tau išvažiuojant vėl susitikti. Arba kitą kartą, kai atvažiuosi į Stenviką.

— Reikėtų, — pritarė Julija ir, paglosčiusi Vilių, išėjo pro virtuvės duris.

Lauke buvo dar ne naktis, tik ankstyvas vakaras, ir jai neteko eiti apgraibomis per juodą tamsą.

— Ateik pas mane, jei bijosi tamsos! — sušuko Astrida jai už nugaros. — Tik pagalvok, kad dabar Stenvike likom tik mes — tu, aš ir Juhnas Hagmanas. Seniau čia gyvendavo iki trijų šimtų žmonių. Buvo blaivybės draugija, misionierių namai ir virtinė malūnų palei jūrą. Dabar likom tik mes.

Julijai nespėjus atsakyti, ji uždarė virtuvės duris.

Girtumas, kurį labai aiškiai jautė Astridos virtuvėje, gaiviame ore pamažėle išgaravo — bent taip atrodė Julijai. Vakaras buvo giedras ir šaltas, žemyno tolumoj kitapus sąsiaurio žybčiojo silpnos švieselės. Į šiaurę ir į dešinę Elando pakrantėje švietė dar daugiau šviesų, sklindančių iš lempų namuose, per daug tolimuose, kad matytum dieną.

Julija buvo pasilikusi Jerlofo vasarnamio raktą ir, paėjusi pakrantės skardžiu keletą šimtų metrų, pasuko į salos gilumą. Ji žengė kaimo keliu kiek galėdama tiesesniais ir platesniais žingsniais, metė žvilgsnį į Veros Kant sodą — ir akimirką svarstė, ar senoji Vera prieš mirdama susitiko savo mylimą sūnų Nilsą.

Sodas buvo tylus ir pilnas šešėlių. Julija užlipo prie vasarnamio, atsirakino laukujės duris ir priemenėje užsidegė šviesą.

Čia nesimatė jokių šešėlių. Jensas buvo troboje, bet tik kaip neryškus prisiminimas. Jensas buvo miręs.

Trobos vonios kambaryje ji nusiprausė, nuėjo į tualetą ir išsivalė dantis.

Susitvarkiusi užgesino šviesą priemenėje, bet pačioj pabaigoj ištraukė mobilųjį telefoną, kuris visą dieną krovėsi troboje. Stovėdama priemenėje prieš platų langą surinko Jerlofo numerį senelių namuose. Jis atsiliepė po trijų signalų.

— Davidsonas.

— Labas, čia aš.

Ją visad grauždavo sąžinė, kai šnekėdavosi su Jerlofu ne visai blaivi, bet nieko negalėjo padaryti.

— Labas. Kur tu?

— Troboje. Pavakarieniavau pas Astridą, o dabar eisiu į žvejybos pašiūrę ir gulsiuos.

— Puiku. Tai apie ką šnekėjot?

Julija pagalvojo.

— Šnekėjom apie Stenviką... apie tai, kas nutiko Nilsui Kantui.

— Ar dar neperskaitei knygos, kurią daviau?

— Dar nebaigiau, — atsakė Julija ir pakeitė pokalbio temą: — Ar greit važiuosim į Borgholmą?

— Aš ketinau, jei man duos laisvą dieną. Man rodos, kad tuoj, norėdamas išvykti iš senelių namų, turėsiu gauti raštišką Boelės leidimą, — tipiškai pajuokavo Jerlofas.

— Jei gausi leidimą, pusę dešimtos atvažiuosiu tavęs pasiimti.

Staiga ji nutilo palinkusi prie lango.

Ji kažką išvydo ten lauke, blausią šviesą...

— Alio? — sunerimo Jerlofas. — Ar dar klausaisi?

— Ar gretimam name kas nors gyvena? — paklausė Julija, neatitraukdama akių nuo lango.

— Kokiam gretimam?

— Veros Kant.

— Ten niekas negyveno daugiau nei dvidešimt metų. O kas yra?

— Nežinau.

Julija mėgino prisimerkusi ką nors įžiūrėti tamsoje. Dabar sodyboje nesimatė jokių šviesų. Vis dėlto ji buvo tikra, kad visai neseniai matė šviesą viename apatinio aukšto kambarių.

— Tai kam priklauso namas?

— Na... galbūt tolimiems giminaičiams. Manau, kad Veros Kant pusbrolių vaikams. Šiaip ar taip, nė vienas jų iki šiol neparodė nė mažiausio noro jį suremontuoti. Juk matei, kaip atrodo sodyba... o ji jau buvo apgriuvusi, kai aštuntajame dešimtmetyje Vera pasimirė.

Už lango tebetvyrojo tamsa.

— Na, gerai, — tarė Jerlofas, — rytoj pasimatysim.

— Ar surasim žmogų, kuris nusivedė Jensą?

— Aš to niekad nesakiau. Tik žadėjau parodyti asmenį, atsiuntusį man laišką su sandalu. Tik tiek.

— Ar tai ne tas pats asmuo?

— Nemanau.

— Ar gali paaiškinti kodėl?

— Tai padarysiu Borgholme.

— Gerai, — sutiko Julija, nebeįstengdama kalbėti toliau. — Iki pasimatymo.

Ji išjungė mobiliuką.

Leisdamasi prie pašiūrės kaimo keliu, Julija praėjo pro Veros Kant sodą lėčiau nei prieš tai. Po tankiais senais medžiais viešpatavo tamsa, ir ji visą laiką įdėmiai stebėjo didelius tuščius namo langus. Visi buvo tamsūs. Sudūlėjęs namas tebejuodavo lyg didžiulis šešėlis naktinio dangaus fone. Vienintelė galimybė išsiaiškinti, ar viduje kas nors nesislepia, — įžengti į Veros namą ir pasižiūrėti pačiai.

Bet Julija žinojo, kad taip daryti būtų kvaila, bent jau vienai. Veros Kant namas pilnas vaiduoklių, bet...

O jei tą dieną ten įėjo Jensas? O jei jis ten tebėra?

Įeik, mama. Įeik čia manęs pasiimti...

Ne. Jai negalima taip galvoti.

Julija nusileido prie žvejybos pašiūrės, įėjo ir užsirakino. 15

Antradienio rytas buvo apniukęs ir vėjuotas, ir Jerlofas jautėsi pažemintas negalėdamas pats nueiti prie automobilio. Jam turėjo padėti senelių namų darbuotojos. Jis buvo priverstas nusigauti iki Julijos „Fordo“ aikštelėje remdamasis tiek į Boelę, tiek į Lindą, ir vis tiek sverdėjo.

Jerlofas jautė, kaip abi moterys įsiręžusios stengiasi iškrutinti jo sunkų ir nerangų kūną. Jis pats tepajėgė, viena ranka įsitvėręs lazdos, o kita laikydamas portfelį, leistis vedamas.

Tai žemino orumą, bet jis nieko negalėjo padaryti. Kai kuriom dienom eidavo be didesnio vargo, kitom vos pasijudindavo. Ši rudens diena šalta, ir dėl to reikalai prastesni. Ernsto laidotuvių išvakarės, o Jerlofas su Julija ruošiasi iškylai.

Julija pravėrė iš vidaus keleivio dureles, ir jis įsėdo.

— Kur keliausit? — paklausė Boelė prie automobilio.

Ji visad norėdavo jį kontroliuoti.

— Pietų kryptimi, — atsakė Jerlofas. — Į Borgholmą.

— Ar parsirasit vakarienei?

— Greičiausiai. — Jerlofas užtrenkė dureles. — Važiuokim, — tarė Julijai tikėdamasis, kad ji nešnekės apie jo varganą būklę šį rytą.

— Ji, regis, tavim labai rūpinasi, — pasakė Julija, automobiliui išsukant iš senelių namų. — Na, Boelė.

— Ji yra atsakinga, galbūt nenori, kad man kas atsitiktų. Nežinau, ar esi girdėjusi, bet pietų Elande pradingo pensininkas... Jo ieško policija.

— Girdėjau per automobilio radiją. Bet šiandien turbūt nevažiuosim į kalkynę?

Jerlofas papurtė galvą.

— Kaip sakiau, važiuosim į Borgholmą. Turim susitikti su trim žmonėm. Ne iš karto. Su visais atskirai. Ir vienas iš jų atsiuntė man Jenso sandalą. Tikriausiai norėtum su juo pasikalbėti?

Julija tyliai linktelėjo prie vairo.

— O kiti?

— Vienas jų yra mano draugas. Jis vardu Josta Engstriomas.

— O trečias?

— Šis mažumėlę ypatingas.

Julija įjungė stabdžius, automobiliui artėjant prie sustojimo ženklo šalia plento.

— Tu, Jerlofai, visad toks paslaptingas. Ar todėl, kad nori jaustis svarbus?

— Visai ne, — greitai atsakė Jerlofas.

— Man taip atrodo, — tarė Julija, įsukdama į platų Borgholmo kelią.

Galbūt jos teisybė, pamanė Jerlofas. Jis niekad kaip reikiant nesusimąstė, kokios paskatos jį stumia.

— Aš nesu svarbus. Tik manau, kad geriausia pasakoti istorijas laikantis jų pačių tempo. Seniau istorijų pasakojimas surydavo daug laiko, dabar viskas turi vykti žaibiškai.

Julija tylėjo. Jie važiavo į pietus, pro aplinkkelį Stenviko linkui. Už kelių šimtų metrų Jerlofas galėjo vakaruose ties horizontu įžiūrėti senąjį stoties pastatą. Čia atkako Nilsas Kantas tą vasaros dieną pasibaigus karui, dieną, kai jis traukiny nušovė kaimo prokurorą Henriksoną.

Jerlofas vis dar prisiminė kilusį sąmyšį. Iš pradžių du vokiečių kareiviai, nušauti kalkynėje, paskui nužudytas policininkas ir pabėgęs žudikas — sensacija, užėmusi gana didelę žinių dalį net paskutiniais dramatiškais Antrojo pasaulinio karo mėnesiais.

Reporteriai iš tolimiausių vietų atvykdavo aprašyti smurto ir baisybių Elande. Pats Jerlofas tuomet gyveno Stokholme, stengėsi pratęsti savo civilinės jūrų laivybos karjerą, ir apie Elando dramą galėjo tik perskaityti „Dagens Nyheter“ dienraštyje. Policija Kanto ieškoti sutelkė visos pietų Švedijos pajėgas, bet jis iššoko iš traukinio ir sėkmingai pasislėpė.

Dabar traukinių Elande nebeliko, net geležinkelio bėgiai nuimti, o Marneso stoties pastatas tapo gyvenamuoju namu. Vasarnamiu, be abejo.

Jerlofas atitraukė žvilgsnį nuo stoties pastato ir atsilošė, o po kelių minučių staiga automobilyje kažkas ėmė atkakliai pypsėti. Jis greitai apsidairė, bet Julija tebevažiuodama ramiai ištraukė iš rankinės telefoną. Atsiliepusi kelias minutes tyliai atsakinėjo vienskiemeniais žodeliais, paskui greit išjungė telefoną.

— Niekad nesupratau, kaip tokie daikčiukai veikia, — tarė Jerlofas.

— Kokie daikčiukai?

— Bevieliai telefonai. Mobilieji telefonai, kaip jie vadinas.

— Reikia tik įjungti ir paskambinti, — pasakė Julija. Paskui pridūrė: — Skambino Lena. Siunčia tau linkėjimų.

— Malonu. Ko norėjo?

— Man rodos, labiausiai norėjo atgauti savo automobilį. Štai šitą. Ji skambina ir skambina dėl jo. — Julija stipriau sugniaužė vairą. — Jis priklauso mums abiem, bet jai nė motais.

— Štai kaip.

Jerlofo dukterys dėl jam nežinomų priežasčių akivaizdžiai nesutaria. Jų motina, jei būtų gyva, tikriausiai mėgintų jas sutaikyti, bet jis pats, deja, neturi nė mažiausio supratimo, ką reikėtų daryti.

Po pokalbio Julija sėdėjo prie vairo tylėdama, ir Jerlofas neišmanė, kaip tylą nutraukti.

Po penkiolikos minučių Julija įsuko į šiaurinį Borgholmo kelią.

— Kur dabar?

— Pirmiausia išgersim priešpietinės kavos, — atsakė Jerlofas.

Engstriomo bute pietiniame Borgholmo pakrašty buvo šilta ir jauku. Iš žemo daugiabučio namo balkono Jostai ir Margitai vėrėsi nuostabus pilies griuvėsių vaizdas. Kitapus pailgo tuščio lauko stūksojo ilgas skardis, prie kurio spaudėsi milžiniški lapuočiai, o skardžio viršuje ant plynaukštės stovėjo viduramžių pilis. Devyniolikto amžiaus pradžioje ją nuniokojo vienas iš daugybės paslaptingų Borgholmo gaisrų, ir dabar jai trūko ir stogo, ir medinės įrangos. Ten, kur kadaise buvo langai, žiojėjo didžiulės juodos angos.

Išdegę langai ten viršuje Jerlofui visad primindavo kaukolę su tuščiomis akių kiaurymėmis. Jis žinojo, kad kai kuriems Borgholmo gyventojams pilis niekad nepatiko, bent jau kol šioji iš sukežusio pagyrų objekto tapo kilmingą giminę menančiais ir turistus viliojančiais griuvėsiais. Elandiečius privertė pastatyti pilį, bet tai buvo tik dar vienas karaliaus įsakymas, kuris jiems tereiškė kraują, prakaitą ir nusivylimus. Žemyno gyventojai visad mėgino iščiulpti salos jėgas.

Julija tyliai stovėjo prie balkono lango žiūrėdama į griuvėsius, ir Jerlofas atsigręžė į ją.

— Akmens amžiuje nuo šitos uolos numesdavo ligotus senius, — tyliai tarė rodydamas į griuvėsius. — Bent jau taip šnekama. Žinoma, taip darydavo, kol dar nebuvo pastatyta pilis. Ir gerokai seniau, nei valdžia ėmė statyti senelių namus...

Prie jų priėjo Margita Engstriom. Ji atnešė padėklą su kavos servizu, ryšėdama geltoną prijuostę su užrašu: VISŲ GERIAUSIA MOČIUTĖ.

— Vasarą griuvėsiuose rengiami koncertai, — pasakė ji, — ir tada čia būna gan triukšminga. Šiaip malonu gyventi žemiau pilies.

Pastačiusi padėklą ant stalo priešais televizorių, visiems įpylė kavos, paskui iš virtuvės atnešė pintinėlę bandelių ir dubenį pyragaičių.

Jos vyras Josta, vilkintis pilką eilutę su petnešomis ir baltais marškiniais, visą laiką šypsojosi. Jerlofas prisiminė, kad jis atrodydavo smagus ir būdamas jūrų kapitonu — bent kol žmonės klausydavo jo įsakymų.

— Malonu sulaukti svečių, — tarė Josta, pildamas garuojančios kavos. — Žinoma, rytoj mes nuvažiuosim į Marnesą. Jūs turbūt irgi ten būsit?

Jis kalbėjo apie Ernsto laidotuves. Jerlofas linktelėjo.

— Bent jau aš. Julija tikriausiai grįš į Geteborgą.

— Kas bus su jo namu? — paklausė Josta. — Ar jie ką nors kalbėjo?

— Ne, šį reikalą galbūt per anksti spręsti, — atsakė Jerlofas. — Bet, matyt, jis taps giminaičių iš Smolando vasarnamiu. Ne todėl, kad šiauriniam Elandui reikėtų daugiau vasarnamių... bet tikriausiai bus taip.

— Taip, turbūt reikės didelių permainų, kol kas nors atsikels ten gyventi kiaurus metus, — tarė Josta ir gurkštelėjo kavos.

— Mums labai malonu gyventi čia, mieste, kur viskas arti, — pasakė Margita, statydama ant stalo prikrautus dubenis. — Bet, žinoma, mes esam Marneso kraštotyros draugijos nariai.

Jos vyras meiliai jai nusišypsojo.

Pas Engstriomus jie ilgai neužsibuvo, vos pusvalandį.

— Gerai, — tarė Jerlofas, kai jie įsėdo į automobilį gatvėje priešais ilgą daugiabutį, — dabar gali važiuoti į Maudyklos gatvę. Sustosim prie „Blumbergo automobilio“ ir, prieš eidami į uostą, truputį apsipirksim.

Julija pasižiūrėjo į jį prieš paleisdama variklį.

— Ar šituo apsilankymu ką nors laimėjom?

— Gavom kavos ir pyragaičių. Ar ne gana? Ir visad malonu susitikti su Josta. Jis irgi buvo Baltijos šalandos kapitonu, kaip ir aš. Mūsų nedaug belikę...

Julija įsuko į Maudyklos gatvę ir nuvažiavo pro tuščius šaligatvius. Ir automobilių beveik nesutiko. Priešais juos gatvės gale baltavo uosto viešbutis.

— Suk čia, — parodė Jerlofas į kairę.

Julija sumirksėjusi įsuko į asfaltuotą aikštelę, kur prieš žemą pastatą kabėjo lentelė su užrašu: BLUMBERGO AUTOMOBILIS. Ten buvo ir dirbtuvė, ir panaudotų automobilių parduotuvė. Keletui naujų „Volvų“ buvo suteikta garbė stovėti namo viduje už lango, bet dauguma automobilių riogsojo asfaltuotoje aikštelėje lauke su ranka prirašytom lentelėm už priekinių stiklų, nurodančiom kainą ir nuvažiuotas mylias.

— Eime kartu, — pakvietė Jerlofas, Julijai sustabdžius automobilį.

— Ar pirksim naują automobilį?

— Ne, ne, tik užbėgsim pas Robertą Blumbergą.

Jo sąnariai sušilo, o Engstriomų kava pataisė nuotaiką. Skausmas apmalšo, ir jis galėjo klibikščiuoti asfaltu pasiramsčiuodamas tik lazda, bet Julija jį pralenkusi pravėrė dirbtuvės duris.

Sutilindžiavo varpelis ir į nosį trenkė variklių alyvos kvapas.

Jerlofas gerai nusimanė apie burlaivius, bet per mažai apie automobilius ir išvydęs variklius visad sutrikdavo. Dabar ant cementinių grindų stovėjo juodas „Fordas“, apsuptas suvirinimo įtaisų ir įvairių įrankių, bet niekas prie jo nedirbo. Patalpa buvo tuščia.

Jerlofas palengva nudūlino prie kontorėlės dirbtuvės viduje ir įkišo galvą.

— Labą dieną, — pasisveikino su jaunu monteriu, vilkinčiu purviną mėlyną kombinezoną; jis sėdėjo prie rašomojo stalo palinkęs prie „Olands-Posten“ komiksų puslapio. — Mes atvykom iš Stenviko nusipirkti alyvos.

— Štai kaip? Mes ją pardavinėjam kitoj patalpoj, bet galiu atnešti.

Atsistojęs monteris pasirodė esąs dešimt centimetrų aukštesnis už Jerlofą. Greičiausiai Roberto Blumbergo sūnus.

— Mes galim eiti kartu ir užmesti akį į parduodamus automobilius, — pasiūlė Jerlofas.

Jis linktelėjo Julijai, ir jie paskui jaunąjį monterį nusekė į pardavimo skyrių.

Čia netrenkė alyva, grindys buvo švariai iššluotos ir dažytos baltai. Salėje stovėjo eilės blizgančių automobilių.

Meistras priėjo prie lentynos, ant kurios buvo sukrautos automobilių priežiūros priemonės ir smulkesnės atsarginės dalys.

— Paprastos alyvos?

— Tiks, — atsakė Jerlofas.

Jis pamatė išeinant iš kontorėlės ir atsistojant prie automobilių salės durų už kelių metrų vyresnį vyrą. Beveik tokio pat ūgio ir drūtumo kaip monteris, raukšlėto veido, sutrūkinėjusių kraujagyslių nurausvintais skruostais.

Jie niekad nebuvo kalbėjęsi, nes Jerlofas su automobiliais susijusius reikalus visad tvarkydavo Marnese, bet jis žinojo, jog čia Robertas Blumbergas. Blumbergas aštuntojo dešimtmečio vidury atsikėlė iš žemyno ir atidarė automobilių dirbtuvę su parduotuve. Juhnas Hagmanas, nemažai bendravęs su senuoju dirbtuvės savininku, papasakojo apie jį Jerlofui.

Senasis Blumbergas linktelėjo Jerlofui netaręs nė žodžio. Jerlofas irgi tyliai linktelėjo. Jis žinojo Blumbergą turėjus ir galbūt tebeturint problemų dėl alkoholio, bet abejojo, ar šia tema tiktų kalbėti.

— Štai, — tarė jaunasis monteris, statydamas plastikinį indą su variklių alyva.

Robertas Blumbergas iš lėto atsitraukė nuo durų ir vėl sugrįžo kontoron. Jis truputį sverdėja, pamanė Jerlofas.

— Man nereikėjo jokios alyvos, — pasakė Julija, jiems vėl įsėdus į automobilį.

— Alyvos visad gerai turėti atsargai. Kaip tau patiko dirbtuvė?

— Tikriausiai kaip visos, — atsakė Julija, vėl sukdama į Maudyklos gatvę. — Regis, jie darbo turi ne itin daug.

— Važiuok į uostą. — Jerlofas parodė ranka. — O savininkai... Blumbergai? Ką apie juos manai?

— Jie bemaž nekalbėjo. Kas jiems?

— Robertas Blumbergas daug metų plaukiojo jūroje. Septynių jūrų jūrininkas, buvo nusitrenkęs net iki Pietų Amerikos.

— Mat kaip.

Valandėlę automobilyje tvyrojo tyla. Artėjo uosto viešbutis Maudyklos gatvės gale. Jerlofas pažvelgė į uostą šalia viešbučio jusdamas tylų liūdesį.

— Jokios laimingos pabaigos.

— Kodėl? — paklausė Julija.

— Daug istorijų neturi laimingos pabaigos.

— Galbūt svarbiausia, kad jos baigiasi. — Julija pasižiūrėjo į Jerlofą. — Ar galvoji apie ką nors konkrečiai?

— Taip... matyt, daugiausia galvoju apie Elando jūrų laivininkystę. Galėjo ją ištikti geresnis likimas. Pabaiga atėjo per greitai.

Borgholmo uostas, be abejo, buvo didesnis nei Marneso ir Longviko, vis dėlto lengvai apžvelgiamas. Vos kelios betono krantinės, ir tos visiškai tuščios. Prie jų nestovėjo nė vienas žvejybos laivas. Ant asfaltuotos aikštelės prie vandens gulėjo didelis juodai dažytas inkaras, tikriausiai guvesniems laikams prisiminti.

— Šeštajame dešimtmetyje čia stovėdavo virtinė krovininių šalandų, — tarė Jerlofas, pro šoninį stiklą žiūrėdamas į pilką vandenį. Tokią rudens dieną jos būtų kraunamos ir tvarkomos, aplink jas spiestųsi daugybė žmonių. Kvepėtų derva ir laku. Jei šviestų saulė, škiperiai iškeltų vėdinti bures. Geltonai baltos burės, išrikiuotos žydro dangaus fone, būdavo gražu.

Jis nutilo.

— Kada laivai liovėsi čia plaukę? — paklausė Julija.

— Na... septintajame dešimtmetyje. Bet jie liovėsi ne čia plaukę — greičiau liovėsi iš čia išplaukti. Daugumai škiperių, norint konkuruoti su žemyno laivų savininkų kompanijomis, reikėjo pakeisti savo šalandas į modernesnius laivus, bet bankai nedavė paskolų. Jie nebetikėjo Elando jūrų laivininkyste. — Patylėjęs jis pridūrė: — Aš irgi negavau pasiskolinti, todėl pardaviau savo paskutinę šalandą, „Norę“... Paskui lankiau biuro administravimo kursus, kad žiemą greičiau bėgtų laikas.

— Neprisimenu, kad kurią nors žiemą būtum sėdėjęs namie, — tyliai tarė Julija. — Neprisimenu, kad išvis kada nors būtum buvęs namie.

Jerlofas greitai pasižiūrėjo į dukterį.

— Taip, buvau namie. Keletą mėnesių. Ketinau po metų įsidarbinti škiperiu didžiosiose jūrose, bet paskui gavau darbo komunos kontoroje ir ten pasilikau. Juhnas Hagmanas, buvęs mano šturmanu, man sugrįžus į krantą, iš tikrųjų nusipirko savo šalandą ir porą metų ją išlaikė. Tai buvo vienas paskutinių Borgholmo laivų. Jis vadinosi „Atsisveikinimas“, gana taikliai.

Julija iš lėto nurideno automobilį tolyn nuo krantinių, ir jie atsidūrė prieš didžiulius medinius privačius namus, stovinčius už puošnių tvorų į šiaurę nuo uosto. Namas arčiausiai buvo didžiausias, platus ir baltai nudažytas, kone to paties aukštumo kaip uosto viešbutis.

Jerlofas kilstelėjo ranką.

— Gali čia sustoti.

Julija sustojo prie šaligatvio krašto priešais namus, ir Jerlofas, pamažu pasilenkęs, atidarė portfelį.

— Elando šalandų savininkai buvo užsispyrę kaip ožiai, — tarė traukdamas rudą voką ir brošiūrą, pasiimtą nuo rašomojo stalo. — Mes galėjom surinkti bendrą kapitalą naujiems didesniems laivams. Bet mums neatėjo į galvą. Vienas esi stiprus, galbūt atrodė mums. Mes nesiryžom investuoti didelių sumų.

Jis padavė brošiūrą dukteriai. Knygelė vadinosi Malmo važta, 40 metų, o ant viršelio buvo nespalvota iš lėktuvo daryta nuotrauka, vaizduojanti didelį laivą, saulėje vagoj antį bekraštį vandenyną.

— „Malmo važta“ — išimtis. Martinas Malmas buvo škiperis, išdrįsęs investuoti į didesnius laivus. Jis pasistatė nedidelį prekybos laivyną, plaukiojantį vandenynais. Už gautą pelną nusipirko daugiau laivų. Septintojo dešimtmečio gale Martinas tapo turtingiausiu Elando žmogum.

— Štai kaip. Jam pasisekė.

— Bet niekas nežino, iš kur jis gavo pradinį kapitalą. Kiek žinau, neturėjo daugiau pinigų už kitus škiperius. — Jis parodė brošiūrą. — „Malmo važta“ šią suvenyrinę knygelę išleido aną pavasarį. Apversk, aš tau kai ką parodysiu.

Tekstas ant užpakalinio viršelio aiškino, jog tai jubiliejinis leidinys apie sėkmingiausią Elando laivininkystės kompaniją. Po tekstu buvo logotipas, sudarytas iš žodžių MALMO VAŽTA ir virš jų sklendžiančių trijų žuvėdrų silueto.

— Žvilgtelk į žuvėdras, — tarė Jerlofas.

— Taip. Trys pieštos žuvėdros. Ir?

— Palygink su šiuo voku. — Jerlofas padavė jai rudą voką. Su švedišku pašto ženklu nusitrynusiu antspaudu ir drebančios rankos mėlynu rašalu adresuotą jam į Marneso senelių namus. — Kažkas nuplėšė dešinį kampą. Bet dalis dešinės žuvėdros sparno liko... matai?

Julija pasižiūrėjo, linktelėjo.

— Koks čia vokas?

— Jame atsiųstas sandalas. Berniuko sandalas.

Julija greitai atsigręžė.

— Juk tu išmetei voką. Taip sakei Lenartui.

— Baltas melas. Maniau, kad užteks, jei jis pasirūpins sandalu. — Jerlofas toliau greitai bėrė žodžius: — Bet svarbiausia, kad šis vokas atėjo iš „Malmo važtos“. Ir Jenso sandalą atsiuntė pats Martinas Malmas. Net neabejoju. Manau, kad jis man ir paskambino.

— Tau paskambino? Šito nesakei.

— Galbūt paskambino. — Jerlofas pasižiūrėjo į didžiuosius namus. — Nebuvo ko daug apie tai kalbėti, bet rudenį keletą vakarų man kažkas skambino. Kai gavau sandalą. Bet tas, kuris skambino, neištarė nė žodžio.

Julija nuleidusi voką pažvelgė į tėvą.

— Ar dabar su juo susitiksim?

— Tikiuosi. — Jerlofas parodė į didelį baltą medinį namą šalia. — Jis gyvena ten.

Atidaręs dureles, jis išlipo ant šaligatvio. Julija pasėdėjo sustingusi prie vairo dar keletą sekundžių, paskui irgi išlipo.

— Ar esi tikras, kad jis namie?

— Martinas Malmas visad namie.

Nuo sąsiaurio pūtė šaltas vėjas, ir Jerlofas per petį metė žvilgsnį į vandenį. Jis vėl pagalvojo apie Nilsą Kantą — kaip tasai galėjo perplaukti šį sąsiaurį bemaž prieš penkiasdešimt metų.

Smolandas, 1945 m. gegužė

Nilsas Kantas sėdi žemyno giraitėje žiūrėdamas virš vandens į Elandą — siaurą klinčių ruoželį horizonte. Jo žvilgsnis liūdnas, o pušų viršūnėse šniokščia vienišas vėjas. Sala kitapus sąsiaurio apšviesta ryto saulės; medžiai ryškiai žali, ilgi krantai žėri kaip sidabras.

Jo sala. Ir Nilsas ten grįš. Ne dabar, bet kai tik galės — kai bus saugu. Jis supranta, kad kai kurių dalykų žmonės jam labai ilgai neatleis ir dabar Elande jam pavojinga. Vis dėlto iš tikrųjų jis nekaltas. Tie dalykai paprasčiausiai atsitiko, jis negalėjo jų suvaldyti.

Storulis kaimo prokuroras sekė jį traukinyje ir mėgino sučiupti, bet Nilsas buvo greitesnis.

— Savigyna... — šnabžda jis gimtajai salai. — Aš nušoviau jį, bet tai buvo savigyna...

Jis nutyla, garsiai krenkšteli tramdydamas ašaras.

Nuo to laiko, kai Nilsas kalkynėje iššoko iš traukinio, praėjo dvidešimt valandų. Jis liko nepastebėtas, nes greitai nusigavo į salos pietus, laikydamasis kalkynės gilumos, kur jaučiasi kaip namie, ir vengdamas visų kelių ir kaimų.

Maždaug per mylią nuo Borgholmo, kur sąsiauris siauriausias, mišku nuėjo prie vandens. Ten aptiko apipuvusią ir išdžiūvusią dervos statinę nukirstu viršum ir į ją susidėjo daiktus. Miške palaukęs tamsos, nusirengė ir įstūmė statinę į šaltą vandenį. Užgulęs statinę krūtine ir apkabinęs rankomis, ėmė spirtis per sąsiaurį juodo žemės ruoželio — žemyno — linkui.

Perplaukti sąsiauriui tikriausiai prireikė kelių valandų, bet kertant farvaterį arti nepasitaikė jokių laivų ir, regis, niekas jo nepastebėjo. Kai galų gale nuogas ir atšalusiomis kojomis pasiekė Smolandą, pajėgė tik išsitraukti iš statinės daiktus ir nuropoti po medžiais, kur tučtuojau krito į gilų miegą.

Dabar jis pabudęs, nors tebėra ankstus rytas. Nilsas atsistoja; po plaukimo vis dar skauda kojas, bet jas reikia vėl įkinkyti į darbą. Jis susivokia esąs netoli Kalmaro ir turįs vengti šio miesto. Ten neabejotinai gatvėse patruliuoja daugybė policininkų.

Drabužiai išdžiūvę, ir jis apsivelka marškinius, megztinį, užsimauna kojines, apsiauna batus, į kišenę įsikiša pinigus. Motinos duotus pinigus būtinai turi išsaugoti, nes be jų negalės slapstytis ir prapuls.

„Husqvarna“ šratinio šautuvo nebeturi — šis guli sąsiaurio dugne. Maždaug pusiaukelėje tarp salos ir žemyno ištraukė jį iš statinės, suėmė už nupjauto vamzdžio ir įmurdė į vandenį. Ir jis pradingo.

Šautuve vis tiek nebebuvo šovinių, bet Nilsas pasiges jo saugaus sunkio.

Jis pagalvoja apie šratų suvarpytą kuprinę ir šios taip pat pasigenda. Visą mantą dabar turi nešiotis kelnių kišenėse ir susirišęs į nosinę, tad nedaug tegali pasiimti.

Ryto saulės šviesoje patraukia į šiaurę. Jis žino, kur eina, bet turi įveikti gerą kelio galą ir žygiuoja didžiąją dienos dalį. Laikosi kranto, bet aplenkia visus kaimus. Miško keliais pluošia sparčiai, tarp medžių jausdamasis saugiai. Du kartus miške išvysta stirnas, bet šios nustebina savo tylumu. Artėjant žmones jos išgirsta iš už kelių šimtų metrų ir jų gali paprasčiausiai išvengti.

Nilsas gerai žino, kur yra Ramnebiu, ten lankėsi ne vieną kartą, paskutinį — pernai vasarą. Jam nereikia užsukti į kaimą ar jo apeiti, nes dėdei priklausanti lentpjūvė, kuriai jis ir vadovauja, stovi į pietus nuo gyvenvietės.

Jau iš tolo Nilsas išgirsta pjūklų džeržgimą, o netrukus užuodžia ir gerai pažįstamą supjautos medienos kvapą, sumišusį su Baltijos jūros guveinių dvoku.

Nilsas atsargiai pritykina iš miško slėpdamasis už didelės lentų prikrautos stoginės. Jis čia lankėsi keletą sykių, bet gerai neprisimena kelio į kontorą. O dabar net negali viešai pasirodyti. Už kelių šimtų metrų į pietus nuo lentpjūvės stovi dėdės Augusto medinis namas, bet Nilsas nedrįsta eiti ir ten. Ten yra vaikų, vairuotojų, darbininkų — žmonių, kurie jį pastebėję galėtų pranešti policijai. Jis priverstas laukti prie stoginės pasislėpęs už vešlaus alyvų krūmo, kurio stipriai kvepiantys žiedai traukia begales vabzdžių.

Nilso laikrodis sustojo plaukiant per sąsiaurį, bet jis įsitikinęs, kad tik po kokio pusvalandžio pasirodo pirmieji žmonės. Trys lentpjūvės darbininkai, kurie juokdamiesi praeina pro stoginę nė nežvilgtelėję Nilso pusėn.

Jis tebelaukia.

Dar po kelių minučių atsliūkina vieniša būtybė. Kokių trylikos ar keturiolikos metų vaikinas, bet veik tokio pat ūgio kaip Nilsas. Ant kaktos užsimaukšlinęs storą kepšę, rankas susikišęs į tepaluotas kelnes.

— Ei! — šūkteli Nilsas už krūmo.

Šūkteli tyliai, ir vaikinas neatsisuka. Sliūkina toliau.

— Ei tu, su kepure!

Vaikinas stabteli. Įtariai apsižvalgo, ir Nilsas atsargiai pakyla už krūmo. Pamoja.

— Eikš čia.

Vaikinas pakeičia kryptį ir žengia prie krūmo. Sustojęs tyliai žiūri į Nilsą.

— Ar dirbi čia, lentpjūvėj? — klausia Nilsas.

Vaikinas išdidžiai linkteli.

— Mano pirma vasara.

Jo mutuojantis balsas sniaukroja Smolando tarme.

— Gerai, — taria Nilsas, stengdamasis kalbėti ramiai ir draugiškai. — Man reikia pagalbos. Noriu, kad atvestum Augustą Kantą. Aš turiu su juo pasikalbėti.

— Direktorių? — nustemba vaikinas.

— Taip, direktorių Kantą. — Įsmeigęs žvilgsnį į vaikino akis, Nilsas parodo tarp pirštų įspraustą vienkronį. — Pasakyk, kad jo laukia Nilsas. Nueik į kontorą ir paprašyk direktorių ateiti.

Pasiuntinukas linkteli nereaguodamas į Nilso vardą ir greitai stveria vienkronį. Tada apsigręžia ir per daug neskubėdamas nužingsniuoja. Monetą įsikiša kišenės gilumon.

Nilsas atsikvepia ir vėl įsitaiso už krūmo. Pagaliau viskas sutvarkyta. Dėdė juo pasirūpins, paslėps, kol viskas nurims. Tikriausiai jis slapstysis čia, Smolande, iki vasaros pabaigos, bet viskas praeina.

Ir vėl jam tenka laukti, pernelyg ilgai. Pagaliau išgirsta prie stoginės artėjant žingsnius. Nilsas šypsodamas pakelia galvą ir žengia žingsnį į priekį — bet artėja ne dėdė Augustas, o vėl tas pats, su kepše.

Nilsas žiūri į jį.

— Ar direktoriaus Kanto nebuvo kontoroj?

— Buvo. — Vaikinas linkteli. — Bet direktorius nenori čia eiti.

— Nenori? — klausia Nilsas, nieko nesuprasdamas.

— Man liepė perduoti šitą.

Vaikinas laiko rankoje baltą vokelį.

Nilsas jį paima, nusigręžia nuo pasiuntinuko ir praplėšia.

Voke jokio laiško, tik trys banknotai. Trys perlenktos šimtinės.

Nilsas užlenkia voką ir apsuka.

— Ir viskas?

Pasiuntinukas linkteli.

— Ar direktorius nieko nepasakė... Neperdavė jokios žinutės?

Berniukas papurto galvą.

— Tik laišką.

Nilsas nuleidžia akis ir įsistebeilija į banknotus.

Pinigai — viskas, ką gavo. Pinigai bėgti, labai aiški žinia.

Dėdė nenori jo matyti.

Nilsas atsidūsta ir vėl pakelia akis, bet pasiuntinuko jau nėra. Jis tik šmėkšteli Nilso akyse ir dingsta už stoginės kampo.

Nilsas vėl vienas. Jam reikia manytis pačiam.

Vadinasi, jis turi bėgti. Kur bėgti?

Pirmiausia kuo toliau nuo kranto. Paskui viskas išsispręs.

Nilsas apsidairo. Vabzdžiai bimbia, alyvos kvepia. Vasara šviesi ir žaliuojanti. Šiaurryčiuose jis mato siaurą mėlyno vandens ruoželį.

Jis sugrįš. Galbūt jie gali jį išvyti dabar, bet jis sugrįš. Elandas — jo sala.

Nilsas paskutinį kartą pasižiūri į vandenį ir apsigręžęs nužirglioja atgal į eglyno priedangą. 16

Platus didelių klinčių plokščių takas vedė prie balto Martino Malmo namo, ir Julija, žiūrėdama į jį, prisiminė Veros Kant namą Stenvike. Jie veik tokio pat didumo, bet, žinoma, šis nudažytas, gerai prižiūrimas ir gyvenamas. Bet kas vėlų vakarą uždegė šviesą Veros Kant name? Julija nesiliovė svarsčiusi — ar ji tikrai matė šviesą namo lange?

Ji įsikibo Jerlofui į ranką, ir jie, pravėrę sunkius geležinius vartelius, pamažėle nuėjo netašytais akmenimis. Galbūt dabar greičiau jis ją prilaiko nei priešingai, pamanė Julija, imdama nervintis.

Jai šis susitikimas buvo susitikimas su Jenso žudiku. Jei Martinas Malmas neabejotinai atsiuntė voką su sandalu, jis ir turi būti žudikas — kad ir kokių išlygų prasimanytų Jerlofas.

Akmenų takas baigėsi prie laiptų, kylančių iki plačių raudonmedžio durų su užrašu MALMAS ant metalinės plokštelės. Vidury durų po spalvoto stiklo langeliu kyšojo raktelio formos skambutis.

Jerlofas dirstelėjo į Juliją.

— Pasiruošusi?

Julija linktelėjo ir ištiesė ranką prie skambučio.

— Tik dar vienas dalykas, — tarė Jerlofas. — Prieš ganėtinai daug metų Martinui į smegenis išsiliejo kraujas. Vienos dienos jam geros, kitos prastesnės, panašiai kaip man. Jei ši diena jam gera, galėsim su juo pasikalbėti. Jei prasta...

— Gerai, — atsakė Julija smarkiai tvaksinčia širdim.

Ji pasuko durų skambutį, ir iš namo gilumos pasigirdo duslus pratisas skambesys.

Po kokios minutės prie langelio sušmėžavo šešėlis ir durys prasivėrė.

Priešais juos stovėjo jauna dvidešimties-dvidešimt penkerių metų moteris. Ji buvo nedidukė, šviesiaplaukė ir žvelgė klausiamai.

— Sveiki, — pasisveikino.

— Labą dieną, — atsakė Jerlofas. — Ar Martinas namie?

— Taip, bet nežinau, ar jis...

— Mes geri draugai, — išpyškino Jerlofas. — Aš vardu Jerlofas Davidsonas. Iš Stenviko. O čia mano duktė. Mes norėjom aplankyti Martiną.

— Gerai. Aš pasiteirausiu.

— Ar kol kas negalėtume užeiti į šilumą?

— Galit.

Mergina žengė atgal.

Julija pervedė Jerlofą per slenkstį ir marmurines priemenės grindis. Priemenė buvo didelė su tamsiomis medinėmis plokštėmis ant sienų, apkabinėtų įrėmintomis naujų ir senesnių laivų nuotraukomis. Trejos durys vedė į namo gilumą, o platūs laiptai — į viršutinį aukštą.

— Ar jūs Martino giminaitė? — paklausė Jerlofas, kai jie uždarė laukujės duris.

Mergina papurtė galvą.

— Aš esu slaugytoja iš Kalmaro, — atsakė eidama prie vidurinių durų.

Šioms prasivėrus, Julija mėgino įžiūrėti, kas yra viduj, bet ant durų buvo užleista tamsi užuolaida.

Ji ir Jerlofas laukė tylėdami, tarytum didžiulis namas uždaromis durimis būtų atėmęs norą kalbėtis. Buvo tylu ir iškilminga kaip bažnyčioje, bet Julija, ištempusi ausis, tarėsi jaučianti, kas dedasi viršutiniame aukšte.

Vidurinės durys prasivėrė ir vėl pasirodė slaugytoja.

— Martinas šiandien prastai jaučiasi, — tyliai pasakė. — Deja, jis pavargęs.

— Štai kaip? — tarė Jerlofas. — Kaip gaila. Mes keletą metų nesimatėm.

— Galit ateiti kitą kartą.

Jerlofas linktelėjo.

— Taip ir padarysim. Bet prieš tai pasiskambinsim.

Jis atatupstas pasitraukė prie lauko durų, ir Julija nenoromis nusekė jam iš paskos.

Sode Julijai oras pasirodė dar šaltesnis nei pirma. Ji nuklibino greta Jerlofo, pravėrė geležinius vartelius ir atsigręžė į didįjį namą.

Išvydo blyškų veidą, spoksantį į ją pro viršutinio aukšto langą. Senyva moteris, stovinti prie lango, žvelgė į juos rimtomis akimis.

Julija prasižiojo klausti, ar Jerlofas ją pažįsta, bet šis jau tapeno automobilio link. Ji nuskubėjo jam atidaryti durelių.

Kai vėl pažvelgė į namą, moteris lange jau buvo dingusi.

Jerlofas, patogiai atsisėdęs, pasižiūrėjo į laikrodį.

— Pusė dviejų. Galbūt reikėtų užkąsti. Paskui užsuksim į gėrimų parduotuvę. Pažadėjau šį tą nupirkti savo kaimynams Marneso senelių namuose. Ar gerai?

Julija atsisėdo prie vairo.

— Svaigalai yra dovana, — atsakė.

Jie suvalgė dienos makaronų patiekalą viename iš žiemą veikiančių Borgholmo restoranų. Valgomoji salė buvo kone tuščia, bet, Julijai pamėginus su Jerlofu aptarti apsilankymą pas Martiną Malmą, tėvas tik papurtė galvą ir įniko valgyti. Vėliau jis užsispyrė apmokėti sąskaitą, o paskui jie nuvažiavo į gėrimų parduotuvę, kur Jerlofas nusipirko du butelius pelynų degtinės, butelį kiaušininio likerio ir šešias skardines vokiško alaus. Julijai teko viską nunešti.

— Dabar važiuosim namo, — tarė Jerlofas, kai jie vėl įsėdo į automobilį.

Jo tonas buvo nerūpestingas lyg po nusisekusios dienos mieste, ir tai Juliją sunervino. Greitai įjungusi pirmąją pavarą, ji įsuko į gatvę.

— Nieko neįvyko, — pasakė išvažiavusi į kelią ir sustojusi prie raudonos šviesos į rytus nuo Borgholmo.

— Kodėl? — paklausė Jerlofas.

— Ko klausi? — Julija pasuko į šiaurinę autostradą. — Mes nieko šiandien nenuveikėm.

— Nuveikėm. Visų pirma pavalgėm skanių pyragaičių pas Margitą ir Jostą. Paskui iš arčiau dirstelėjau į automobilių pardavėją Blumbergą. Be to, gavom...

— Kam tau to reikėjo?

— Dėl įvairių priežasčių, — atsakė Jerlofas patylėjęs.

Julija įkvėpė.

— Dabar, tėte, imk ir viską man papasakok, — tarė pastirom akim spoksodama pro langą. Jai norėjos sustoti, praverti duris ir išmesti jį kalkynėje į šiaurę nuo Čiopingsviko. Jis tarytum tyčiojos iš jos.

Jerlofas vėl patylėjo.

— Ernstui Adolfsonui vasarą dingtelėjo vienas dalykas, — prašneko jis po kurio laiko. — Tokia teorija. Jis manė, kad mano vaikaitis, taigi Jensas, tą dieną per miglą nuėjo į kalkynę, o ne prie jūros. Ir manė, kad Jensas ten susitiko žudiką.

— Ką?

— Galbūt Nilsą Kantą.

— Nilsą Kantą?

— Taip, mirusį Nilsą Kantą. Tuomet jis buvo jau dešimt metų miręs ir palaidotas... Tu matei paminklą. Bet sklido gandai...

— Žinau. Astrida pasakojo. Bet kas juos skleidė?

Jerlofas atsiduso.

— Stenvike buvo laiškanešys... Erikas Ahnlundas. Nešiodamas pensijas pasakodavo istoriją — man, Ernstui ir visiems kitiems kaime, norintiems klausytis, esą Vera Kant gaudavusi atvirukų be siuntėjo.

— Štai kaip?

— Kada pradėjo juos gauti, nežinau, bet, pasak Ahnlundo, atvirukai į jos pašto dėžutę šeštajame ir septintajame dešimtmetyje ateidavo iš įvairių Pietų Amerikos vietų. Po keletą kiekvienais metais. Visą laiką be siuntėjo.

— Manai, kad nuo Nilso Kanto?

— Galimas daiktas. Juk tuo patikėti lengviausia. — Jerlofas pasižiūrėjo į kalkynę. — Be abejo, paskui karste parvažiavo Nilsas Kantas ir buvo palaidotas Marnese.

— Žinau.

Jerlofas pažvelgė į Juliją.

— Bet atvirukai ateidavo ir po laidotuvių. Iš užsienio ir be siuntėjo.

Julija staigiai į jį pažiūrėjo.

— Ar tai tiesa?

— Manyčiau. Erikas Ahnlundas vienintelis matė Veros atvirukus, bet prisiekinėjo, kad ateidavę dar keletą metų po Nilso mirties.

— Ir to užteko, kad Stenviko gyventojai tikėtų Kantą esant gyvą?

— Matyt, užteko. Žmonės visad šnekėdavos sėdėdami prieblandoje. Ernstas gandais ne itin kliaudavosi, vis dėlto irgi tuo patikėjo.

— O ką tu manai?

Jerlofas susvyravo.

— Aš kaip apaštalas Tomas. Man reikia įrodymų, kad jis yra gyvas. Kol kas jų neradau.

— Tai kodėl norėjai susitikti su šituo Blumbergu?

Jerlofas vėl susvyravo, lyg bijodamas pasirodyti susenęs ir pakvaišęs.

— Juhnas Hagmanas mano, kad Robertas Blumbergas gali būti Nilsas Kantas, — galų gale pasakė.

Julija tebespoksojo į tėvą.

— Štai kaip. Bet tu tikriausiai taip nemanai.

Jerlofas krestelėjo galvą.

— Tai atrodo tempte pritempta. Bet Juhnas turi tam pagrindo. Blumbergas, jau sakiau, buvo jūrininkas. Jis užaugo Smolande ir dar paauglys išplaukė į jūrą kaip mašinistas. Daužėsi po pasaulį daug metų... dvidešimt ar dvidešimt penkerius, o gal ir daugiau. Galiausiai parsirado namo ir atsikraustė į Elandą. Čia vedė ir susilaukė vaikų. Man regis, dirbtuvėj dirba jo sūnus.

— Tai tikriausiai neatrodo labai įtartina.

— Ne, tik galbūt keista, kad jis taip ilgai negrįžo. Juhnas girdėjo gandus, neva jis atleistas iš laivo ir paskui bastėsi kažkokiam Pietų Amerikos uoste baisiai prasigėręs, kol švedas kapitonas jį pagaliau pargabeno namo.

— Bet tikriausiai Blumbergas ne vienintelis atsikraustė į Elandą?

— O ne. Čia atsikėlė šimtai žemyno gyventojų.

— Ar Juhnas visus juos įtaria esant Kantais?

— Ne. Ir aš pats nemanau, kad Blumbergas jam atrodė į jį panašus. Bet juk žmogus mato tai, ką nori matyti. Mano motina, taigi tavo močiutė Sara, jauna sykį matė nykštuką... Prisimeni? Ji tik vadino jį „pilku žmogeliu“.

— Taip, girdėjau šią istoriją, tau nėra reikalo...

Bet Jerlofo negalėjai sustabdyti.

— Kad ir kaip būtų buvę, motina išvydo jį vieną pavasario dieną devyniolikto šimtmečio pabaigoj, skalaudama žlugtą prie Kalmarsundo, už Grionhiogeno. Ūmiai ji už nugaros išgirdo skubrius žingsnius, ir iš miško atkurnėjo jis... Metro aukščio žmogutis pilkais drabužiais. Jis nepratarė nė žodžio, tik pro Sarą nuskuodė prie sąsiaurio į ją net nepažvelgęs. Ir pasiekęs vandenį nesustojo... Motina jam sušuko, bet jis bloškėsi į vandenį ir bėgo, kol užliejo bangos. Ir pradingo.

Julija linktelėjo. Keista buvo istorija — galbūt keisčiausia iš visų, pasakotų Elande gyvenančių jos giminaičių.

— Savižudis nykštukas, — pasakė ji. — Tokių dalykų ne kasdien pamatysi.

— Savaime aišku, ši istorija netikra, — toliau kalbėjo Jerlofas. — Bet aš ja tikiu. Tikiu, kad motina išvydo nykštuką ar bent jau kokią nors gamtos jėgą arba nepažįstamą reiškinį, kurį ji suvokė kaip nykštuką. Ir tuo pat metu žinau, kad nykštukų ir trolių nėra.

— Šiaip ar taip, šiais laikais jie ne itin dažnai matomi.

— Taip, — lėtai ištarė Jerlofas, — tikriausiai taip pat yra ir su Nilsu Kantu. Niekas apie jį nekalba, niekas jo nemato. Policijos pripažintas miręs ir guli palaidotas Marneso kapinėse su paminklu, į kurį bet kas nuėjęs gali pasižiūrėti. Ir vis dėlto, kaip sakiau, kai kurie čia, šiaurės Elande, mano jį tebesant gyvą. Bent jau tie, kurie yra pakankamai seni, kad jį prisimintų.

— O ką tu manai? — vėl paklausė Julija.

— Manau, kad būtų gerai susisteminti visas su Nilsu Kantu susijusias keistenybes.

— Aš labiau norėčiau rasti savo sūnų, — tyliai pasakė Julija. — Juk dėl to čia atvažiavau.

— Žinau, bet istorijos gali būti susijusios.

— Nilso Kanto ir Jenso?

Jerlofas linktelėjo.

— Iš tikrųjų jau dabar žinau, kad jos iš dalies susijusios. Per Martiną Malmą.

— Kaip?

— Juk jis turėjo Jenso sandalą. Ir Nilso Kanto karstą Švedijon parvežė vienas „Malmo važtos“ laivų.

— Nejau? Iš kur žinai?

— Jokia paslaptis. Aš pats buvau uoste, kai atplaukė laivas su karstu. Juo pasirūpino Marneso laidotuvių biuras.

Julija svarstė tėvo žodžius, automobiliui artėjant prie Marneso aplinkkelio. Įjungusi stabdžius, įsuko į jį.

— Bet su sandalo siuntėju šiandien nepasikalbėjom, — tarė ji kiek palaukusi.

— Ne, bet juk pamatei jo namą. Martinas šiandien prastai jautėsi, tačiau kada nors vis tiek pavyks su juo pasišnekėti. Galbūt kitą savaitę.

— Negaliu vien dėl to pasilikti, — greitai pasakė Julija. — Man reikia parsirasti į Geteborgą.

— Sakei. Kada važiuosi?

— Nežinau. Greitai... Gal rytoj.

— Rytoj Marneso bažnyčioj laidotuvės. Pusę vienuoliktos.

— Nežinau, ar atvyksiu. — Julija įsuko į apgrąžos aikštelę priešais Marneso senelių namus. — Juk Ernsto nepažinojau. Jo mirtis tragiška, ir niekad nepamiršiu to ryto, kai jį radau... bet aš jo nepažinojau.

— Vis tiek pasistenk atvykti, — tarė Jerlofas, darydamas automobilio dureles.

Julija išlipo jam padėti. Ji nunešė krepšį su svaigalais ir portfelį.

— Ačiū, — padėkojo Jerlofas, remdamasis į lazdą. — Mano kojos jau gerokai atkuto.

— Tuomet iki pasimatymo, — atsisveikino Julija, palydėjusi jį iki lifto. — Ačiū už išvyką.

Ji vėl nuėjo apgrąžos aikštelėn ir, įsėdusi į automobilį, pamatė, kaip Jerlofas atidaro lifto duris ir nesusverdėjęs įžengia į kabiną.

Tada ji paleido variklį ir vėl išvažiavo į kelią rytų kryptimi. Prieš grįždama į žvejybos pašiūrę, ketino Marnese nusipirkti maisto.

Jau pamažu temo, buvo dvidešimt po ketvirtos. Normalūs žmonės, dirbantys žmonės, tikriausiai kely į namus.

Bet kai kurie dar neišėję namo. Pravažiuodama pro nedidelę Marneso nuovadą, ji matė ten šviesą.

Sustojusi prie maisto produktų parduotuvės, Julija nusipirko pieno, duonos ir šio bei to užsidėti ant sviestainio. Sąskaitoj buvo likę nedaug šimtinių, o iki kitos socialinio draudimo kasos išmokos dar daugiau nei savaitė. Ji tik galėjo apie tai negalvoti.

Išėjusi iš krautuvės, ji vėl pažvelgė į apšviestus nuovados langus. Prisiminė Lenartą ir tai, ką apie jį pasakojo Astrida. Net ir Lenartą gyvenime buvo ištikusi tragedija.

Julija kurį laiką stovėjo neatitraukdama akių nuo šviesos languose. Paskui įkišo maistą į „Fordo“ bagažinę ir užrakino. Tada, perėjusi per gatvę, pasibeldė į nuovados duris. 17

— Aš kaltinau savo motiną, — pasakė Julija. — Tą popietę ji atsigulė ir užmigo.

Sumirksėjusi, kad nugintų ašaras, kalbėjo toliau:

— Dar labiau kaltinau tėtę... taigi Jerlofą... kad jis išėjo prie jūros apžiūrėti savo tinklų. Jei būtų buvęs namie, Jensas nebūtų išėjęs iš trobos — Jensas mylėjo senelį.

Julija šniurkštelėjusi atsiduso.

— Aš kaltinau juos daug metų, bet iš tikrųjų pati neapsižiūrėjau. Palikusi Jensą, išvažiavau į Kalmarą susitikti su vyriškiu. Nors žinojau, jog tai tik laiko švaistymas. Jis net nepasirodė. — Ji nutilo ir pridūrė: — Tai buvo Jenso tėtė... Mikaelis. Mes išsiskyrėm, ir jis gyveno Skonėj, bet žadėjo atvažiuoti traukiniu ir susitikti su manim... Man rodės, mums reikėtų pamėginti dar kartą, bet jis manė kitaip. — Ji vėl šniurkštelėjo. — Taigi, ir Jensui dingus, iš Mikaelio, žinoma, nesulaukiau pagalbos, jis tebebuvo Malmėje... bet labiausiai neapsižiūrėjau aš pati.

Lenartas sėdėjo kitapus stalo klausydamasis — Julija manė jį esant gerą klausytoją — ir leisdamas jai kalbėti. Jai nutilus tarė:

— Julija, tai nebuvo jūsų neapsižiūrėjimas. Paprasčiausiai, kaip mes sakome policijoje... virtinė nelaimingų aplinkybių.

— Taip, jei tai buvo nelaimė.

— Ką turit galvoje?

— Norėjau pasakyti... Jei Jensas išėjęs nesusitiko kokio nors žmogaus, kuris jį nusivedė.

— Taip... bet ko? Kas galėjo taip padaryti?

— Nežinau. Beprotis? Apie tokius dalykus jūs, kaip policininkas, išmanot kur kas geriau.

Lenartas iš lėto palingavo galvą.

— Bet jo protas turėjo būti labai pasimaišęs. Ir tada veik neabejotinai būtų buvę susisiekta su kitais smurtinius nusikaltimus tiriančiais policininkais. Tokio asmens tuo metu Elande nebuvo. Patikėkit, mes ieškojom įtariamųjų... Beldėmės į duris, peržiūrėjom nusikaltimų registrą.

— Žinau. Jūs padarėt, ką galėjot.

— Policijoje mes spėjom, kad jis nuėjo prie vandens. Juk iki jūros vos keletas šimtų metrų, o tą dieną migloje buvo lengva paklysti. Daugybė nuskendusių Kalmarsunde pradingo amžinai — ir iki tol, ir vėliau... — Jis nutilo. — Jums tikriausiai sunku apie tai kalbėti, ir man nereikėtų...

— Nesijaudinkit, — tyliai nuramino jį Julija. Pagalvojusi pridūrė: — Man neatrodė, kad bus gerai atvykti čia rudenį ir vėl su viskuo susidurti, bet išėjo gerai. Aš pradėjau susitaikyti su Jenso praradimu... ir žinau, kad jis nesugrįš. — Ji pasistengė kalbėti tvirtai. — Man reikėjo gyventi toliau.

Buvo antradienio vakaras. Julija ketino tik užbėgti į nuovadą pas Lenartą, bet užsisėdėjo. Ir Lenartas greičiausiai jau buvo bebaigiąs dienos darbą, ruošėsi išjungti kompiuterį ir važiuoti namo, bet irgi užsibuvo.

— Vadinasi, šįvakar reikalų neturit? — paklausė Julija.

— Taip, bet vėliau turėsiu, — atsakė Lenartas. — Esu statybos komiteto narys ir šį vakarą mes renkamės posėdžiauti, bet tai bus tik pusę aštuonių.

Julija norėjo pasiklausti, kokiai partijai jis atstovauja, bet rizikavo išgirsti jai nepriimtiną atsakymą. Paskui panoro paklausti, ar jis vedęs, bet irgi abejojo, ar atsakymas jai patiktų.

— Juk mes galėtume užsisakyti picą iš „Mobio Diko“, — pasiūlė Lenartas. — Ar norėtumėt?

— Žinoma.

Priešais kontorą nuovadoj buvo virtuvė. Nors kambariai buvo beveidžiai, tam tikro namų jaukumo jiems teikė užuolaidos, raudoni skudurų takai ant grindų ir net keletas paveikslų ant sienų. Kruopščiai iššluostytas kavos aparatas stovėjo ant taip pat kruopščiai nuvalyto virtuvės stalo. Kampe stovėjo žemas staliukas su foteliais, ir, kai iš uosto smuklės atkeliavo picos su kumpiu, Lenartas su Julija suvalgė jas sėdėdami ten.

Valgydami jie pradėjo kalbėtis, — ne tik ramiai šnekučiuoti apie niekus, — ir jų tyliame pokalbyje tolydžio prasiverždavo širdgėla ir ilgesys.

Julija vėliau neprisiminė, katras pirmas įsileido į asmeniškumus, bet spėjo, kad ji pati.

— Man reikia gyventi toliau, — tarė Julija. — Jei Jensas pradingo sąsiauryje, turiu su tuo susitaikyti. Kaip sakėt, pasitaikydavo ir iki tol. — Po pauzės ji pridūrė: — Tik jis labai bijojo vandens, nemėgo žaisti pakrantėje. Tad kartais man dingtelėdavo mintis, kad jis nuėjo kiton pusėn, į kalkynę. Žinau, kaip tai skamba, bet... Jerlofas irgi taip mano.

— Mes ieškojom ir kalkynėj, — tyliai pasakė Lenartas. — Tom dienom ieškojom visur.

— Žinau ir mėginau prisiminti... Ar mes tada susitikom? Jūs ir aš?

Policininkai, kurie, Jensui pradingus, išdygdavo ir apiberdavo ją klausimais, Julijai tebuvo bevardė veidų virtinė. Jie klausinėdavo, ji atsakinėdavo, mechaniškai. Kas jie per vieni, jai nerūpėdavo, tik kad surastų Jensą.

Gerokai vėliau ji suprato, kad kai kurie policininkų klausimai kilo iš įtarimo, jog ji pati — dėl nežinomos priežasties, galbūt pamišimo — nužudė savo sūnų ir paslėpė kūną.

Lenartas papurtė galvą.

— Mudu niekad nesusitikom... bent jau nesikalbėjom. Ryšiais su jumis ir jūsų šeima rūpinosi kiti policininkai, o aš, kaip sakiau, vadovavau paieškai. Stenvike subūriau savanorius, ir jie visą vakarą ieškojo pakrantėje, o pats policijos automobiliu važinėjau keliais aplink Stenviką ir po kalkynę. Bet mes jo neradom...

Jis nutilo ir atsiduso.

— Buvo baisios dienos, ypač kad aš... aš jau buvau patyręs tokių dalykų asmeniškai. Mano tėvas...

Jis vėl nutilo.

— Lenartai, aš kai ką apie tai žinau, — atsargiai įsiterpė Julija. — Astrida Linder papasakojo, kas atsitiko jūsų tėvui...

Lenartas linktelėjo, nuleido akis.

— Taip, tai ne paslaptis.

— Ir apie Nilsą Kantą. Kokio amžiaus jūs buvot, kai... kai tai atsitiko?

— Aštuonerių. Man buvo aštuoneri metai, — atsakė Lenartas, nudūręs akis į grindis. — Aš jau lankiau Marneso mokyklą. Tai buvo viena paskutinių mokslo metų dienų, saulėta ir graži. Aš džiaugiausi... laukiau vasaros atostogų. Paskui tarp mokinių ėmė sklisti gandas, kad Borgholmo traukiny paleistas šūvis, nušautas kažkuris Marneso gyventojas... bet niekas nežinojo nieko tikro. Tik parėjęs namo išgirdau. Namie buvo motina su savo seserimis. Jos ilgai sėdėjo tylėdamos, bet galop motina papasakojo, kas atsitikę...

Lenartas nutilo žvelgdamas į praeitį. Julija tarėsi jo akyse matanti tą šoko ištiktą liūdną aštuonmetį, koks jis buvo tą dieną.

— Ar policininkams negalima verkti? — atsargiai paklausė.

— Galima, — tyliai atsakė Lenartas, — bet mes galbūt geriau nuslepiam savo jausmus. — Jis kalbėjo toliau: — Nilsas Kantas... aš net nežinojau, kas jis toks. Buvo daugiau nei dešimt metų už mane vyresnis, mes niekad nebuvom susitikę, nors gyvenom vos per kelis kilometrus nuo vienas kito. O dabar jis nušovė mano tėvą.

Vėl stojo tyla.

— Tad ką manėt apie jį po to? Noriu pasakyti, suprantu, jog jūs jo nekentėt...

Ji pagalvojo apie save pačią, kiek sykių svarstydavo, kaip elgtųsi sutikusi Jenso žudiką. Ji nežinojo, ką darytų.

Lenartas atsidusęs pro tamsų langą pažvelgė į nuovados užpakalinį kiemą.

— Taip, aš nekenčiau Nilso Kanto, — prisipažino. — Giliai ir iš visos širdies. Bet ir bijojau jo... Ypač naktimis negalėdavau užmigti. Baisiausiai bijojau, kad sugrįžęs į Elandą nenužudytų ir manęs su mama. — Jis vėl nutilo. — Praėjo gana daug laiko, kol išblėso šie jausmai.

— Kai kas sako, kad jis gyvas. Ar esat apie tai girdėjęs? — tyliai paklausė Julija.

Lenartas pasižiūrėjo į ją.

— Kas gyvas?

— Nilsas Kantas.

— Gyvas? Neįmanoma.

— Taip. Aš irgi nemanau, kad...

— Kanto nėra gyvo, — pareiškė Lenartas, atsipjaudamas picos gabalėlį. — Kas taip kalba?

— Aš irgi tuo netikiu, — greitai pasakė Julija. — Bet kai atvažiavau, Jerlofas visą laiką apie jį kalba... tarytum norėdamas man įteigti, kad Jenso dingimas sietinas su Nilsu Kantu. Kad Jensas tą dieną susitiko Kantą. Nors nuo šio mirties tuo metu tikriausiai jau buvo praėję dešimt metų.

— Jis mirė tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt trečiaisiais. Tą rudenį jo karstas buvo pargabentas į Borgholmo uostą. — Lenartas nuleido akis. — Ir nežinau, ar gerai darau išduodamas paslaptį... bet Borgholmo policija karstą atidarė. Kažkodėl labai slapčia, galbūt iš baimės ar pagarbos Verai Kant, juk ji turėjo gana daug pinigų ir žemės... bet jis buvo atidarytas.

— Ir jame gulėjo kūnas?

Lenartas linktelėjo.

— Aš jį mačiau, — tyliai atsakė ir pridūrė: — Šitai irgi nėra visiškai oficialu, bet kai karstą atgabeno...

— Vienas iš „Malmo važtos“ laivų, — įsiterpė Julija.

Lenartas linktelėjo.

— Greičiausiai. Ar Jerlofas jums išdėstė visas prielaidas? — paklausė ir, nelaukdamas atsakymo, kalbėjo toliau: — Aš buvau ką tik paskirtas Marneso policininku, po poros metų Vekšėje, ir paprašiau, kad man leistų atvažiuoti į Borgholmą ir dalyvauti atidarant karstą. Žinoma, turėjau tik asmeninių, ne policininko, motyvų, bet kolegos mane suprato. Laukdamas laidotuvių biuro paslaugų, karstas stovėjo vienoje uosto pašiūrių, užkaltas medinėje dėžėje su Pietų Amerikoje kažkokio švedų konsulato išduotais dokumentais ir antspaudais. — Jis nutilo, paskui vėl prašneko: — Senyvas policininkas nuvožė dangtį. Ir karste gulėjo Nilso Kanto kūnas, sudžiūvęs ir apsitraukęs pūkuotais juodais pelėsiais. Borgholmo ligoninės gydytojas, buvęs su mumis, konstatavo jį nuskendus sūriame vandenyje. Lavonas greičiausiai vandeny mirko gana ilgai, nes žuvys buvo pradėjusios...

Lenartui pasakojant, jo žvilgsnis vėl nuklydo, bet staiga jis pasižiūrėjo į valgomąjį stalą tarsi prisiminęs, kad jie valgo picą.

— Atsiprašau dėl detalių, — skubiai tarė.

— Nieko baisaus. Bet iš ko atpažinot, kad ten buvo Kantas? Ar iš pirštų atspaudų?

— Nebuvo jokių patikimų Nilso Kanto pirštų atspaudų. Kaip ir dantų kortelių. Bet jo tapatybė nustatyta pagal seną kairės plaštakos traumą. Per kivirčą Stenviko akmenų kirtykloje jis susilaužė kelis pirštus. Aš pats apie tai girdėjau iš Stenviko gyventojų. O kūnas karste buvo lygiai taip pat sužalotas. Tad ši trauma ir išsprendė reikalą.

Valandėlę nuovados virtuvėje buvo tylu.

— Kaip tada jautėtės? — paklausė Julija. — Turiu galvoje — matydamas Kanto kūną.

Lenartas, regis, susimąstė.

— Iš tikrųjų nieko nejaučiau. Norėjau susitikti Kantą gyvą. Lavono juk nepatrauksi atsakomybėn.

Julija mąsliai linktelėjo. Ji ketino prašyti Lenartą paslaugos.

— Ar esat kada nors buvęs Kantų name? — paklausė.

Lenartas papurtė galvą.

— Ko turėtume ten ieškoti?

— Nežinau... Tik mėginau prisiminti, kur Jensas galėjo nueiti. Jei jis nepasuko prie jūros ir nenuaklino į kalkynę, galbūt įėjo į kaimyninį namą. O Veros Kant namas stovi vos už kelių šimtų metrų nuo mūsų trobos...

— Ko jis būtų ten ėjęs? Ir kurių galų pasilikęs?

— Nežinau. Jei jis ten įėjo ir pargriuvo arba... — atsakė Julija ir pagalvojo: „Kas žino, galbūt Vera Kant tokia pat pakvaišėlė kaip ir jos sūnus.“

Tu, Jensai, galbūt ten įėjai, ir Vera užrakino duris tau už nugaros.

— Gal ir išsigalvoju... bet ar nenorėtumėt ten dirstelti? Drauge su manim? — garsiai pasiūlė ji.

— Dirstelti... Vadinasi, turit galvoje: įeiti į Kantų namą?

— Tik užmesti akį prieš man rytoj grįžtant į Geteborgą, — toliau kalbėjo Julija, neišleisdama iš akių jo nepatiklaus žvilgsnio. Ji norėjo papasakoti apie šviesą, kurią matė degant name, bet susilaikė suabejojusi, ar kartais jai nepasivaideno. — Juk įeiti į tuščią namą tikriausiai ne įsilaužimas? O jūs, kaip policininkas, galbūt galit įeiti kur norit?

Lenartas papurtė galvą.

— Mes priversti laikytis gana griežtų taisyklių. Kadangi kaime buvau vienas policininkas, kartais galėdavau imtis kai kurių veiksmų iš anksto nepasirengęs, bet...

— Juk mūsų niekas nematys, — pertraukė jį Julija. — Stenvikas bemaž tuščias, o aplinkiniai namai yra vasarnamiai. Arti Veros Kant namo niekas negyvena.

Lenartas žvilgtelėjo į laikrodį.

— Dabar turiu važiuoti į komiteto posėdį.

Jis bent jau neatsakė į jos pasiūlymą neigiamai, pamanė Julija.

— O vėliau?

— Norit pasakyti, kad norėtumėt ten užsukti šį vakarą?

Julija linktelėjo.

— Matysim, — tarė Lenartas. — Posėdis gali užtrukti. Aš galėčiau jums paskambinti, jei baigsis anksti. Ar turit mobilųjį telefoną?

— Taip, paskambinkit.

Ant virtuvės stalo gulėjo pora pieštukų, ir Julija, nuplėšusi gabaliuką picos dėžutės kartono, užrašė savo numerį. Lenartas įsikišo skiautę į krūtinės kišenę ir atsistojo.

— Viena nieko nedarykit, — įspėjo žiūrėdamas į Juliją.

— Nedarysiu, — pažadėjo ji.

— Veros Kant namas atrodė begriūvąs, kai važiavau pro jį paskutinį kartą.

— Žinau. Pati ten neisiu.

Bet jei Jensas ten buvo, vienas tamsoje, — ar jis jai kada nors atleistų, kad jo neieškojo?

Kai jie išėjo iš nuovados, Marneso gatvės buvo visiškai tuščios. Krautuvės tamsios, ir tik kioskas prie aikštės tebedirbo. Drėgnas oras atrodė atšalęs iki nulio.

Užgesinęs šviesą, Lenartas užrakino nuovados duris.

— Tai dabar važiuosit į Stenviką?

Julija linktelėjo.

— Bet galbūt vėliau pasimatysim?

— Galbūt.

Julija prisiminė kitą dalyką.

— Lenartai, ar kas nors paaiškėjo dėl sandalo? To, kurį gavot iš Jerlofo?

Jis pasižiūrėjo į ją klausiamai, paskui prisiminė.

— Ne, deja. Kol kas ne. Aš nusiunčiau antspauduotą maišelį į Linčiopingą, į teismo medicinos laboratoriją, bet atsakymas dar neatėjo. Kitą savaitę paskambinsiu Švedijos kriminalistikos laboratorijai. Bet galbūt nereikėtų dėti per daug vilčių. Juk praėjo daug laiko, ir net abejotina, ar jis tikrai Jenso...

— Žinau... Nebūtinai Jenso... — greitai pasakė Julija.

Lenartas linktelėjo.

— Sėkmės, Julija.

Jis padavė ranką. Toks atsisveikinimo būdas po visų išsipasakojimų atrodė pilkas. Bet ir Julija nebuvo linkusi su kitais žmonėmis glėbesčiuotis, tad paspaudė jam ranką.

— Sudie. Ačiū už picą.

— Į sveikatą. Po komiteto posėdžio paskambinsiu.

Jo žvilgsnis stabtelėjo prie jos veido dar akimirką, vėliau tai galėjai suprasti kaip nori. Ir jis nusigręžė.

Julija per gatvę nuėjo prie automobilio. Pamažėle ji išvažiavo iš Marneso centro — pro senelių namus, kur dabar Jerlofas galbūt gėrė vakaro kavą, pro tamsią bažnyčią ir kapines.

Ar Lenartas Henriksonas vedęs, ar viengungis? Julija šito nežinojo ir nedrįso paklausti.

Važiuodama į Stenviką, ji svarstė, ar ne per daug išsipasakojo apie save ir savo kaltės jausmus. Bet buvo malonu išsikalbėti ir iš tolo pažvelgti į tą nepaprastą dieną Borgholme, kai Jerlofas išdėstė naujas teorijas. Kad Jenso žudikas yra ligonis, gulintis prabangiame Borgholmo name, ir kad kaimo prokuroro Henriksono žudikas Nilsas Kantas galbūt tebėra gyvas ir tame pačiame mieste pardavinėja automobilius — jai buvo sunku suprasti, ar tėvas nesišaipo.

Ne. Iš tokių dalykų jis nekrėstų juokų. Bet vis tiek neatrodė, kad jo versijos bent kiek pastūmėjo reikalą į priekį.

Galėtų jau važiuoti namo.

Ji nusprendė grįžti į Geteborgą kitą dieną. Iš pradžių nueis į Ernsto Adolfsono laidotuves, paskui atsisveikins su Jerlofu ir Astrida, o po pietų išvažiuos namo ir mėgins pagerinti savo gyvenimą. Gerti mažiau vyno, ryti mažiau tablečių. Kiek galima greičiau atsisakyti nedarbingumo lapelio ir vėl pradėti dirbti slaugytoja. Liautis kabinusis į praeitį ir nebesukti galvos dėl neįmenamų mįslių. Gyventi paprastą gyvenimą ir mėginti žvelgt į ateitį. Paskui galėtų grįžusi iki pavasario aplankyti Jerlofą — ir galbūt net Lenartą.

Kelio pakrašty pasirodė pirmieji Stenviko namai, ir ji įjungė stabdžius. Prie Jerlofo trobos sustabdė automobilį, išlipo į tamsą ir, atidariusi vartus, įvažiavo į sodą. Paskutinę naktį miegos savo kambaryje, nusprendė. Paskutinį kartą miegos greta visų gerų ir blogų prisiminimų.

Įėjusi uždegė keletą lempų. Paskui vėl išėjo iš trobos ir pasuko prie žvejybos pašiūrės atsinešti dantų šepetėlio ir kitų ten paliktų daiktų — įskaitant ir vyno butelius, atsivežtus iš Geteborgo ir visai netikėtai taip ir neatkimštus.

Eidama kaimo keliu, ji labai aiškiai suvokė kairėje pusėje stovint Veros Kant namą, bet nepasuko galvos. Tik prie pat žvejybos pašiūrės metė greitą žvilgsnį į Astridos Linder ir Juhno Hagmano namų šviesas pietuose.

Susirinkusi visus reikmenis, ji išvydo prie lango kabant seną žibalinį žibintą — akimirką padvejojusi, nusikabino jį nuo kablio ir pasiėmė. Dėl visa pikta.

Grįždama atgal, ji vis dėlto dirstelėjo į Veros namą už aukštos gudobelių gyvatvorės — didelį ir juodą. Dabar languose šviesų nesimatė.

„Mes ten viduje neieškojom“, — pasakė Lenartas.

Ir kodėl policija turėjo tai daryti? Vargu ar kas nors įtarė Verą Kant nusivedus Jensą.

Bet jei Nilsas Kantas slapstėsi šiame name, jei Vera jį saugojo? Jei Jensas migloje išėjo į kaimo kelią ir, pasukęs prie jūros, sustojo prie Veros Kant vartelių, juos atidaręs įėjo...

Ne, fantazijos.

Julija nuėjo prie vasarnamio. Sugrįžusi į šilumą, visuose kambariuose uždegė lempas. Išsitraukė iš krepšio vieną raudonojo vyno butelį ir, kadangi tai buvo paskutinis vakaras Elande, virtuvėje butelį atkimšo ir prisipylė taurę. Stovėdama prie virtuvės stalo išgėrė ir greitai vėl prisipylė. Nusinešė į bendrąjį kambarį.

Svaigalai pasklido kūne.

O vis dėlto — tik dirstelti. Jei Lenartas anksti baigtų posėdį Marnese ir paskambintų... Tuomet ji dar sykį paprašytų jį atvažiuoti. Ar jis tikrai nenorėjo užeiti pasižiūrėti į namą, kuriame augo jo tėvo žudikas? Tik dirstelti?

Tai buvo lyg karštligė, kuria ją užkrėtė Jerlofas, — Julijai nebeišėjo iš galvos Nilsas Kantas.

Geteborgas, 1945 m. rugpjūtis

Pirmoji vasara po šešerius metus trukusio pasaulinio karo šviesi, šilta ir kupina tikėjimo ateitim. Geteborgo didmiestyje planuojami visiškai nauji gyvenamieji rajonai ir griaunamos senos medinės lūšnos. Maldinėdamas miesto gatvėmis, Nilsas Kantas regi daugybę dirbančių ekskavatorių.

TAIKA PASAULYJE — rugpjūčio pradžioje perskaitė Nilsas svarbiausių dienraščių antraštes afišose, priklijuotose ant sienų miesto centre. Po kokios dienos nusipirkęs „Goteborgs-Posten“, pirmame puslapyje jis perskaito antraštę: ATOMINĖ BOMBA — NAUJA PASAULINĖ SENSACIJA. Japonija kapituliavo be jokių sąlygų: nauja amerikiečių bomba užbaigė karą. „Matyt, bombos būta išties galingos, kad šitaip pasisekė“, — girdėjo Nilsas samprotaujant žmones tramvajuje, bet, laikraštyje išvydęs didžiulį į dangų kylantį bombos debesį, kažkodėl prisiminė maitėdę musę, tupinčią ant negyvo kareivio plaštakos.

Nilsui taika neatėjo — jis tebėra gaudomas žmogus.

Vėlyvą popietę Nilsas stovi po medžiu nedideliame parke miesto pakrašty ir mato gatve atskubantį kostiumuotą jaunuolį.

Pats Nilsas vilki tamsų kostiumą, kurį padėvėtą nusipirko Hagos krautuvėlėj, — nenaują, bet ir nenučiurusį. Ant galvos užvožta skrybėlė, skustis jis liovėsi ir augina barzdą, vešlią tamsią barzdą, kurią kas antrą rytą apsikerpa prieš veidrodį viengungio kambarėlyje Majornoje.

Kiek žino, esama tik vienos jo nuotraukos, ir ta daryta prieš šešerius ar septynerius metus: grupinė nuotrauka iš mokyklos laikų, joje Nilsas stovi paskutinėj eilėj, kepės užtamsintom akim. Nuotrauka neryški, Nilsas nežino, ar ją turi policija, bet vis tiek nori būti visiškai neatpažįstamas.

Gatvė už parko driekiasi šalia uosto ir yra viena niūriausių Geteborge, molinga ir dulkina, tik kur ne kur grįsta akmenimis ir apstatyta nedažytais mediniais namais, kurie tarytum paremia kits kitą, kad nesugriūtų. Čia Nilsas pritampa su savo padėvėta eilute ir aukštyn sušukuotais plaukais. Jis atrodo neturtingas, bet ne nusikaltėlis. Bent jau to jis tikisi.

Jo pabėgimas iš Elando pavyko visų pirma dėl prisitaikymo, mokėjimo likti nematomam ir visiškai nekristi į akis.

Nilsui buvo sunku atitrūkti nuo Baltijos jūros kranto, iš kur pro egles šmėkščiojo jo sala. Jis laikėsi netoli dėdės Augusto lentpjūvės, ir tik trečią rytą, išvydęs prie kontoros pastatytą policijos automobilį, leidosi vakarų kryptimi.

Tiesiai į tankų eglyną.

Nuo bastymosi kalkynėje laikų buvo įpratęs toli keliauti ir gerai orientavosi pagal saulę ir savo intuiciją.

Liepos mėnesį jis ėjo per kraštą kaip daugybė neturtingų jaunų žmonių, po karo pasipylusių didesnių miestų ir naujų galimybių linkui, veik nepatraukdamas niekieno dėmesio. Jį matė vos keletas žmonių. Jis vengė kelių, keliavo mišku, valgė uogas ir gėrė upelių vandenį, miegodavo po kokia nors didele ir tankia egle arba kluone, jei lydavo. Kartkartėm rasdavo laukinių obuolių, kartais pritykindavo prie ūkininko sodybos ir nugvelbdavo kiaušinių ar pieno ąsotį.

Veros sviestinių tąsiukų atsargos baigėsi jau trečią dieną.

Huskvarnoje jis pasiliko keletą valandų pasižiūrėti miesto, kur buvo pagamintas jo šratinis šautuvas, bet ginklų fabriko nerado, o pasiklausti žmonių, kur šis stovi, nesiryžo. Huskvarna atrodė veik tokia pat didelė kaip Kalmaras, o gretimas miestas Jončiopingas buvo dar didesnis. Nors jo eilutė atsidavė mišku ir prakaitu, gatvėse buvo tokia daugybė žmonių, kad jis įsidrąsino vaikščioti nejausdamas į veidą įbestų žvilgsnių.

Jis netgi išdrįso pavalgyti restorane ir nusipirkti naujus žygio batus. Pora gerų batų kainavo trisdešimt vieną kroną, paimtą iš motinos duotų banknotų kasos, vėliau papildytos dėdės Augusto. Piniginė subliūško, bet jis vis tiek nuėjo į nedidelę smuklę netoli geležinkelio ir užsisakė didelį žlėgtainį, Pilzeno alaus ir taurelę Grionsteto konjako, iš viso už dvi kronas ir šešiasdešimt tris eres. Brangu, bet po ilgos kelionės Nilsas jautėsi to nusipelnęs.

Sustiprintas apsilankymo smuklėje, jis paliko sau už nugaros Jončiopingą ir dar kelias savaites Vesterjotlando miškais keliavo į vakarus. Pagaliau priėjo pakrantę.

Geteborgas yra antras pagal dydį valstybės miestas, tai Nilsas išmoko mokykloje. Geteborgas milžiniškas: kvartalas po kvartalo aukštų namų palei Jotos upę, šimtai transporto priemonių gatvėse ir daug visų tipų žmonių. Iš pradžių šitiek žmonių aplinkui vos neįvarė jam panikos, pirmomis dienomis jis nuolatos pasiklysdavo. Gatvėse palei uostą jis girdėdavo svetimomis kalbomis kalbant Anglijos, Danijos, Norvegijos ir Olandijos jūrininkus. Jis regėdavo į svetimus uostus išplaukiančius arba pamažėle prie krantinės su kitų šalių kroviniais priplaukiančius laivus. Pirmąsyk gyvenime jis suvalgė bananą; šis buvo kone juodas ir apipuvęs, bet vis tiek skanus. Bananas iš Pietų Amerikos.

Palyginti su Elando uostais, šiame uoste viskas atrodo didinga ir kitoniška. Į dangų lyg juodi prieštvaniniai žvėrys stiebiasi krovininių kranų eilės, o iš laivų vilkikų tarp didžiulių baltų Atlanto garlaivių farvateryje kamuoliais verčiasi tiršti pilki dūmai. Geteborgo uoste burių ir stiebų beveik nematyti: palei krantines stovi tik sraigtiniai krovininiai laivai.

Nilsas buvo nuėjęs prie vandens, apžiūrėjo ilgus karkasus ir prisiminė Pietų Amerikos bananus.

Nušiurusiame viengungių viešbutyje jis būna kiek galint trumpiau, pareina namo vėlai ir atsikelia anksti. Jis nepasiilgsta smelkiamai šaltų naktų ant samanų ir eglišakių miške, bet gulint lovoje sienos jį apsupa lyg celėje, ir jis visą laiką klausosi, ar neišgirs policininko žingsnių laiptuose.

Vieną naktį prasivėrė kambario durys ir vidun įžengė didžiulė kaimo prokuroro Henriksono figūra su visa uniforma. Jo drabužiai buvo permirkę krauju. Jis ištiesė prie lovos raudonais lašais varvančią plaštaką.

Tu nužudei mane, Nilsai. Dabar aš tave suradau.

Nilsas pašoko iš lovos stipriai sukandęs dantis. Kambarys buvo tuščias.

Gyvendamas Geteborge jis nusiuntė Verai vienintelį atviruką. Tai buvo nespalvotas Vingos švyturio vaizdas. Nilsas pasiuntė jį sausumos keliu į Stenviką neužrašęs nei siuntėjo, nei kokio nors sveikinimo kitoje pusėje. Pasakyti motinai daugiau nei tai, kad yra laisvas ir laikosi vakarų pakrantėje, jis nesiryžta, bet mano, jog to pakanka.

Jaunuolis jau įėjo į parką. Jis yra Nilso amžiaus ir vadinasi Maksas.

Pirmąkart Nilsas jį išvydo prieš tris dienas uosto kavinukėje, sėdintį už poros staliukų. Atkreipti į jį dėmesį buvo lengva, nes jis rūkė cigaretes iš auksinio portsigaro ir ryškiu Geteborgo dialektu garsiai kalbėjosi su padavėjomis, besišypsančiu kavinės savininku ir kitais svečiais. Visi jį vadino Maksu. Kartais prie jo staliuko prisėsdavo įėję kiti lankytojai — jauni ir vyresni tyliai kalbantys vyrai. Tuomet ir Maksas nuleisdavo balsą, ir jie šnekėdavosi gestais ir trumpais sakiniais.

Aiškių aiškiausiai Maksas kažką pardavinėjo, o kadangi prie savo staliuko jis neperduodavo jokių prekių, Nilsas spėjo jį pardavinėjant gerus patarimus ir informaciją. Tad po kokios valandos Nilsas pakilo ir pats atsisėdo prie kampinio staliuko, nepasisakydamas vardo. Iš arčiau pamatė, kad Maksas dar jaunesnis už jį patį, riebaluotais plaukais ir spuoguotu veidu. Bet Nilso jis klausėsi budriu žvilgsniu.

Po tokios ilgos vienatvės sėdėti ir šnekėtis su svetimu žmogum atrodė neįprasta. Taip pat tyliai kaip ir kiti, sėdintys prie staliuko, jis paprašė gero patarimo. Ir svarbios paslaugos. Maksas išklausęs linktelėjo.

— Dvi dienos, — pasakė jis.

Tiek laiko reikėjo svarbiai paslaugai.

— Gausi dvidešimt penkias kronas, — pasiūlė Nilsas.

— Labiau tiktų trisdešimt penkios, — greitai tarė jaunuolis.

Nilsas pagalvojo.

— Tuomet trisdešimt.

Maksas linktelėjo ir palinko į priekį.

— Mums nereikėtų čia vėl susitikti, — dar tyliau tarė jis. — Susitiksim parke... gerame parke, kuriuo paprastai naudojuos.

Pasakęs adresą, jis atsistojo ir išskubėjo iš kavinės.

Dabar Nilsas stovi parke ir laukia. Jis atėjo į sutartą vietą prieš pusvalandį, apsukęs parką įsitikino jį esant visiškai tuščią ir surado du skirtingus kelius pasprukti, jei kas nors atsitiktų ne taip. Jis nepasisakė naujajam pažįstamam vardo, bet neabejoja Maksą bemat supratus, kad Nilso ieško policija.

Jaunuolis žengia tiesiai prie jo nešnairuodamas ir nesignalizuodamas nematomiems stebėtojams.

Vien dėl to Nilsas neatsipalaiduoja, bet ir nebėga. Jis skvarbiai žiūri į Maksą, sustojusį prieš jį per kokį metrą.

— „Celeste Horizon“, — taria jis. — Tai tavo laivas.

Nilsas linkteli.

— Jis anglų. — Maksas atsisėda ant akmens tarp medžių ir išsitraukia cigaretę. — Bet kapitonas yra danas, vardu Petris. Jis per daug nesidomėjo, kas įlips į laivą, norėjo išgirsti tik apie pinigus.

— Mes apie juos pasišnekėsim, — sako Nilsas.

— Jie dabar kraunasi medieną ir po trijų dienų išplaukia, — paaiškina Maksas, išpūsdamas dūmus.

— Kur?

— Į rytų Londoną. Ten jie iškraus medieną ir paskui plauks į Durbaną pasikrauti anglių, o tada tęs kelionę į Santosą. Ten galėsi išlipti.

— Aš noriu į Ameriką, — greitai taria Nilsas. — Į JAV.

Maksas trukteli pečiais.

— Santosas yra Brazilijoj, į pietus nuo Rio. Ten persėsk į kitą laivą.

Nilsas susimąsto. Santosas Pietų Amerikoj? Gali būti gera kitų kelionių pradžia, prieš grįžtant Europon.

Jis linkteli.

— Gerai.

Maksas greitai atsistoja. Atkiša ranką.

Nilsas uždeda jam ant delno penkis sunkius dvikronius.

— Pirma man reikia susitikti su šituo Petriu. Likusius pinigus gausi paskiau. Turėsi parodyti, kur jis būna.

Maksas šypteli.

— Tau reikės tapti žaibūnu.

Nilsas tik spokso į jį nieko nesuprasdamas, ir Maksas kalba toliau:

— Žaibūnai ateina į uostą anksti rytą ir laukia padienio darbo. Dalis jų gauna darbo, dalis grįžta namo. Tau reikės nueiti prie uosto ir atsistoti su jais rytoj anksti rytą... tuomet tave nuves į „Celeste Horizon“.

Nilsas vėl linkteli.

Jaunuolis greitai įsikiša monetas į kišenę.

— Aš vardu Maksas Reimeris, — prisistato jis. — O tu?

Nilsas neatsako. Ar ne todėl užmokėjo, kad išvengtų klausimų? Kraujas kakle ima tvinksėti truputėlį greičiau — taip pamažu atgyja pyktis.

Maksas patenkintas jam nusišypso, tarytum nejausdamas jokios grėsmės.

— Man rodos, tu iš Smolando, — taria užgesindamas cigaretę. — Girdėti iš tavo kalbos.

Nilsas ir vėl nieko neatsako. Jis žinosi galįs partrenkti Maksą — Maksas už jį mažesnis ir tai padaryti būtų lengva. Parversti jį ir suspardyti. Galiausiai pribaigti sunkiu akmeniu ir paslėpti kūną parke.

Tai padaryti būtų vieni juokai.

Bet paskui? Paskui Maksas galėtų sugrįžti naktį kaip ir miręs kaimo prokuroras.

— Neklausinėk tiek daug, — tepasako jis Maksui ir ima eiti parku uosto linkui. — Gali prarasti pinigus. 18

Lenartas nepaskambino.

Julija laukė vasarnamy keletą valandų. Atėjo pusė devintos vakaro, paskui devynios, bet jis taip ir nepaskambino.

Iki to laiko Julija išgėrė visą butelį raudonojo vyno, tai nebuvo sunku. Ir jos apsisprendimas užeiti į Veros Kant namą tapo toks nepalaužiamas, kad jai buvo nė motais, Lenartas pasirodys ar ne.

Ji ketino paskambinti Jerlofui ir pasipasakoti, ką sumaniusi, bet susilaikė. Ji nebegalėjo ilgiau krautis daiktų ar tvarkytis vien tam, kad prastumtų laiką. Kankino nerimas ir smalsumas.

Į trobos sienas spaudėsi sutemos ir tyla. Be penkiolikos dešimtą Julija pagaliau pakilo, mažumėlę apsvaigusi nuo vyno, bet labiau pasiryžusi siekti tikslo nei girta.

Ji pasivilko po paltu dar vieną megztinį ir apsiavė storomis kojinėmis. Drabužių spintoje prie laukujų durų susiradusi seną rudą vilnonę kepurę, susikišo į ją plaukus ir greitai dirstelėjo į priemenės veidrodį. Gal po pokalbio su Lenartu išsilygino rūpesčio įbrėžtos raukšlės kaktoje?

Galbūt, o gal tai atsitiko ir nuo raudonojo vyno.

Įsidėjusi kišenėn mobiliuką, paėmė kaire ranka seną žibintą ir išjungė šviesą troboje. Buvo pasiruošusi.

Tik užmesti akį.

Vakaras išsigiedrijo ir atšalo, tik silpnas vėjelis pūsčiojo medžiuose. Kaimo kely Juliją apsupo tamsa, bet žemyne matė žybsinčias švieseles.

Už kokių dešimties metrų sustojusi įsiklausė į garsus šešėliuose: gal sušlamės lapai ar trakštelės šaka. Bet nieko nesigirdėjo — niekas nejuda.

Stenvikas buvo tuščias. Toliau einant prie Veros Kant namo, po batais tyliai girgžčiojo žvyras.

Prie namo ji vėl sustojo. Varteliai vos bolavo tamsoje, tokie pat uždari kaip visad. Palengva ištiesusi ranką, Julija palietė šaltą geležinę rankeną. Ši buvo šiurkšti nuo rūdžių ir užstrigusi.

Ji paspaudė rankeną. Varteliai cyptelėjo, bet neatsidarė. Tikriausiai surūdiję vyriai.

Tada Julija pastatė žibintą ant žvyro, atsistojo prie pat vartelių ir, abiem rankom suėmusi jų viršų, pakėlė ir stumtelėjo vidun. Varteliai prasivėrė per sprindį ir vėl nė iš vietos. Bet dabar ji galėjo prasisprausti.

Vyno svaigulys nuginė tamsos baimę, bet ne visai.

Aukštų medžių apsuptas kiemas buvo pilnas juodų šešėlių. Julija valandėlę ramiai pastovėjo, kol apsipras akys. Pamažu šioje naujoje tamsoje ėmė įžiūrėti detales: vingiuotą klinčių plokščių sodo taką, tarytum tyliai kviečiantį eiti toliau, apskritą šulinio dangtį šalia tako, užklotą lapų ir išmėtytą juodomis pelėsių dėmėmis, sulaukėjusią žolę aplinkui. Kitapus šulinio stovėjo pailga malkinė, kurios stogas, rodės, tuoj susmuks lyg prastai ištempta palapinė.

Julija atsargiai žengė žingsnį į tamsų sodą. Dar vieną. Pasiklausiusi — trečią. Slinkti pirmyn darėsi vis sunkiau.

Staiga supypsėjo mobiliukas; nuo signalų šoktelėjo širdis. Greitai stvėrusi telefoną iš palto kišenės, lyg šis galėtų tamsoje sudrumsti kieno nors ramybę, paspaudė mygtuką.

— Alio?

— Alio... Julija? — pasigirdo ramus Lenarto balsas.

— Labas, — atsakė ji, stengdamasi nutaisyti blaivų balsą. — Kur jūs?

— Aš vis dar susirinkime. Ir mes dar nebaigėm... užtrukom ilgiau. Bet ketinau paskui važiuoti namo.

— Puiku. — Ji žengė dar porą žingsnių akmeniniu taku. Dabar išvydo Veros Kant namo kampą. — Gerai. Tuomet žinosiu...

— Juk rytoj laidotuvės, o man dar reiks keletą valandų padirbėti, — kalbėjo Lenartas. — Tikrai nemanau, kad įstengsiu šįvakar nuvažiuoti į Stenviką...

— Taip, suprantu, — greitai ištarė Julija. — Galėsim to imtis kitą kartą.

— Ar jūs lauke?

Jo balse nesigirdėjo įtarumo, vis dėlto Julija įsitempė ir kaip niekur nieko sumelavo:

— Aš tik buvau ant pakrantės skardžio... Aš tik... Truputėlį pasivaikščiojau prieš miegą.

— Štai kaip... Ryt pasimatysim? Bažnyčioj?

— Taip... aš nuvažiuosiu.

— Puiku. Tuomet labanakt.

— Labanakt... Gerai išsimiegokit, — palinkėjo Julija.

Lenarto balsas išnyko. Julija vėl liko visiškai viena, bet dabar jautėsi geriau. Ji numanė, kad jis negalės atvažiuoti.

Už kelių žingsnių akmenų takas baigėsi. Prasidėjo platūs laiptai, irgi akmeniniai, vedantys prie baltų medinių durų ir įstiklintos verandos su lietaus ir vėjų nudrengtais puošniais drožiniais.

Namas iškilo prieš Juliją lyg tyli medinė pilis. Juodi langai jai priminė išdegusius Borgholmo pilies griuvėsius.

Ar tu ten, Jensai?

Net tamsa nepaslėpė namo irimo. Langų stiklai iš abiejų laukujų durų pusių buvo suskilę, o rėmų dažai atsilupinėję.

Verandoje buvo aklina tamsa.

Julija palengva įveikė paskutinius žingsnius akmeniniu taku. Įsiklausė. Bet nuo ko iš tikrųjų ji slapstosi? Kodėl su Lenartu šnekėjos kone pašnabždom?

Ji suprato, kaip juokinga stengtis nekelti triukšmo, kai niekas negirdi, bet vis tiek negalėjo nusiraminti. Akmeniniais laiptais lipo pastirusiom kojom ir įtempta nugara.

Ji mėgino mąstyti kaip Jensas, jausti kaip Jensas, jei jis buvo čia tą dieną, kai pradingo. Jei jis įėjo į Veros Kant sodą — ar išdrįso užlipti laiptais ir pabelsti į duris? Galbūt.

Geležinė verandos durų rankena buvo pasukta žemyn, lyg kas nors mėgintų jas atidaryti iš vidaus. Julija spėjo, kad durys užrakintos, ir net nesivargino ištiesti rankos, — kol pamatė jas esant praviras. Gabaliukas staktos buvo išpjautas ar iškirstas, ir skląstis nebegalėjo užsikabinti. Tereikėjo pastumti duris ir įeiti.

Vadinasi, kažkas įsilaužė į Veros Kant namą.

Gal vagys? Jie atkakdavo į kaimą žiemą ir nekliudomi švarindavo tuščias trobas. Apleista sodyba, priklausiusi vienai turtingiausių šiaurės Elando moterų, tikriausiai juos domino.

O gal kas nors kitas?

Tyliai ištiesusi ranką, Julija truktelėjo duris. Jos nekrustelėjo, ir nuleidusi akis ji pamatė kodėl. Po durim buvo pakištas pleištas.

Galimas daiktas, kažkas jį užkišo, kad atplėštų durų nedaužytų vėjas. Ar įsilaužę vagys būtų tokie apdairūs?

Ne.

Julija iškrapštė pleištą koja ir vėl truktelėjo rankeną. Vyriai užsikirto, bet durys iš lėto pasislinko.

Tiršta tamsa už durų dar labiau ją sunervino, bet dabar apsigręžti negalėjo. Smalsu, smalsu.

Bet tas, kuris užkišo pleištą, padarė tai iš išorės, taigi name jo nėra. Jei nėra kitų durų.

Julija labai atsargiai peržengė Veros Kant namo slenkstį.

Viduje buvo lygiai taip pat šalta kaip ir lauke, tamsu ir tyku tartum urve. Ji nieko nematė, bet paskui prisiminė rankoje laikanti žibintą.

Išsitraukusi iš striukės kišenės degtukų dėžutę, įbrėžė degtuką ir nuėmė žibinto stiklą. Plati dagtis įsižiebė plevenančia liepsnele, kuri, Julijai užvožus stiklą, padidėjo ir pašviesėjo. Blausi pilkšva žibinto šviesa pakankamai apšvietė tuščią verandą, nors kambario kertėse šmėseliavo tamsūs šešėliai.

Iškėlusi žibintą, per verandą ji nuėjo prie vidinių durų. Jos buvo uždarytos, bet nerakintos, ir Julija jas pravėrė.

Veros priemenė. Siaura ir ilga, išklijuota saulės išblukintais gėlėtais tapetais ir tokia pat tuščia kaip veranda. Julija nebūtų nustebusi, jei ją būtų pasitikusi kabykla su juodais Veros paltais arba eilės siaurų moteriškų batelių, bet grindys buvo visiškai tuščios. Pasieniais ir palubėj kabėjo baltos voratinklių skraistės.

Priemenėj buvo ketverios durys. Visos uždarytos.

Ji atidarė artimiausias duris priemenės ilgojoje sienoje.

Kambarėlis buvo mažas, gal kokio kvadratinio metro, visiškai tuščias, išskyrus keletą pripelijusių stiklainių ant grindų. Sandėliukas.

Atsargiai uždariusi duris pravėrė kitas.

Ten buvo Veros virtuvė, didelė.

Julija išvydo rudo linoleumo grindis, vidury patalpos pereinančias į gludinto akmens dangą, ant kurios prie sienos niūksojo milžiniška juoda geležinė viryklė. Priešais du langai žiūrėjo į užpakalinį kiemą, ir Julija žinojo, kad už medžių, vos per keletą šimtų metrų, stovi Jerlofo vasarnamis. Pasijutusi ne tokia vieniša ryžosi peržengti slenkstį.

Iš kairės palei sieną į viršutinį aukštą vedė statūs siauri mediniai laiptai su klebetuojančiais turėklais. Tamsiame užsistovėjusiame ore tvyrojo silpnas supuvusių augalų dvokas. Grindis klojo dulkės ir negyvos musės.

Čia vakarais Vera Kant stovėdavo palinkusi prie verdančių puodų. Čia po karo vieną gražią vasaros dieną jos sūnus išėjo kuprinėj pasislėpęs šratinį šautuvą.

Aš sugrįšiu, motin.

Ar jis tai pažadėjo?

Po laiptais buvo truputį pravertos durys, ir, tyliai žengusi porą žingsnių jų link, Julija kitoj pusėj išvydo statų nuolydį.

Tai buvo laiptai į rūsį. Rūsys — gera vieta pradėti, jei ji ieško...

Paslėpto lavono. Bet ji neieško. O gal?

Tik žvilgtels.

Julija juto mobiliuko svorį striukėje. Jo atminty saugomas Lenarto numeris, ir ji panorėjusi gali paskambinti — mažutė paguoda.

Taigi ji pralindo pro durų angą po laiptais, priešais save iškėlusi žibintą.

Į požemį vedė neobliuotų lentų laiptai. Jų papėdėje juodavo kieta drėgna plūktinė asla, spindinti nuo žibinto šviesos.

Bet kažkas atrodė ne taip.

Julija nulipo porą laiptelių geriau pasižiūrėti. Ji palenkė sprandą, kad nesusitrenktų galvos į lubų nuolydį, ir įsistebeilijo žemyn.

Rūsio asla buvo iškasinėta.

Asla po laiptais palikta neliesta, bet kažkas prikasė mažų ir didesnių duobių palei akmenines sienas. Ir, atremtą į medinius laiptus, stovėjo lopeta, lyg kasėjas būtų tik išėjęs valandėlę atsipūsti.

Rūsio laiptais link jos kilo molinų batų pėdos.

Žemės buvo supiltos į nedidelį kauburį palei sieną, o kiek toliau riogsojo pora pilnų kibirų. Kažkas kasinėjo visą rūsį.

Kas čia vyko?

Julija žengė atatupsta. Tylutėliai atsitraukė laiptais, sugrįžo virtuvėn ir, sulaikiusi kvapą, įsiklausė.

Vis dar tvyrojo tyla.

Dabar ji galėtų paskambinti Lenartui — bet nenorėjo, kad ją kas išgirstų ar pamatytų.

Atsargiai įkišusi ranką kišenėn, išsitraukė mobiliuką. Mažais žingsneliais sėlindama per virtuvę, mobiliuko atmintyje susirado Lenarto numerį. Uždėjo nykštį ant jungtuko.

Jei kas atsitiktų, jei...

Ji mėgino įtikinti save, kad tamsiame name su ja yra Jensas, net jei jis miręs, ir kad jis norėjo būti jos ieškomas. Iš dalies tai pavyko, ir ji sėlino toliau.

Virtuvėj einant linoleumu, paskui — cementinėmis grindimis pro geležinę viryklę, nuo jos batų be garso atitrūkdavo dulkių tumulai ir slėpdavosi pasieniais.

Pagaliau ji smarkiai plakančia širdim užlipo ant pirmo į viršutinį aukštą vedančių laiptų laiptelio.

Po batais girgžtelėjo lentos, bet tik vos vos. Dešinę ranką su mobiliuku uždėjusi ant turėklo, norėdama justi stabilų sienos saugumą, Julija lipo toliau, kur nesiekė žibinto šviesa. Vėl girgžtelėjus lentoms, užkėlė koją ant aukštesnio laiptelio.

Virš jos tvyrojo juoda tamsa.

Pusiaukelėje ji sustojo, iškvėpė ir dar sykį įsiklausė. Tada vėl ėmė lipti.

Turėklai baigėsi prie angos be durų, ir Julija atsargiai užsikorė ant medinių viršutinio aukšto grindų.

Ji atsidūrė koridoriuje, siaurame kaip ir priemenė apačioje, su uždarytomis durimis iš abiejų galų.

Baimė ir dvejonė sustabdė dar sykį.

Į dešinę ar į kairę? Jei per ilgai stovės sustingusi, galų gale neįstengs pasijudinti, tad ji pasirinko kairę koridoriaus pusę. Ten atrodė ir ne taip tamsu. Ji žengė toliau per dar dažniau pasitaikančius dulkių tumulus ir juodas muses.

Ant sienų matėsi šviesesni keturkampiai — nuimtų paveikslų žymės.

Ji pasiekė koridoriaus galą. Priešais save iškėlusi žibintą, pastūmė duris.

Kambarys buvo mažas ir taip pat be baldų. Bet ne visai tuščias. Julija peržengė slenkstį ir stabtelėjo išvydusi pasieny prie vienintelio lango gulintį tamsų pavidalą.

Ne. Ji pamatė, kad ten visai ne žmogus. Tik miegmaišis, susuktas lyg juodas kokonas. Jis gulėjo po laikraščių iškarpomis ant sienų.

Julija žengė dar vieną žingsnį į priekį. Pamatė, kad iškarpos senos ir pageltusios, prismeigtos prie tapetų adatomis.

RASTI NEGYVI VOKIEČIŲ KAREIVIAI — NUŠAUTI ŠRATINIU ŠAUTUVU, juodom raidėm buvo išspausdinta vienoje iškarpoje. Kitoje:

POLICININKO ŽUDIKAS IEŠKOMAS VISOJE ŠALYJE.

O trečioje, ne tokioje pageltusioje:

STENVIKE BE PĖDSAKŲ DINGO BERNIUKAS.

Nespalvotame portrete šalia antraštės nerūpestingai jai šypsojosi mažas berniukas, ir Juliją apėmė neviltis, kaip kiekvieną sykį išvydus savo sūnų. Buvo ir daugiau iškarpų, bet Julija nepasiliko kambary jų perskaityti. Ji greitai nukreipė akis į šalį ir atatupsta atsitraukė.

Koridoriuj sustojo. Žibinto šviesoje pamatė, kad durys kitame jo gale dabar atviros.

Pirma buvo uždarytos, o dabar matėsi į kambario tamsą vedantis slenkstis. Šis kambarys buvo ne šiaip tamsus, bet juodas kaip anglis.

Ir ne tuščias. Julija jautė, kad ten viduj kažkas laukia. Sena moteris. Ji sėdėjo ant kėdės prie lango.

Tai buvo jos miegamasis. Šaltas miegamasis, pripildytas vienatvės, laukimo ir kartėlio.

Moteris laukė svečių, bet Julija stovėjo koridoriuje lyg prišalusi.

Tamsoje ji išgirdo krebždesį. Moteris atsistojo. Ir ėmė pamažėle čiūžinti. Velkamų kojų žingsniai artėjo...

Julijai reikėjo sprukti. Sprukti iš viršutinio aukšto.

Žibinto liepsna plazdėjo, ji skubėjo.

Nusigauti iki laiptų aikštelės — ir žemyn.

Ji tarėsi viršuje girdinti žingsnius ir nugara jautė šaltą senos moters artumą.

Jis mane apgavo!

Julija pajuto neapykantą lyg smarkų niuksą į nugarą. Ji aklai žengė į tamsą, bet, nepataikiusi ant kito laiptelio, prarado pusiausvyrą trys ar keturi metrai virš akmeninių grindų.

Susverdėjo iškeltom rankom, iš jų išsprūdo ir mobiliukas, ir žibintas.

Žibintas ir mobiliukas sudužo į virtuvės grindis. Plykstelėjo žibalas — ir Julija suprato labai greitai pati nulėksianti ten ant akmenų.

Ji sukando dantis laukdama skausmo. 19

Tą pačią dieną, kai turėjo būti laidojamas Ernstas Adolfsonas, pilkoje šaltoje brėkšmoje Jerlofas pabudo tarsi iš aukštybių numestas ant grindų. Skausmas alkūnėse ir per kelius buvo paralyžiuojantis.

Tai buvo stresas, vėl apsilankęs Šiogreno sindromas — tikra velniava. Jam reikės vežimėlio, kad apskritai nusigautų iki bažnyčios.

Reumatinis Šiogreno sindromas buvo bendrakeleivis, ne draugas, nors Jerlofas daug sykių mėgino jį pasitikti ir nuginkluoti paprasčiausiai suglebdamas ir stengdamasis būti draugiškas. Šiogrenas galėdavo laisvai įeiti į jo kūną — prašom, bet nė tai nepadėdavo. Sindromas visad įsiverždavo aršiai, užgriūdavo jį ir įsirausdavo į sąnarius, ištampydavo nervus, išdžiovindavo burną ir uždegdavo akis.

Jerlofas kęsdavo skausmą, kol šis pavargdavo. Jis šypsodavosi Šiogrenui tiesiai į veidą.

— Aš vėl sugrįžau vaikiškan vežimėlin, — pranešė jis po pusryčių.

— Tu, Jerlofai, greit vėl atsistosi ant kojų.

Marija, tos dienos jo padėjėja, užkišo jam už nugaros kaip atramą pagalvėlę ir nuleido po lakiniais batais plokšteles pėdoms.

Marijos padedamas, Jerlofas vargais negalais apsitaisė savo vienintele juoda eilute, švaria ir gerai sukirpta. Nusipirko ją prieš žmonos Elos laidotuves ir po to dėvėjo per dvi dešimtis kitų, draugų ir giminių, laidotuvių Marneso bažnyčioje. Kada nors šita eilute pasipuoš savo paties pakasynoms.

Ant eilutės jis vilkėjo pilką paltą, kaklas buvo apvyniotas storu vilnoniu šaliku, o ant ausų užsmaukta veltinė kepurė. Temperatūra šią niūrią spalio vidurio dieną nukrito iki nulio.

— Ar jau pasiruošęs? — paklausė Boelė, atėjusi iš kontoros. — Ar ilgai jūsų nebus?

Senas, įprastas jos klausimas.

— Priklausys nuo to, kaip pastorius Hiogstriomas šiandien bus įsijautęs, — atsakė Jerlofas.

— Galim pašildyti tavo pietus mikrobangų krosnelėj, jei reikės.

— Labai malonu, — sutiko Jerlofas, abejodamas, ar po Ernsto laidotuvių labai bus išalkęs.

Jis pamanė, kad viską laikyti savo rankoje linkusi Boelė dabar galbūt džiaugiasi, nes, Šiogrenui įstūmus jį vežimėlin, juo lengviau rūpintis. Bet, sindromui aprimus, jis greitai vėl atsistos ant kojų. Vėl vaikščios ir tuomet suras Ernsto žudiką.

Užsimovusi pirštuotas pirštines, Marija nusitvėrė vežimėlio rankenos.

Ir taip jie iškeliavo. Iš pradžių į liftą, iš jo lėtai nuvažiavo žemyn ir išriedėjo į šviesų šaltį už Marneso senelių namų ir nuolydžiu nusigavo iki apgrąžos aikštelės. Įšalęs žvyras sugirgždėjo po vežimėlio ratais, jiems įsukus į tuščią kelią bažnyčion.

Jerlofas sukando dantis. Vežimėlyje jautėsi nemaloniai bejėgis, bet mėgino atsipalaidavęs išvengti atsakomybės.

— Ar mes vėluojam? — paklausė jis.

Per ilgai vilkosi eilutę.

— Ne taip baisiai, — atsakė Marija. — Tik trupučiuką, bet aš dėl to kalta... Gerai, kad bažnyčia netoli.

— Galbūt neužsisėdėsim, — tarė Jerlofas, ir Marija mandagiai nusijuokė.

Jis apsidžiaugė — ne visi Marneso senelių namų padėjėjai supranta jaunuomenės pareigą nusijuokti iš senelių humoro.

Jie ėmė riedėti bažnyčios link, ir Jerlofas palenkė sprandą, mėgindamas apsaugoti veidą nuo aštraus vėjo, pučiančio nuo Kalmarsundo. Senu įpročiu juto, kad tai pastovus ir stiprus pietrytis, kurio užtektų su šalanda pasileisti palei Švedijos krantą beidevindu tiesiai į šiaurę, iki pat Stokholmo, bet tokią dieną jis netroško plaukti jūron. Vėjas talžytų bangas per bortą, o šaltis aptrauktų suolus ledu. Praleidęs daugiau nei trisdešimt metų krante, Jerlofas vis dar jautėsi kaip škiperis, o joks jūrininkas nenorėtų plaukti jūron žiemą.

Jiems pravažiavus autobusų stotelę prie bažnyčios ir įsukus į bažnyčios kelią, suskambo varpai. Per lygumą aidintis nemalonus pratisas gaudesys privertė Mariją paspartinti žingsnį.

Jerlofas į laidotuves neskubėjo — žiūrėjo į jas daugiau kaip į kitiems gėdintiesiems skirtą ritualą. Pats su Ernstu atsisveikino akmenų kirtykloje prieš savaitę kartu su Juhnu. Sielvartas dėl draugo netekties mišo su žmonos Elos ilgesiu, o šis neišnyks, kol jis bus gyvas. Ir tuo pat metu jį kamavo nemalonus jausmas, kad Ernstas nesiilsi ramybėje: jis nekantriai laukia, kol Jerlofas galiausiai sudėlios visas jo palikto galvosūkio daleles.

Siauroje aikštelėje priešais bažnyčią stovėjo ne mažiau nei tuzinas automobilių. Jerlofas veltui dairėsi raudono Julijos „Fordo“. Bet, išvydęs Astridos Linder „Volvą“, spėjo ją atvežus Juliją iš Stenviko. Jei išvis jo duktė atkako į laidotuves.

Į pilką dangų stiebėsi kalkėmis nubaltinta devyniolikto amžiaus Marneso bažnyčia. Bemaž tūkstantį metų toj pačioj vietoj stovėjo krikščioniškos bažnyčios. Šitoji buvo trečia iš eilės, pastatyta viduramžių bažnyčiai tapus per ankštai ir sukiužus.

Šventoriuje jie spėriai užriedėjo plačiu akmeniniu taku, ir Marija, sulėtinusi greitį ir pakėlusi vežimėlio priekinius ratus, užtempė šį per žemą atvirų bažnyčios durų slenkstį.

Priebažnytyje Jerlofas skubiai nusiėmė kepurę. Čia rodės tamsu ir tuščia, bet viduje bažnyčios salė buvo pilna juodai apsitaisiusių žmonių. Girdėjosi silpnas bruzdesys: pamaldos dar nebuvo prasidėjusios.

Jerlofą įridenus kairiąja nava, jo pusėn vogčiomis atsigręžė daugybė nuleistų galvų. Jis suprato, koks silpnas ir pasigailėtinas turi atrodyti žmonėms, ir, žinoma, jie neklysta. Jis ir yra silpnas ir pasigailėtinas, bet aiškaus proto, o tai svarbiausia.

Kai kurie vaikščiodavo į laidotuves daugiausia pasižiūrėti, kas atsidurs karste kitą sykį. Bet mėtykit akis, pamanė Jerlofas, didesnės smagybės neregėsit.

Netrukus jis atsikels ir nueis.

Iš priekinių suolų jam pamojo navos pusėn išlindusi smulki balta ranka. Tai buvo Astrida Linder, užsidėjusi juodą skrybėlę su šydu. Ketvirtoje eilėje šalia savęs ji laikė užėmusi vietą ir, regis, visiškai nepastebėjo Jerlofo vežimėlyje.

Marija sustojo, Jerlofas jos padedamas išlipo ir atsisėdo ant suolo šalia Astridos.

— Tu nieko nepraradai, — sušnabždėjo Astrida jam į ausį. — Buvo baisiai nuobodu.

Jerlofas tik linktelėjo sušnairavęs į vietą kitapus Astridos ir įsitikinęs, kad Julija ten nesėdi.

Marija atsitraukė su vežimėliu arčiau durų, ir tuo pat metu po aukštais bažnyčios skliautais nutilo bruzdesys, kantoriui užgiedojus „Senąją tvartelio giesmę“. Jerlofas šią liūdną melodiją per laidotuves buvo girdėjęs daugiau kartų, nei galėjo prisiminti. Suglebęs nuo muzikos atsargiai apsižvalgė.

Bažnyčios erdvę užpildė senyvų žmonių pulkas. Iš kokio šimto asmenų vos keli neturėjo penkiasdešimties metų.

Čia, tarp laidotuvininkų, slėpėsi ir Ernsto žudikas — Jerlofas tuo veik neabejojo.

Šalia Astridos sėdėjo jos brolis Karlas, paskutinis Marneso geležinkelio stoties viršininkas, septinto dešimtmečio vidury uždarius stotį, pakeitęs profesiją ir ėmęs prekiauti geležimi.

Dabar jis pensininkas. Tą vasaros dieną tuoj po karo traukinį išleido jo vyresnis kolega Akselis Monsonas, bet ir Karlas ten sukinėjosi. Tuomet jis dirbo stoty pasiuntinuku ir papasakojo Jerlofui, kaip matęs kasininkę Margitą skambinant Marneso policijai ir šnabždomis pranešant, kad ieškomasis ponaitis Kantas ką tik nusipirkęs bilietą į Borgholmą. Jis net matęs kaimo prokurorą po kelių minučių atskubant iš Marneso ir su savo didžiuliu pilvu pūškuojant peronu, kad spėtų sučiupti įtariamą žudiką.

Karlas galbūt buvo vienintelis dar gyvas elandietis, iš arti matęs suaugusį Nilsą Kantą, bet sykį paklaustas Jerlofo, kaip šis atrodęs, tik palingavo galvą — veidų gerai neatsimenąs.

Toliau ant suolo sėdėjo daugiau Marneso pensininkų: senasis Tautos namų direktorius Bertas Lindgrenas, buvęs jūrininku ir plaukiojęs vandenynais šeštajame ir septintajame dešimtmetyje, o už jo — ungurių žvejys Ulofas Hokansonas ir Karlas Lundstetas, pulkininkas iš Kalmaro, kuris išėjęs į pensiją persikraustė į savo vasarnamį Longvike.

Kad pensininkai atsikrausto į Marnesą, nebuvo neįprasta, bet Jerlofas suvokė, jog šiauriniam Elandui reikia ne senių. Tik jaunų darbininkų ir daugiau darbo.

Vargonų muzika nutilo. Pastorato valdytojas Okė Hiogstriomas, dirbantis Marnese dešimt metų, atsistojo priešais rožėmis išpuoštą baltą medinį karstą. Laikydamas rankose rudą odinę Bibliją, pro apskritus akinius jis rimtai nužvelgė susirinkusiuosius.

— Šiandien mes susirinkome atsisveikinti su draugu ir akmentašiu Ernstu Adolfsonu... — Pastorius padarė pauzę, pasitaisė akinius ir pradėjo laidotuvių pamokslą svarbiu klausimu: „Kuris žmogus žino, kas yra žmoguje, jei ne paties žmogaus dvasia?“

Pirmas Pauliaus laiškas korintiečiams, antras skyrius, prisiminė Jerlofas.

— Mes, žmonės, taip mažai žinome apie kits kitą, — kalbėjo pastorius, — ir tik Dievas žino viską. Jis mato visas mūsų klaidas ir trūkumus ir vis tiek nori mums visiems suteikti amžiną ramybę...

Iš galinių suolų atsirito gargždus kosulys.

Jerlofas užsimerkė ir klausėsi visiškai nurimęs, tik kartkartėmis linktelėdamas. Užtraukus 113 giesmę apie išsiskleidusią rožę, pritarė kaip mokėdamas. Paskui ėjo malda, vedama pastoriaus, vėl Biblijos citatos ir psalmės bei gražioji giesmė „Ten rožės niekad nevysta“.

Kaip sakyta, Jerlofas jau buvo atsisveikinęs su Ernstu jo name prie akmenų kirtyklos — vis dėlto jam vis labiau spaudė krūtinę juodas sielvartas matant, kaip su paskutiniais vargonų garsais karsto išnešti pakilo šešetas rimtų vyrų, tarp kurių buvo jo draugai Josta Engstriomas iš Borgholmo ir Bernardas Kolbergas, keletą dešimtmečių turėjęs kaimo krautuvę Solbiuje, į pietus nuo Stenviko, ir dažnai parveždavęs prekių Ernstui. Kiti karsto nešikai buvo Ernsto giminaičiai iš Smolando.

Jerlofas pats norėjo atsistojęs užsikelti ant pečių Ernsto karstą, bet liko sėdėti, kol visi pradėjo stotis. Tuomet su vežimėliu privažiavo Marija.

— Man rodos, dabar galėsiu eiti pats, — pasakė jai Jerlofas, bet, žinoma, negalėjo.

Marija padėjo jam sugrįžti į vežimėlį, ir, kai jis atsisėdo, Astrida pasilenkė ir palietė jai į petį.

— Aš padėsiu Jerlofui, — ryžtingai pareiškė ir perėmė rankeną.

Marija abejodama pažvelgė į Astridą, kuri buvo visa galva žemesnė ir smulki kaip žvirblis, bet Jerlofas drąsinamai nusišypsojo.

— Mes puikiai susidorosim, Marija, — patikino jis.

Marija linktelėjo, ir Astrida nurideno vežimėlį nava su broliu Karlu pašonėj.

— Ten yra ir Juhnas, — pasakė ji.

Pasukęs galvą, Jerlofas išvydo Juhną Hagmaną, išeinantį iš bažnyčios su sūnum Andersu.

Kai už bažnyčios durų juos pasitiko šaltis ir vėjas, Jerlofas vėl užsisagstę paltą — ir staiga pajuto palto kišenėj plokščią daiktą. Jis prisiminė pasiėmęs Ernsto piniginę.

Išsitraukęs ją pačiupinėjo apsitrynusią odą ir paklausė Astridos:

— Ar šiandien matei mano dukterį?

— Šiandien ne, — atsakė Astrida. — Bet ji tikriausiai ruošėsi grįžti į Geteborgą? Man važiuojant pro šalį, jos automobilio nebebuvo ant skardžio.

— Štai kaip.

Vadinasi, Julija šįryt išvažiavo. Ji galėjo atvykti į laidotuves, pamanė jis, ir bent jau paskambinti jam ir atsisveikinti. Bet tokia jo duktė. Šiaip ar taip, jam pavyko ją sulaikyti Elande ilgiau, nei ji planavo, ir nors jie nepadarė itin didelės pažangos, Jerlofui atrodė, kad apsilankymas jai išėjo į naudą. Netrukus jis paskambins jai į Geteborgą.

— Ar čia ne Ernsto pinigai? — paklausė Astrida.

Jerlofas linktelėjo.

— Juos gaus giminaičiai iš Smolando.

Jie gaus viską, kas įdėta piniginėn, išskyrus Ramnebiu medienos muziejaus kvitą, kurį Jerlofas paslėpė savo rašomajame stale.

— Tu sąžiningas, Jerlofai.

— Viskas savo vietoje. Nemėgstu palikti nesurištų siūlų.

Dabar jie buvo kapinėse ir pamažu riedėjo tarp gerai pažįstamų paminklų. Daugelį gražiausių iškalė Ernstas prieš išeidamas į pensiją — taip pat ir platų Elos akmenį. Jis buvo švarus ir dailus, po žmonos įrašais netrūko vietos Jerlofo vardui ir metams.

Šviežiai iškasta duobė Ernstui žiojėjo palaidotų Stenviko gyventojų eilėje. Žmonės susibūrė aplink ją pusračiu, ir Astrida ryžtingai įstūmė Jerlofą tarp laidotuvininkų. Jis matė prieš vežimėlį atsivėrusią gilią duobę. Juodą ir šaltą, jon įvirtęs neišsikeberiotum. Jis pats ten atsidurti netroško, nors šaltyje Šiogrenas ir sukiojo sąnarius.

Karsto nešėjai prie duobės padarė pertrauką, paskui ėmė atsargiai leisti karstą į žemę. Čia, lauke, Jerlofas išvydo daugiau pažįstamų veidų: Bengtas Niubergas, „Olands-Posten“ redaktorius, stovėjo kitapus duobės bent kartą be fotoaparato rankose, ir Jerlofas mėgino prisiminti, kiek metų jis gyvena ir dirba redaktorium Marnese. Penkiolika arba dvidešimt. Jis atsikraustė iš žemyno, kaip ir daugelis kitų.

Šalia jo stovėjo ūkininkas Erjanas Granforsas, iš kurio sodybos į šiaurę nuo Marneso devintajame dešimtmetyje buvo paimtos karvės. Jis teistas ir už netinkamą jų priežiūrą, prisiminė Jerlofas.

Prie pat Granforso stovėjo Lindos ir Gunaro Ljungerių pora — viešbučio savininkai iš Longviko. Jie tyliai šnekėjosi, galimas daiktas, apie naujas statybas vasarotojų kaime. Šalia jų stovėjo policininkas Lenartas Henriksonas. Šiandien jis vilkėjo juodą kostiumą, ne uniformą.

Jerlofas vėl pažvelgė į duobę. Ko iš jo norėjo Ernstas? Ką jam toliau daryti?

Per paskutinius apsilankymus pas Jerlofą kiek anksčiau rudenį Ernstas daug kartų grįžo prie Nilso Kanto ir mažojo Jenso, lyg abi paslaptys būtų nuolatos kirbėjusios jo galvoje, susietos kitiems neįžvelgiama gija.

Ilgainiui Jerlofas kiek įmanoma susitaikė su Jenso dingimu be jokių pėdsakų, kaip susitaikė su Elos mirtimi.

Bet rugsėjo pradžioje Ernstas apsilankė Marneso senelių namuose pasikalbėti su Jerlofu. Jis atsinešė ploną knygutę minkštais viršeliais.

— Ar esi ją matęs, Jerlofai? — paklausė.

Jerlofas papurtė galvą ir palinko į priekį.

Tai buvo jubiliejinė brošiūra apie „Malmo važtos“ akcinę bendrovę. Jerlofas buvo skaitęs „Olands-Posten“, kad knygelė išėjo prieš kokį mėnesį, bet dar nebuvo jos matęs.

— Juk tu pažįsti Martiną Malmą, — pasakė Ernstas. — Čia įdėta sena jo nuotrauka iš šeštojo dešimtmečio pabaigos prie Kantų šeimos lentpjūvės Smolande.

— Aš taip gerai Martino nepažįstu, — tarė Jerlofas ir nustebęs paėmė knygutę. — Mes daugiausia susitikdavom uostuose, kai buvom škiperiais.

— O paskui, išlipę į krantą?

— Itin retai. Gal kokius tris ar keturis kartus. Per senų kapitonų vakarienes.

— Vakarienes?

— Borgholme.

— Ar žinai, iš kur Martinas gavo pinigų savo pirmajam okeaniniam laivui?

— Taip... ne. Tikriausiai nežinau. Iš šeimos?

— Ne savo. Juos davė Kantų šeima.

— Ar parašyta knygutėje?

— Ne, bet aš esu girdėjęs. Ir pasižiūrėk į nuotrauką. Augustas Kantas stovi apsikabinęs Martiną. Ar tu taip darytum?

— Ne.

Ir tikrai: griežtojo direktoriaus Augusto Kanto plaštaka draugiškai gulėjo ant tokio pat rūstaus šalandos kapitono Martino Malmo peties. Keista.

Daugiau Ernstas nepanoro pasakyti, bet tikriausiai žinojo dalykų, apie kuriuos nepapasakojo. Jis buvo kažką matęs ar girdėjęs, ir tai jam įkvėpė naujų idėjų. Nepranešęs Jerlofui, jis nuvažiavo į Ramnebiu medienos muziejų ir ten kažko ieškojo. O po kelių savaičių paskyrė susitikimą prie akmenų kirtyklos su kažkokiu asmeniu, greičiausiai norėdamas susitarti dėl reikalo, kurį slėpė nuo Jerlofo.

— Ar nenorėtum prieiti atsisveikinti, Jerlofai?

Astridos klausimas kapinėse ištraukė jį iš minčių jūros. Jis papurtė galvą.

— Aš jau tai padariau.

Į duobę ant Ernsto karsto buvo sumestos paskutinės rožės, ir laidotuvės baigėsi. Laidotuvininkai patraukė į bendruomenės namus šalia bažnyčios trumpai atminimo valandėlei.

— Bus gerai išgerti kavos, — tarė Astrida.

Ji atitraukė vežimėlį ir pradėjo šį stumti.

Nors Šiogrenas žnaibė sprandą, Jerlofas atsigręžęs per kapines pažvelgė seno paminklo prie vakarinės tvoros linkui.

Nilso Kanto kapas.

Kas iš tikrųjų jame guli?

Puerto Limonas, 1955 m. spalis

Miestas prie vandens tamsus ir triukšmingas, dvokiantis moliu bei šunų myžalais.

Nilsas Kantas atsukęs jam nugarą. Jis sėdi uosto smuklės „Casa Grandes“ verandoje prie nuolatinių lankytojų stalo priešais vyno butelį, nukreipęs žvilgsnį į jūrą, Karibų jūrą už Kosta Rikos. Nors dumblo ir supuvusių guveinių smarvė neką geresnė už kybančią virš siaurų miesto gatvių, vis dėlto vanduo — tai kelias tolyn.

Dienomis jis dažnai stovi ant kurios nors krantinės, stebeilydamas į saulėje žvilgančią jūrą.

Kelias namo. Jūra yra kelias Švedijon. Turint pakankamai pinigų, Nilsui tereiktų išplaukti namo.

Išgerkim už tai.

Jis pakelia drungno raudonojo vyno puoduką ir mūkteli, kad užmirštų su kelione namo susijusius didelius sunkumus. Mat, iš teisybės, jis nebeturi pakankamai pinigų. Jie bemaž baigėsi. Porą dienų per savaitę jis krauna uoste bananus ir degalų statines, bet šito vos užtenka pavalgyti ir susimokėti už nuomą. Jam reikėtų dirbti daugiau, bet jo savijauta prastoka.

— Estoy enfermo, — burbteli jis į naktį.

Jam dažnai skauda pilvą ir galvą, pradėjo drebėti rankos.

Kiek kartų jis gėrė už Švediją „Casa Grandes“ baro verandoje? Už Elandą? Už Stenviką? Ir už motiną Verą?

Tostų ir ištuštintų butelių nesuskaičiuosi. Šis vakaras nesiskiria nuo kitų, praleistų bare, tik šį vakarą Nilsas švenčia savo trisdešimtąjį gimtadienį. Nors iš tikrųjų nėra ko švęsti — jis tai žino ir dėl to dar prasčiau jaučiasi.

— Quiero regresar a casa, — sušnabžda tamsoje.

Pamažėle jis pramoko kalbėti ispaniškai ir neblogai angliškai, bet švedų kalba jo širdyje išliko pati gyviausia.

Dabar jis yra pabėgėlis daugiau nei dešimt metų, nuo tos pokario vasaros, kai Geteborgo uoste įsliūkino į krovininį laivą „Celeste Horizon“.

Šiame laive jis gavo kajutę, ankštą lyg dėžę, lyg plieninį karstą.

Nuo to laiko jis plaukė Pietų Amerikos pakrantėmis daugybe senų laivų, bet „Celeste“ buvo pats blogiausias. Jame nebuvo nė vieno sauso plotelio; iš visų pusių skverbėsi jūros drėgmė, ir tai, kas nebuvo šlapia ir apipeliję, buvo sulūžę arba surūdiję. Vanduo tekėjo ar varvėjo, kur bežvelgtum. Šviesa nė karto nesuspindo pro jo kajutės langelį daugiau nei mėnesį, nes kajutė buvo prie kairiojo borto, o prakiuręs laivas — pasviręs ton pačion pusėn.

Varikliai dunksėjo ištisą parą. Nilsas tysojo tamsoje ant gulto leisgyvis nuo jūros ligos, ir dažnai šalia jo tyliai stovėdavo kaimo prokuroras Henriksonas, iš krūtinės jam srūdavo juodas kraujas, ir tuomet Nilsas užsimerkdavo trokšdamas, kad laivas užplauktų ant minos. Nors karas baigėsi, minų buvo pilna — šitai kiaulė kapitonas Petris priminė Nilsui keletą kartų. Jis taip pat davė jam aiškiai suprasti, kad jei „Celeste Horizon“ sprogtų, Nilsas į gelbėjimo valtį įsėstų paskutinis.

Perkraunant laivą Anglijoje, jis dvi savaites turėjo lindėti savo kajutėje kiaurą parą ir vos neišsikraustė iš proto nuo izoliacijos, kol galų gale jie leidosi per Atlantą į vakarus.

Jūroje prie Brazilijos jis išvydo albatrosą: milžinišką paukštį, laisvai ir nerūpestingai sklendžiantį virš bangų keterų šiltame ore aplink laivą. Nilsas tai suprato kaip gerą ženklą ir nusprendė kurį laiką pasilikti Brazilijoje. Jis paliko „Celeste Horizon“ ir kuoktelėjusį Petrį be jokio ilgesio.

Bet Santoso uoste jis pirmą sykį išvydo atmatas, ir jie įvarė jam siaubą. Apgailėtini padarai, atklipytavę krantinėn dar neprisišvartavus „Celeste Horizon“, tuščiais žvilgsniais ir sudriskusiais drabužiais.

„Atmatos, — paniekinamai burbtelėjo jūrininkas švedas, stovintis prie borto šalia Nilso, ir patarė: — Apmėtyk juos anglimis, jei per daug prisiartins.“

Atmatos buvo užmiršti žmonės, alkoholikai, neturintys namų nei krante, nei jūroje. Jūrininkai iš Europos, per ilgai bastęsi po barus ir pavėlavę įlipti į savo laivą.

Nilsas nebuvo atmata, kišenė jam leido kas naktį miegoti viešbutyje, ir Santose jis išbuvo keletą mėnesių. Gėrė vyną baruose, kuriuose neišgalėjo lankytis atmatos, dūlinėjo kalkių baltumo krantais už miesto, šiek tiek pramoko ispanų ir portugalų kalbų, bet su niekuo nesišnekėdavo daugiau nei būtina. Gerokai sulyso, bet vis dar buvo aukštas ir petingas, tad niekas nemėgindavo jo apiplėšti, ir vis ilgėjosi namų Elande. Kas mėnesį, neužrašydamas siuntėjo, pasiųsdavo atviruką motinai, kad gyvas.

Vėliau ispanų laivu nuplaukė į Rio, kur buvo daugiau žmonių, vargingesnių ir turtingesnių žmonių, riebesnių tarakonų ir daugiau atmatų uoste ir krantuose. Ir vėl viskas kartojosi: bastymasis be tikslo, vyno gėrimas, namų ilgesys ir pagaliau naujas laivas, nunešantis nuo visko. Kad ilgiau užtektų pinigų, laive tvarkė kajutes ir plovė indus.

Nilsas aplankė daugybę uostamiesčių: Buenaventurą, La Platą, Valparaisą, Čanjaralį, Panamą, Šen Martiną prie Karibų jūros, pilną prancūzų ir olandų, Havaną Kuboje, pilną amerikiečių. Ir nė vienas šių miestų nė per nago juodymą nebuvo geresnis už tuos, iš kurių pasitraukė.

Jis išsiųsdavo atviruką motinai vos išlipęs naujoj vietoj. Be jokios žinutės ir siuntėjo, ji vis tiek turėjo suprasti Nilsą esant gyvą ir galvojant apie ją. Jis laikėsi tvarkos, nešvaistė pinigų moterims ir veik niekad nesimušdavo.

Norėdamas patekti į JAV, gavo vietą prancūzų laive, per įlanką plaukiančiame į šiaurę, drėgnojon Luizianon. Naujojo Orleano barų šviesos buvo šiltos ir auksiškai geltonos, — tik be švediško paso JAV jo neįsileido. Jis nebeturėjo pinigų valdininkams papirkti ir turėjo laivu sugrįžti į pietus.

Jis nepakentė minties, kad teks grįžti į Pietų Ameriką, tačiau ir ten pereiti sienas darėsi vis sunkiau. Išlipo Kosta Rikos uostamiestyje Limone. Ir pasiliko.

Daugiau nei šešetą metų pragyveno Limone, tarp jūros ir džiunglių. Garuojančiame miške už miesto auga bananai ir didelės lyg obelys azalijos, bet jis niekad ten nenueina. Ilgisi kalkynės. Tropikų džiunglės dvokia supelijusiu kompostu ir jį dusina. Per kiekvieną liūtį tiesios Limono gatvės virsta ilgais dumblo ruožais, o kloakos ištvinsta.

Dienas, savaites ir mėnesius jis tik bėgo.

Išgyvenęs Limone kone metus, pirmąsyk motinai parašė tikrą laišką, pasipasakojo, kas jam nutikę, ir nurodė savo adresą mieste.

Atėjo atsakymas su trupučiu pinigų, ir jis vėl parašė. Paprašė motinos padėti užmegzti ryšį su dėde Augustu. Nilsas norįs grįžti namo. Jo nebuvo Elande daugiau nei dešimtmetį, ir šito turėtų užtekti kaip bausmės.

Padėti Nilsui parsirasti namo gali tik dėdė Augustas. Jo motina Vera turi noro, bet niekad savarankiškai nesuorganizuotų kelionės.

Tai užtruko, bet dabar Nilsas sėdi, prieš vyno puoduką ant stalo pasidėjęs voką su rašalu užrašytu savo adresu ir keturiasdešimties erių vertės švedišku pašto ženklu. Laiškas iš Švedijos su dviejų šimtų dolerių čekiu atėjo prieš tris savaites, ir Nilsas jį perskaitė daug kartų.

Laišką atsiuntė dėdė Augustas iš Ramnebiu Smolande. Iš sesers Veros jis išgirdęs Nilsą esant Lotynų Amerikoj ir norint parsirasti namo.

Tu niekados negalėsi grįžti namo, Nilsai.

Taip rašo dėdė Augustas. Laiškas tik vieno puslapio ir jame bemaž vien rimti įspėjimai, bet šitą trumpą sakinį Nilsas skaito ir skaito.

Tu niekados negalėsi grįžti namo.

Nilsas mėgina šiuos žodžius užmiršti, bet nesėkmingai.

Jis skaito sakinį daugybę kartų ir jam rodos, lyg už jo stovėtų miręs kaimo prokuroras Henriksonas ir šypsodamas skaitytų jam per petį.

Niekados, Nilsai.

Jis vėl įsipila iš butelio raudonojo vyno. Virš kranto zyzia uodai sulig švediškais vienkroniais ir mediniu turėklu pro šalį nuropoja žvilgantis tarakonas.

Tamsoje iš baro sklinda skardus juokas, molinomis miesto gatvėmis birzgia motociklai. Limone niekad nebūna tylu.

Nilsas išgeria ir užsimerkia. Pasaulis sukasi, jis serga.

— Quiero regresar a casa, — burbteli jis tamsoje.

Niekados.

Nilsui tik trisdešimt metų — jis vis dar jaunas.

Jis nepaklausys dėdės Augusto. Ir toliau rašys motinai. Prašys ją, maldaus. Ji pasirūpins juo.

Dabar gali parsirasti namo, Nilsai.

Šių žodžių jis laukia jos laiške.

Ir greitai jie turės ateiti. 20

Jerlofas susimąstęs riedėjo vežimėliu per kapines. Ernstui nepavyko prieš mirtį su kažkuo susitarti, manė jis, — bet dėl ko susitarti?

Jerlofo žiniomis, pinigai Ernsto niekad per daug nedomino — jis buvo visiškai patenkintas darbu akmenų kirtykloje ir galimybe retkarčiais parduoti skulptūrą kokiam nors turistui ir taip gauti pinigų maistui ir namo nuomai. Ir to jam pakakdavo. Tad kodėl jis nepanoro išdėstyti savo idėjų apie Jenso dingimą Jerlofui?

Jis nuvertė Kanto akmenį. Tai padarė jis. Ir ką tai reiškė?

Jerlofas galėdavo ilgai svarstyti šiuos klausimus, svarstyti sukdamas ir sukdamas mintimis apie vieną tašką. Vis dėlto visą laiką grįždavo prie minties, kad jei Nilsas Kantas nėra miręs, jei jam kokiu nors būdu pasisekė imituoti savo mirtį ir parsirasti Švedijon svetimu vardu, kaip manė Juhnas, tada tiesą išsiaiškinti mėginantys asmenys būtų jam pavojingi.

— Ar tu, Jerlofai, pasiruošęs? — paklausė Astrida jam už nugaros, kai jie nusigavo iki bendruomenės namų.

Jis linktelėjo.

— Tuomet įvažiuosim, — tarė ji ir ėmė stumti vežimėlį į viršų neįgaliųjų rampa.

Čia žmonių buvo mažiau nei per laidotuves, bet vis tiek Jerlofui ir Astridai teko tarp jų laviruoti. Vienas kitas pasilenkė prie Jerlofo paklausti, kaip jis jaučiasi, bet po trijų tokių globėjiškų pokalbių Jerlofas prisivertė atsistoti. Jis norėjo parodyti, kad, nors ir skauda, iš tikrųjų gali eiti — ne invalidas.

Astrida patraukė į šalį vežimėlį, ir Jerlofas, remdamasis lazda, toliau sveikinosi su pažįstamais. Ačiū Dievui, Jostos Engstriomo nedomino jo sveikata, o dar geriau, kad Jerlofui prie jo prisverdėjus šalia nestovėjo Margita. Jie galėjo tyliai pasišnekėti apie rudens įvykius, ir pagaliau Jerlofas pasipasakojo, ką manąs apie Ernsto mirtį.

— Ne nelaimingas atsitikimas? — paklausė Jostas.

Jerlofas papurtė galvą.

— Turi omeny... žmogžudystę?

— Kažkas nustūmė jį akmens kirtyklon, o paskui užvertė skulptūrą, — atsakė Jerlofas. — Mudu su Juhnu taip manom.

Jis bijojo, kad iš jo bus pasijuokta, bet Josta pažvelgė į jį rimtai.

— Kas galėjo šitaip padaryti? — paklausė jis.

Jerlofas vėl papurtė galvą.

— Tai ir yra klausimas.

Paskui pasisveikinti su Jerlofu išdygo Margita Engstriom, ir jis, paspaudęs jai ranką, iš lėto nusvirdeno toliau.

Jis susidūrė su Bengtu Niubergu iš „Olands-Posten“, kaip paprastai, žvejojančiu naujienas.

— Kalbama, kad Marneso senelių namuose dabar trūksta darbuotojų. Ar dėl to nenukenčia jūsų, ten gyvenančių, aptarnavimas?

Jerlofas neturėjo ko papasakoti. Rodės, kad kas antras bendruomenės namų svečias nori ką nors iš jo išpešti. Dar nespėjęs pasiekti kavos stalo, jis susidūrė su Gunaru Ljungeriu iš Longviko ir jo žmona. Gunaras, kaip visad, ėjo tiesiai prie reikalo.

— Jerlofai, man reikia dar šešių, — pareiškė viešbučio savininkas. — Ar tavo duktė su tavim šnekėjos? Šiomis dienomis ji lankėsi pas mus Longvike, ir aš paprašiau tau perduoti: dar šešių.

Žinoma, jis kalbėjo apie butelinius laivus.

— Ar lentynose nebus per ankšta? — paklausė Jerlofas.

— Mes išsiplėsim, — greit atsakė Ljungeris. — Jie stovės naujos restorano dalies lange.

Jis išsitraukė bloknotą ir tušinuką su reklaminiu tekstu: PIRKIT IR MALONIAI LEISKIT LAIKĄ LONGVIKE! ir, ant lapelio užrašęs keletą skaičių, atkišo Jerlofui.

— Čia kaina. Už kiekvieną laivą.

Jerlofas dirstelėjo į lapelį. Jis nesidžiaugė Ljungerių šeimos veikla Longvike, tai buvo grynas žemės eksploatavimas, — bet šitos keturženklės pinigų sumos užteks išlaikyti tiek vasarnamiui, tiek žvejybos pašiūrei Stenvike mažiausiai metus.

— Turiu visiškai baigtus du laivus, — tyliai tarė. — Kitų reikės palaukti... galbūt iki pavasario.

— Gerai, tinka. — Ljungeris ištiesė nugarą. — Nupirksiu juos vieną po kito. Atvažiuok kada į Longviką pavalgyti.

Gunaras paspaudė Jerlofui ranką, jo žmona Linda nusišypsojo, ir jie nuėjo. Jerlofas pagaliau priėjo prie stalo, kad išgertų kavos ir suvalgytų morkinį pyragaitį.

Astrida ir Karlas jau ten sėdėjo, ir, kai Jerlofas, vargais negalais sulenkęs kojas, sulaukė, kol jam įpils kavos, priešais klestelėjo Lenartas Henriksonas.

— Pagaliau viskas baigėsi, — tarė policininkas Jerlofui.

Jerlofas linktelėjo.

— Liūdesys, be abejo, lieka.

— Taip. O tavo duktė... Ar ji čia yra? — paklausė Lenartas.

— Ne. Išvažiavo namo į Geteborgą.

— Vakar išvažiavo?

Jerlofas papurtė galvą.

— Greičiausiai šįryt.

Lenartas į jį pasižiūrėjo.

— Ar ji neužsuko atsisveikinti?

— Ne. Bet aš per daug nesistebiu.

Jis būtų galėjęs pridurti, kad per Julijos viešnagę Elande juodviem nepavyko itin suartėti, bet šitai Lenartas turėjo suprasti pats.

Lenartas tyliai dėbsojo į savo kavos puoduką. Jo kaktoje įsibrėžė rūpesčio raukšlelė, o dešinės rankos pirštai barbeno į stalą.

Jis pakėlė akis į Jerlofą.

— Bet ar žinai, kad ji išvažiavo?

— Astrida sakė, kad automobilio nebuvo.

Ji linktelėjo.

— Ant skardžio buvo tuščia. Ir žvejybos pašiūrės užuolaidos nuleistos, ar ne taip, Karlai?

Jos brolis linktelėjo.

— Ar ji su jumis atsisveikino? — paklausė Lenartas.

Jerlofas nesuprato, ko jis taip jaudinasi.

— Netiesiogiai, — atsakė Astrida. — Bet juk ne visad yra laiko tokioms subtilybėms...

— Aš jai paskambinsiu, — greitai tarė Lenartas. — Ar bus gerai, Jerlofai?

— Savaime aišku. Ar tau ko nors iš jos reikia?

— Ne, — atsakė Lenartas, išsitraukdamas savo mobiliuką.

— Ar turi jos numerį? — paklausė Jerlofas.

— Taip. — Lenartas suspaudė skaitmenis. — Noriu tik pasitikrinti, kur ji yra. Ji žadėjo...

Jis nutilo prispaudęs telefoną prie ausies.

— Nesuprantu šitų mobiliųjų telefonų, — sušnabždėjo Astrida Jerlofui. — Kaip jais skambinti?

— Neturiu nė mažiausio supratimo, — atsakė Jerlofas ir paklausė Lenarto: — Ar ji atsiliepė?

Lenartas nuleido telefoną.

— Abonentas nepasiekiamas... tai tik operatorė. — Dirstelėjęs į Jerlofą pridūrė: — Žinoma, juos galima išjungti, jei nenori, kad tau trukdytų.

— Matyt, Julija taip ir padarė, — tarė Jerlofas. — Dabar ji tikriausiai važiuoja per Smolandą.

Lenartas lėtai linktelėjo, bet neatrodė patenkintas. Jis toliau barbeno pirštais ir galiausiai atsistojo.

— Atleiskit, aš... turiu patikrinti vieną dalyką.

Ir pasiėmęs kavos puoduką nuėjo nuo stalo.

Matydamas, kaip policininkas nuskubėjo prie durų, Jerlofas suabejojo, ar jo duktė ir Lenartas Henriksonas nėra sumanę kokio nors plano, apie kurį jis nežino, — bet po kelių akimirkų kiek toliau salėje pasigirdo atsargus šaukštelio skimbčiojimas į kavos puoduką. Suskrebėjo kėdė, ir kažkas atsistojo.

Jerlofas nustebo pamatęs, jog tai Juhnas Hagmanas. Tiek jis, tiek sūnus Andersas tarytum jautėsi nepatogiai, vilkėdami juodas eilutes.

Juhnas kostelėjo, jo veidas buvo užraudęs, o pirštai nervingai braukė juodo švarko skvernus. Ir štai jis pradėjo šermenų kalbą:

— Taigi... Iš tikrųjų aš... nesu pratęs... šito daryti... Bet ketinau šį bei tą papasakoti apie savo ir daugelio kitų draugą Ernstą Adolfsoną ir Stenviko kaimą. Dabar ten bus tik dar tyliau ir tamsiau...

Po geros valandos — pavėžėtas Margitos ir Jostos — Jerlofas parsirado į Marneso senelių namus ir galėjo atsipūsti. Jis suvalgė vėlyvus pietus, pašildytus Boelės. Ant vieno tuščios valgyklos stalų gulėjo tos dienos „Olands-Posten“, ir Jerlofo žvilgsnis užkliuvo už pirmo puslapio antraštės: DINGĘS SENELIS RASTAS NEGYVAS.

Dar viena nelaimė. Straipsnis pasakojo apie pietų Elande prieš kokią savaitę iš savo namų išėjusį senuką, kuris dabar rastas kalkynės krūmuose mirtinai sušalęs.

Policija neįtarė nusikaltimo, teigė laikraštis. Žmogus buvo senas ir silpnaprotis, kaip manoma, paklydęs mažiau nei per kilometrą nuo kaimo, kuriame gyveno visą gyvenimą.

Jerlofas mirusiojo nepažinojo, bet vis tiek į laikraščio straipsnį žiūrėjo kaip į blogą ženklą.

Likusį popietės laiką jis praleido savo kambary, numojęs ranka į kavą. Pirmą kartą išėjo tik vakarienės, kuriai buvo patiekta Elando didžkukulių, per daug prėskų, su per mažai sūdytos kiaulienos įdaro — visai nepanašių į tuos skanumynus, kurių Ela išvirdavo kokį sykį per mėnesį, — vis dėlto Jerlofas porą suvalgė.

— Ar bažnyčioje apsiėjot be manęs? — paklausė Marija, dėdama jam didžkukulių.

— O taip.

— Vadinasi, Ernstas Adolfsonas jau žemėje? — paklausė Maja Niuman iš kitos stalo pusės.

Juk, po teisybei, ji irgi iš Stenviko, pamanė Jerlofas, nors jau keturiasdešimt metų ten negyvena.

Jis linktelėjo.

— Taip, dabar Ernstas ilsisi šalia bažnyčios.

Paėmęs šakutę pradėjo valgyti, kaip paprastai, dėkingas, kad turi sveikus dantis. Ir Šiogrenas, ačiū Dievui, pagaliau nurimo.

— Ar karstas buvo gražus? — paklausė Maja.

— O taip. Baltai dažyto medžio, poliruotas ir gražus.

— Aš norėčiau iš raudonmedžio, — tarė Maja. — Jei ne per brangu... Jeigu ne, užtektų pigaus medžio ir kremavimo.

Jerlofas mandagiai linktelėjo, atsikando didžkukulio ir jau ruošėsi pasakyti, kad kremavimas visų geriausia, kai kažkas palietė jam petį.

— Tau telefonas, Jerlofai, — tyliai pasakė Boelė.

Jis pasuko galvą.

— Vidury vakarienės?

— Taip. Tikriausiai svarbu. Skambina Lenartas Henriksonas... iš policijos.

Jerlofui staiga po krūtine nusmelkė ledinis šaltis, šaltis, pažadinęs iš vakarinio snaudulio Šiogreną, ir tas vėl ėmė sukioti sąnarius. Reumatas visad paūmėja nuo streso.

— Tuomet atsiliepsiu.

Julija? Tikriausiai jis skambina dėl Julijos, ir tikriausiai blogos naujienos. Jerlofas sunkiai atsistojo.

— Tu gali pasinaudoti telefonu virtuvėje, — pasiūlė Boelė.

Pasiramsčiuodamas lazda, jis nuėjo ten. Virtuvėj žmonių nebuvo; Raudono plastiko telefonas kabėjo ant sienos, ir Jerlofas nuėmė ragelį.

— Davidsonas.

— Jerlofai... čia Lenartas.

Jo balsas buvo labai rimtas.

— Ar kas nors atsitiko? — paklausė Jerlofas, nors atsakymą žinojo.

— Taip. Julijai... Ji neišvažiavo į Geteborgą.

— Kur ji?

Jerlofas sulaikė kvapą.

— Borgholme, — atsakė Lenartas. — Ligoninėj.

— Ar labai blogai?

— Ganėtinai. Bet galėjo būti kur kas blogiau. Ji smarkiai susidaužė. Ligoninėj ją tvarsto... Vakare važiuosiu jos parsivežti.

— Kas atsitiko? Ką ji padarė?

Lenartas padvejojęs atsakė:

— Vakar vakare ji įsibrovė į Veros Kant namą ir nukrito nuo viršutinio aukšto laiptų. Ji buvo trupučiuką... taip, jai buvo gerokai aptemusi sąmonė, kai ją atradau. Tvirtino, kad namas gyvenamas. Kad jame gyvena Nilsas Kantas. 21

Juliją pažadino iš miego šilumos pratisas girgždesys, ir netrukus ji prisiminė, kur esanti: dideliame Veros Kant name Stenvike.

Jai buvo šalta. Nuo skausmo sudaužytame kūne ji apsnūdo, o po ilgo naktinio būdravimo pagaliau užsimerkė ir susapnavo paskutinę vasarą su Jensu, kai saulė, regis, nenutrūkstamai švietė virš Elando. Kai ruduo buvo toli.

Ji išvydo po savim dulkėtas ir purvinas verandos grindis ir suprato, kad vėl diena.

Girgždėjo atidaromos lauko durys.

— Julija? — nuaidėjo balsas virš jos.

Pora rankų pakėlė jai galvą ir pakišo po sprandu sulankstytą striukę ar megztinį.

— Ar girdit mane? Julija, prabuskit!

Ji atsuko skaudamą veidą į lubas. Žiūrėjo tik kaire akim — dešinė buvo visiškai užburkusi.

Ją kalbino ramus Lenarto balsas — pažino dar jo nepamačiusi. Jis vilkėjo ne policininko uniformą, bet juodą kostiumą ir avėjo blizgančius išeiginius batus. Jie buvo aplipę sudžiūvusiu Veros Kant sodo moliu, bet jam, regis, tai buvo nė motais.

— Aš girdžiu jus, — atsakė ji.

— Gerai. — Jo balsas nebuvo irzlus, tik pavargęs. — Tuomet labas rytas.

— Aš čia įėjau ir... nukritau nuo laiptų, — vėl prašneko ji silpnu balsu ir pakėlė nuo grindų galvą. — Kvailai padariau.

— Jerlofas sakė, kad jūs išvažiavot namo. Bet aš pamaniau, kad galit būti čia.

Julija gulėjo verandoje, ten ji įstengė atšliaužti naktį, kai pagaliau pabudo ant virtuvės grindų tarp sudužusio mobiliuko liekanų ir įskilusio žibinto. Išsiliejęs žibalas užsidegė, bet ant akmeninių grindų ugnis užgeso.

Atsistoti Julijai nepavyko, nes kažkas dešinę pėdą buvo pervėręs įkaitinta vinim. Tad ji vargais negalais pradėjo šliaužti prie laukujų durų, kad tik ištrūktų iš virtuvės, ir tamsioje verandoje vėl sukniubo. Ji girdėjo lauke pučiant vėją ir nebeturėjo jėgų leistis į naktį. Sustojo prie durų visą laiką mirtinai bijodama išgirsti iš namo gilumos artėjant žingsnius.

— Kvailai, — tyliai pakartojo Julija. — Kvailai, kvailai...

— Dabar apie tai negalvokit. Man reikėjo čia ateiti vakar vakare, bet susirinkimas... — Lenartas nutilo, ir ji pajuto po pažastimis jo rankas. Jos mėgino atsargiai ją pakelti. — Ar galit atsistoti?

Ji vylėsi, kad jis nepastebės ją gerus vyno. Kvaitulys laikėsi lyg bjaurus skonis burnoje.

— Nežinau... Aš kažką susilaužiau...

— Ar esat tikra?

Julija alsiai linktelėjo.

— Aš esu slaugytoja.

Juk išties. O diagnozę dar prieš imdama šliaužti iš virtuvės ji nusistatė tokią: įtrūkęs riešas, lūžęs raktikaulis ir galbūt lūžusi dešinė pėda.

Žinoma, pėda galėjo būti tik smarkiai sumušta — sunku pasakyti. Julija turėjo pacientų, kurie negalėjo keletą savaičių priminti išsinarinę koją per čiurną, — o kiti susilaužę pėdą vaikščiodavo lyg niekur nieko tikėdamiesi, kad greitai viskas praeis.

Kaip atrodo veidas, ji nenumanė. Greičiausiai baisiai. Galbūt ir kraujas teka iš nosies, nes užgulta.

— Pamėginkit atsistoti, Julija.

Jai rodės, kad jo balsas išliko ramus, ne piktas, ne įtemptas.

— Atleiskit, — dusliai atsiprašė ji.

— Dėl ko?

Lenartas atsargiai ją pakėlė už pažastų.

— Atleiskit, kad įėjau čia be jūsų.

— Negalvokit apie tai, — pakartojo Lenartas.

Bet Julija nenorėjo tylėti, dabar norėjo viską papasakoti.

— Aš ieškojau Jenso. Vieną vakarą mačiau lange šviesą ir manau, kad... jis čia gyvena.

— Gyvena? Kas?

— Nilsas... Nilsas Kantas, Veros sūnūs. Viršutiniam aukšte jis pasitiesęs miegmaišį. Aš mačiau. Ir senas iškarpas.

— Ar galit eiti? — paklausė Lenartas.

— Jis kasinėjo ir rūsy... Nežinau kodėl. Ar ten guli Jenso kūnas? Kaip manot, Lenartai? Ar ten jį paslėpė?

— Dabar eime.

Lenartas ėmė sunkiai ją vesti pro duris į šaltą vėją ir žemyn laiptais. Jai nebuvo lengva, nes negalėjo priminti dešinės pėdos, bet Lenartas visą laiką ją prilaikė.

Jiems išėjus ant akmeninio tako, Julija išvydo už vartelių pastatytą tamsiai žalią automobilį.

— Ar jūsų, Lenartai?

— Taip.

— Ar neturit policijos automobilio? Jums reikėtų turėti.

— Tai mano nuosavas automobilis... Šiandien buvau laidotuvėse.

— Taip... žinoma.

Ernsto laidotuvės. Dabar Julija prisiminė. Ji jas praleido.

Seni varteliai vėrėsi taip pat sunkiai kaip ir vakar vakare, tad Lenartas, palikęs ją stypsančią ant vienos kojos, tampė ir spardė vartelius, kol juos atitraukė tiek, kad juodu galėjo prasisprausti.

Ji įsėdo į automobilį sunkiai, lyg būtų devyniasdešimtmetė.

— Lenartai, — tarė ji jam nespėjus užtrenkti durelių. — Ar negalėtumėt užeiti į namą dirstelti? Man tik reikia įsitikinti, kad... kad šiąnakt tikrai tai mačiau. Viršutiniam aukšte ir rūsy.

Jis pasižiūrėjo į ją ir linktelėjo.

— Tikiuosi, kad jūs čia palauksit.

Ji linktelėjo.

— Ar jūs... ar jūs turit pistoletą?

— Pistoletą?

— Taip... jei dabar ten kas nors būtų... viduje. Aš tuo netikiu, bet...

Lenartas nusijuokė.

— Pistoleto neturiu, tik kišeninį žibintuvėlį. Nieko baisaus, Julija, aš susidorosiu. Tuoj grįšiu.

Ir uždaręs automobilio dureles, išsitraukė iš bagažinės žibintuvėlį. Julija matė, kaip jis įėjo į sodą ir pradingo už apgriuvusios malkinės.

Automobilio tyloje ji atsikvėpė, apdairiai atsirėmė į sėdynės atlošą ir įbedė tuščią žvilgsnį į skardį ir pilką jūrą kaimo kelio gale.

Lenartas ilgai neužtruko, gal kokias penkias-dešimt minučių. Julija ėmė nerimauti tą pačią akimirką, kai jis pradingo, ir su palengvėjimu stebėjo jį grįžtantį.

Jis pravėrė vairuotojo dureles, atsisėdo ir jai linktelėjo.

— Jūs visiškai teisi. Kažkas ten buvo. Ir nelabai seniai.

— Taip, ir man rodos, kad...

Lenartas kilstelėjo ranką.

— Ne Nilsas Kantas, — pertraukė ją.

Paskui padėjo priešais ją ant automobilio prietaisų skydo mažą daikčiuką.

— Radau rūsy. Ten ant grindų buvo ir daugiau.

Tai buvo uostomojo tabako dėžutė, apskrito vienkartinio modelio.

— Tabako uostytojas, — tarė ji.

— Taip, jis uosto... kad ir kas ten lankosi, — pasakė Lenartas ir pasuko variklio raktelį. — Dabar važiuosim į Borgholmą.

Borgholmo ligoninėj Julijai perkirpo drabužius, tiek megztinį, tiek kelnes, ir suleido vaistų nuo skausmo. Atėjęs jos apžiūrėti jaunas gydytojas paklausė, kaip ji susižeidė.

— Ji šiąnakt pargriuvo, — atsakė Lenartas, stovėdamas prie priimamojo durų ir ruošdamasis išeiti. — Stenvike.

— Pakrantėj?

Gal sekundę padvejojęs, Lenartas linktelėjo.

— Taip, pakrantėj.

Ir Lenartas išėjo, o gydytojas pradėjo maigyti jai nugarą ir pilvą, patampė rankas ir kojas, o slaugytoja padarė kelias rentgeno nuotraukas. Paskui jie ėmė dėti šlapią ir šaltą gipso tvarstį. Julija neprotestavo, procedūros jai buvo pažįstamos ir ji tik troško kuo greičiau jų atsikratyti.

Jai rūpėjo svarbesni dalykai. Ji neabejojo padariusi Veros Kant name svarbų atradimą.

Nilsas Kantas buvo gyvas. Jis buvo gyvas ir gyveno sename savo motinos name, visiškai kaip tame šlykščiame Hičkoko filme. Jis slapstėsi šiame name ir, kai Jensas ten įtykino, buvo priverstas jį nužudyti. Jei jie nesusidūrė per miglą kalkynėje. Nilsas Kantas galbūt mėgo ten bastytis.

Julija nepanoro likti ligoninėj. Ji paprašė paskolinti telefoną — jos mobiliukas buvo sudužęs — ir paskambino Astridai į Stenviką. Papasakojusi, kas atsitiko, uždavė jai klausimą.

Astrida buvo namie ir, žinoma, — Julija galinti pas ją pagyventi keletą dienų. Sulaukti svečių visad malonu.

Lenartas atvažiavo jos pasiimti po geros valandos.

— Pakrantėse visad reikia saugotis akmenų ir didėlių riedulių, — apžiūrėjęs gipsą įspėjo jaunasis gydytojas ir paspaudė jai ranką. — Ypač sutemus.

— Ar turėjot reikalų mieste? — paklausė Julija, jiems vėl ėmus važiuoti į šiaurę.

— Buvau policijos būstinėj, — atsakė Lenartas prie vairo. — Jų kompiuteriai greitesni už manąjį Marnese, tad įrašiau keletą pranešimų. — Jis pasižiūrėjo į Juliją. — Beje, ir apie įsilaužimą Stenvike.

— Ak...

— Ne apie jus, — greitai tarė Lenartas. — Pranešiau, kad kažkas įsilaužė ir miegojo Kantų name. Jūs niekad nebuvot ten įėjusi, prisiminkit. Vieną naktį jūs išvydot ten šviesą. Kitą dieną paskambinot man ir pranešėt. Ar ne?

Julija pasižiūrėjo į jį.

— Sutarta. Aš suklupau ir susidaužiau pakrantėje. Tamsoje.

— Kaip tik taip.

Lenartas įsuko į Stenviko link einantį kelią.

— Bet aš vis dar manau, kad ten buvo Nilsas Kantas, — tyliai tarė Julija. — Netikiu, kad jis miręs.

— Galit manyti, ką norit. Kantas miręs.

Bet Julija pastebėjo arba jai pasirodė, kad pastebėjo, jo akyse šmėkštelėjusią dvejonę.

Puerto Limonas, 1960 m. kovas

Saulė pranyko, ant rytinio Kosta Rikos kranto nusileido sutemos. Nedidelės smėlėtos pakrantės šešėliuose žemiau „Casa Grandes“ baro verandos kažkas kimiai kosteli, paskui ima tyliai švilpiniuoti linksmą ir nerūpestingą melodiją, kuri kyla ir leidžias į kone ritmingai krantan besidaužančių vakarinių bangų taktą. Iš baro sklinda juokas ir stiklo cingsėjimas.

Horizonte be garso žybčioja balti žaibai. Po jų dusliai sugrumena. Naktinė audra toli Karibų jūroje iš lėto artėja prie kranto.

Nilsas Kantas sėdi prie nuolatinio savo staliuko pačiame verandos gale, kaip visad vienas po raudonais žibintėliais. Valandėlę spokso į pustuštę taurę, paskui vienu mauku išgeria.

Šešta ar septinta taurė šį vakarą?

Jis neprisimena, visai nesvarbu. Šį vakarą neketino išgerti daugiau nei penkias taures drungno raudonojo vyno, bet nesvarbu. Netrukus užsisakys dar vieną. Nėra jokios priežasties liautis gerus, visiškai jokios.

Jis padeda tuščią taurę ir pasikaso kairę ranką. Ji raudona ir sutinusi. Pastaraisiais metais saulė jam sukelia dilgius rankų ir kojų uždegimus. Baltos pleiskanos byra šūsnimis, oda skirstą, kas rytą prabudus paklodės nutaškuotos kraujo. O ant pagalvės visad guli plaukas, viršugalvis jau plinka.

Tai nuo saulės, nuo karščio, nuo drėgmės. Nilsas gūra gabalėlis po gabalėlio. Nieko nepadarysi.

Nieko nepadarysi, lieka tik ir toliau gerti. Vynas keletą metų pigiausias, nes nuo šeštojo dešimtmečio vidurio motinos siunčiamų pinigų srautas nuolat senka.

Motina tik parašė, kad šeimos akmenų kirtykla parduota ir uždaryta. Kiek pinigų jai dar liko, ji nerašė. O dėdė Augustas iš Smolando nerašo daug metų.

Nuo to laiko, kai pabėgo iš Elando, Nilsas su niekuo nesimušė ir nieko sunkiau nesužeidė. Bet kai kuriom naktim prie jo lovos vis dar stovi kaimo prokuroras Henriksonas, tylintis ir kraujuojantis. Šiokia tokia paguoda, kad dabar šitai atsitinka rečiau.

Nilsas stveria taurę ir pasilenkia, atsistojęs eis į barą pasipildyti vyno, — ir kaip tik tą valandėlę tamsoje po juo švilpaujama melodija jam pasirodo pažįstama.

Stabtelėjęs geriau įsiklauso.

Taip, jis šią melodiją girdėjęs. Ją grodavo radijas karo metais ir ją turi motina Vera tarp savo gramofono plokštelių.

Ei, linksmieji mano broliai...

Linksma ir guvi daina. Jis neprisimena pavadinimo, bet prisimena žodžius.

Ei, panoręs tik man pasakyki,

ir patrauksim į pietus namolio...

Jis negirdėjo jos nuo to laiko, kai pabėgo iš Stenviko, — tai švediška melodija. Nilsas atsistoja. Atsargiai pasižiūri per medinį turėklą trys ar keturi metrai virš žemės.

Šešėliai.

Bet ar nesėdi ten kažkas ant smėlio, prie pat verandos polių?

— Alio? — tyliai šūkteli švediškai.

Švilpčiojimas staigiai liaujasi.

— Alio tau pačiam, — atsiliepia ramus balsas iš tamsos apačioj.

Taip, akims pripratus prie tamsos, Nilsas įžiūri ten sėdinčią figūrą. Skrybėlėtą vyriškį. Jis liovėsi švilpiniavęs ir nejuda.

Nilsui einant prie laiptų kitam verandos gale, ima smulkiai krapinti šaltas lietutis. Jis uždeda ranką ant turėklo ir netvirtom kojom nusverdėja žemyn.

Žemyn į tamsą, žingsnis po žingsnio, kol po odiniais sandalais pajunta minkštą, vis dar šiltą smėlį.

Nilsas metų metus vakarais sėdėdavo verandoje, bet iki tol niekad nebuvo nulipęs tamsoje prie kranto. Ten gali būti žiurkių, didelių ir alkanų žiurkių.

Jis atsargiai artėja prie storų polių, laikančių verandą.

Atsiliepusi figūra tebesėdi štai ten, ramiai atsilošusi paplūdimio kėdėje, kokią galima išsinuomoti už keletą kolonų per porą metrų nutolusioje krautuvėlėje.

Vyriškis, mato Nilsas, atraitotomis marškinių rankovėmis ir plačiakraštės skrybėlės pridengtu veidu. Jis tebeniūniuoja tą pačią linksmą melodiją.

Ei, panoręs tik man pasakyki,

ir patrauksim į pietus namolio...

Nilsas žengia dar porą žingsnių ir sustoja. Stovi tyliai, siūbuodamas ne tik nuo vyno, bet ir iš susinervinimo.

— Labas vakaras, — pasisveikina vyriškis.

Nilsas kosteli.

— Ar tu... iš Švedijos?

Švediški žodžiai jo burnoje tarytum svetimi.

— Ar negirdėti? — atsako vyriškis paplūdimio kėdėj, ir staiga horizontą nušviečia žaibas.

Plykstelėjus žaibui, prieš Nilso akis greitai šmėkšteli baltas švedo veidas. Po kelių sekundžių iš jūros pasigirsta silpnas grumėjimas.

— Aš maniau, kad būtų geriausia, jei tu nuliptum pas mane į tamsą, o ne priešingai.

— Kodėl? — klausia Nilsas.

— Aš ieškojau tavęs išnuomotam kambary, bet šeimininkė pasakė, kad vakarais tu dažniausiai sėdi ir geri čia, bare. Galbūt Kosta Rikoje nelabai yra ko daugiau veikti?

— Ko tu nori?

— Svarbiau pasikalbėti apie tai, ko tu, Nilsai, nori.

Nilsas nieko nesako. Akimirksnį šis vyras jam pasirodo jau matytas, jaunystėje.

Bet kur? Stenvike?

Jis neprisimena.

Švedas įsiremia į paplūdimio kėdės ranktūrį ir atsistoja. Meta žvilgsnį į jūrą, paskui pasižiūri tiesiai į Nilsą.

— Ar nori grįžti namo, Nilsai? Namo į Švediją? Ir į Elandą? Nilsas palengva linkteli.

— Tuomet aš galiu šitai sutvarkyti. Mes iš esmės pakeisim tavo gyvenimą, Nilsai. 22

— Aš tavęs nekaltinu, Jerlofai, — iš lėto pasakė Lenartas, — bet tu, matyt, įteigei savo dukteriai, kad Nilsas tebėra gyvas. Kad jis gyvena sename motinos Veros name. Ir kad jis pagrobė jos sūnų kalkynėje.

Marneso senelių namuose buvo vėlyva popietė, ir Jerlofas sėdėjo prie savo rašomojo stalo. Jis nudelbė akis į grindis lyg prasikaltęs mokinys.

— Gal ir padariau panašią užuominą, — pagaliau tarė jis. — Ne kad Nilsas slepiasi Veros name, to niekad nesakiau, bet kad, galimas daiktas, jis gyvas...

Lenartas tik atsiduso. Jis stovėjo vidury kambario priešais Jerlofą apsivilkęs policininko uniformą. Į senelių namus atvažiavo pranešti, kad, prieš dieną sugipsuota ir aptvarstyta Borgholmo ligoninėje, Julija dabar ilsisi Stenvike pas Astridą.

— Kaip ji jaučiasi? — tyliai paklausė Jerlofas.

— Išnirusi dešinė čiurna, lūžęs riešas, lūžęs raktikaulis, kraujoplūdis iš nosies, daugybė mėlynių ir smegenų sukrėtimas. — Lenartas dar sykį atsiduso ir pridūrė: — Kaip sakiau, galėjo baigtis ir blogiau, juk ji galėjo nusilaužti sprandą. Galėjo baigtis ir geriau... Pavyzdžiui, ji galėjo atsisakyti minties įeiti į Veros Kant namą.

— Ar dabar ji bus patraukta atsakomybėn? Už įsilaužimą?

— Ne. Aš to nedarysiu. Tikriausiai to nedarys ir sodybos savininkai.

— Ar šnekėjai su jais?

Lenartas linktelėjo.

— Man pavyko surasti Vekšėje Veros sūnėną. Paskambinau jam prieš atvažiuodamas čia. Jaunesniam Nilso pusbroliui... Jis pats Stenvike nesilankęs daug metų ir veik neabejojo, kad nesilankė ir kiti giminės. Smolande yra ir daugiau pusbrolių, kuriems priklauso šis namas, bet, matyt, jie nesusitaria, ar namą reikėtų suremontuoti, ar parduoti.

— Aš spėjau, kad taip yra, — tarė Jerlofas. Paskui pakraipęs galvą pasižiūrėjo į policininką. — Niekad nesakiau Julijai, kad aš manau Nilsą Kantą esant gyvą, Lenartai. Sakiau tik, kad kai kas taip mano.

— Tuomet kas?

— Na... Ernstas, — pasakė Jerlofas, nenorėdamas įtraukti Juhno Hagmano į policijos reikalus. — Ernstas Adolfsonas taip manė. Man rodos, jis manė, kad Nilsas Kantas yra gyvas ir kad Kantas nužudė Jensą kalkynėje. Tad Ernstas mėgino mane prikalbinti...

Lenartas pasižiūrėjo į jį pavargusiu žvilgsniu.

— Privatūs sekliai, — pertraukė jis Jerlofą. — Yra žmonių, manančių, kad jie geriau išmano už mus, policininkus, kaip atskleisti nusikaltimą.

Jerlofas norėjo pajuokauti, bet nieko nesugalvojo.

— Kitas dalykas, kad Veros Kant name iš tikrųjų kažkas lankydavos, — pasakė Lenartas.

Jerlofas nustebęs pasižiūrėjo į policininką.

— Tikrai?

— Durys išlaužtos. Ir yra pėdsakų antrame aukšte. Prisegtos iškarpos, senas takas... ir miegmaišis. Ir iškasinėtas rūsys.

Jerlofas susimąstė.

— Ar apžiūrėjai namą?

— Tik labai paviršutiniškai, — atsakė Lenartas. — Man atrodė svarbiau nuvežti ligoninėn tavo dukterį.

— Puiku. Jos tėvas tau dėkoja.

— Palikau ją pas Astridą, o šįryt, prieš čia atvažiuodamas, dar sykį užėjau į Veros Kant namą, — toliau kalbėjo policininkas. — Julijai pasisekė, nes išmestas iš rankų žibalinis žibintas sudužo nukritęs ant akmeninių virtuvės grindų. Jei būtų atsitrenkęs į sieną, galėjo supleškėti visas namas.

Jerlofas linktelėjo.

— Bet kaip buvo su rūsiu? — paklausė jis. — Ar ten kas nors iškasta? O gal užkasta?

— Sunku pasakyti. Manyčiau, kad iškasta. Arba tik kasinėta.

— Įsilaužėliai paprastai daiktų neiškasinėja. Ir nenakvoja.

Lenartas pasižiūrėjo į jį pavargęs.

— Ir vėl žaidi privatų seklį.

— Aš tik balsu svarstau. Ir manau...

— Ką?

— Taip... manau, kad į tą namą buvo įsibrovęs kas nors iš Stenviko.

— Jerlofai...

— Elande gali daug ką padaryti visiškai nekliudomas, — tęsė mintį Jerlofas. — Juk ir tu žinai. Juk čia beveik niekas jūsų nemato...

— Malonėk parašyti laišką, kad trūksta policininkų, — greitai įsiterpė Lenartas.

— Bet vieną dalyką žmonės visados pastebi — tai, kas svetima. Svetimus žmones su kastuvais, svetimus automobilius, pastatytus prie Veros Kant namo — juos Stenviko gyventojai pastebėdavo. Ir, kiek žinau, jie šito nepadarė.

Lenartas susimąstė.

— Kas iš tikrųjų gyvena Stenvike apskritus metus? — paklausė po kurio laiko.

— Nedaugelis.

— Man gali prireikti tavo pagalbos, Jerlofai, — patylėjęs tarė Lenartas ir greitai pridūrė: — Ne sekti, bet šiek tiek patikrinti faktus. Aš kai ką radau rūsyje. — Jis įkišo ranką į uniformos kišenę. — Ant rūsio lango ir po laiptais gulėjo daug uostomojo tabako dėžučių. Visos tuščios. Vargu ar jos Veros Kant laikų.

Jis išsitraukė tabako dėžutę ir bloknotą. Dėžutė buvo įdėta į mažutį plastiko maišelį.

— Aš tabako neuostau, — tarė Jerlofas.

— Taip. Bet gal pažįsti kokį uostytoją Stenvike?

Kiek padvejojęs, Jerlofas linktelėjo. Nebuvo prasmės slėpti dalykų, kuriuos policija vis tiek išsiaiškintų.

— Tik vieną.

Ir jis pasakė Lenartui vardą. Užsirašęs bloknote, policininkas linktelėjo.

— Ačiū už pagalbą.

— Aš mielai tave palydėsiu, — pasakė Jerlofas, — jei ruošiesi jį aplankyti. — Lenartui prasižiojus, skubiai pridūrė: — Šiandien jaučiuosi gerai, galiu pats eiti. Jis lengviau atsipalaiduos ir daugiau papasakos, jei būsiu ir aš. Beveik neabejoju.

Lenartas atsiduso.

— Tai apsivilk paltą, pasivažinėsim.

— Šaunią kalbą išrėžei, Juhnai, — tarė Jerlofas. — Turiu galvoje — per Ernsto laidotuves.

Juhnas sėdėjo kitapus valgomojo stalo savo virtuvėlėje Stenvike ir tik linktelėjo nieko nepasakęs. Pasėdėjęs atlašai, vėl palinko į priekį. Jerlofas aiškiai matė, kad jis įsitempęs, ir to priežastį irgi nebuvo sunku įžvelgti: trečias asmuo prie stalo buvo Lenartas Henriksonas, vis dar vilkintis policininko uniformą. Buvo be penkiolikos minučių šešta vakaro ir už lango tamsu.

Ant stalo gulėjo tuščia uostomojo tabako dėžutė.

— Vadinasi, jūs vėl imsitės šitos bylos? — paklausė Juhnas.

— Gal imsimės, o gal ir ne... — Lenartas trūktelėjo pečiais. — Mes mielai pasišnekėtume su Andersu, jei tai jo dėžutė. Mat tuomet greičiausiai jis miegojo Veros Kant name, iškasinėjo rūsį ir prismaigstė daugybę iškarpų apie Nilsą Kantą ir Jensą Davidsoną. O tada norėtume sužinoti, kur Andersas buvo tą dieną, kai dingo mažasis Jensas.

— To jums nereikia klausinėti Anderso, — tarė Juhnas. — Aš žinau.

— Štai kaip... — Lenartas išsitraukė bloknotą ir rašiklį. — Papasakok.

— Jis buvo čia.

— Stenvike?

Juhnas linktelėjo.

— Ir tu čia buvai? Ar gali paliudyti jo alibi tą dieną?

Juhnas trūktelėjo pečiais.

— Prabėgo daug metų. Aš neprisimenu... bet vakare mes ieškojom pakrantėj. Mudu abu. Šitai prisimenu.

— Ir aš prisimenu, — patvirtino Jerlofas.

Nors daug to vakaro prisiminimų buvo apiblukę, Jerlofui tebestovėjo akyse, kaip Juhnas su savo sūnumi, tuomet tikriausiai pradėjusiu trečią dešimtį, petys į petį mina ir mina pakrante pietų linkui.

— O po pietų? — paklausė Lenartas. — Ką veikė Andersas tada?

— Neprisimenu, — atsakė Juhnas. — Gal buvo lauke. Bet tikriausiai ne prie Jerlofo trobos. — Juhnas pasižiūrėjo į Jerlofą. — Andersas neturi piktų kėslų, Jerlofai.

Jerlofas linktelėjo.

— Niekas jo ir nekaltina.

Lenartas viską užsirašinėjo.

— Šiaip ar taip, mums reikia su juo pasikalbėti, — pasakė stabtelėjęs. — Ar tavo sūnus čia?

— Jis Borgholme. Išvažiavo vakar po laidotuvių.

— Ar ten gyvena?

— Kartais gyvena ten... su motina. Kartais čia, su manim. Jam leidžiama elgtis, kaip nori. Jis neturi vairuotojo pažymėjimo, važinėja autobusu.

— Kokio jis dabar amžiaus?

— Keturiasdešimt dvejų metų.

— Keturiasdešimt dvejų... ir gyvena namie? — paklausė Lenartas.

— Tai ne nusikaltimas. — Juhnas bakstelėjo nykščiu per petį. — Ir jis turi nuosavą trobą, čia už mano.

— Man rodos, — atsargiai įsiterpė Jerlofas, — mes galim pasakyti, kad Andersas kiek savotiškas. Tikriausiai galim, Juhnai? Jis geras ir paslaugus, bet mažumėlę kitoks.

— Aš esu susitikęs Andersą keletą sykių, — tarė Lenartas. — Manau, kad jis pakankamai sveiko proto.

Juhnas atkišo nejudrią galvą tiesiai į priekį.

— Andersas labai užsidaręs, — pasakė jis. — Daug galvoja. Kalba kur kas mažiau, ir su manim, ir su kitais. Bet neturi piktų kėslų.

— O adresas? — paklausė Lenartas.

Juhnas paminėjo buto adresą Pirklių gatvėje. Lenartas užsirašė.

— Gerai. Daugiau tau netrukdysim, Juhnai. Dabar galim važiuoti namo, į Marnesą.

Pastarasis sakinys buvo skirtas Jerlofui, kuris stovėjo jam už nugaros vis labiau jausdamasis lyg antras policininkas.

Šis jausmas buvo itin nemalonus, nes jis matė, kaip per pokalbį Juhno akys prisipildė siaubo. Siaubo prieš Jėgą, kuri it plėšrus paukštis, sukantis ratus aukštai virš galvos atkampiame šiaurės Elande, galų gale nusižiūrėjo jį ir jo vienintelį sūnų ir dabar jau niekad jų nepaleis.

— Jis neturi piktų kėslų, — pakartojo Juhnas, nors Lenartas atsistojęs jau ėjo prie durų.

— Tau negresia joks pavojus, Juhnai, — tyliai pasakė Jerlofas netvirtu balsu. — Galbūt vakarop pasikalbėsim telefonu? Gerai?

Juhnas linktelėjo, bet vis dar įsitempęs žiūrėjo į Lenartą, laukiantį prie durų.

— Eikš, Jerlofai, — paragino Lenartas.

Nuskambėjo lyg įsakymas. Jerlofas net nebesijautė kaip policininkas, veikiau kaip kambarinis šunelis, — tik klusniai atsistojo ir išsekė pro duris įkandin policininko. Iš tikrųjų jis dar norėjo aplankyti pas Astridą savo dukterį, bet tai teko atidėti kitam kartui.

Einant į savo kambarį, Jerlofo raumenys tirtėjo labiau nei įprastai, labiau nei įprastai skaudėjo ir sąnarius. Jis sugrįžo į Marneso senelių namus, parvežtas Lenarto.

Išgirdęs už durų skambant telefoną, manė, kad nesuspės pakelti ragelio, bet signalai nesiliovė.

— Davidsonas?

— Aš.

Tai buvo Juhnas.

— Kaip reikalai?

Jerlofas sunkiai atsisėdo ant lovos.

Juhnas tylėjo.

— Ar kalbėjai su Andersu? — paklausė Jerlofas.

— Taip. Skambinau į Borgholmą. Kalbėjau su juo.

— Puiku. Tau galbūt nereikėtų jam sakyti, kad policija nori...

— Vėlu, — pertraukė jį Juhnas. — Aš pasakiau, kad čia buvo policija.

— Štai kaip. Ir ką jis pasakė?

— Nieko. Tik klausėsi.

— Juhnai... mes tikriausiai abu žinom, ką Andersas veikė Veros Kant name. Ko jis ieškojo kasinėdamas rūsį. Kareivių lobio. Karo grobio, kurį, kaip niekad nesiliovė manę žmonės, jie atsinešė išlipę Elande.

— Taip.

— Lobį, kurį pasisavino Nilsas Kantas, jei tikrai taip padarė.

— Andersas apie jį kalbėjo daug metų, — tarė Juhnas.

— Jis jo neras. Aš žinau.

Juhnas vėl nutilo.

— Mums reikia nuvažiuoti į Ramnebiu, — toliau kalbėjo Jerlofas. — Į lentpjūvę ir medienos muziejų. Galim važiuoti rytoj.

— Tik ne rytoj. Aš turiu parsivežti iš Borgholmo Andersą.

— Tuomet kitą savaitę. Kai muziejus atidarytas. O paskui galbūt sustotume Borgholme pasižiūrėti, kaip jaučiasi Martinas Malmas.

— Žinoma.

— Dabar turim surasti Nilsą Kantą.

Buvo veik devinta to paties vakaro valanda. Tuščiuose Marneso senelių namų koridoriuose tvyrojo tyla.

Pasirėmęs lazda, Jerlofas stovėjo prie uždarytų Majos Niuman durų. Jos kambaryje irgi buvo tylu. Virš akutės kabojo ranka rašytas lapukas su tekstu: MALONĖKIT PASIBELSTI! Jn 10,7.

„Iš tiesų, iš tiesų sakau jums: aš — avių vartai“, — atmintinai sukuždėjo Jerlofas.

Padvejojęs pakėlė dešinę ranką ir pasibeldė.

Praėjo valandėlė — ir Maja atidarė. Jie matėsi prieš keletą valandų per vakarienę, ir ji tebevilkėjo tą pačią geltoną suknelę ir baltą megztuką.

— Labą dieną, — pasisveikino Jerlofas, švelniai šypsodamas. — Norėjau tik pasižiūrėti, ar tu namie.

— Jerlofas...

Maja nusišypsojusi linktelėjo, bet jis tarytum išvydo po baltais plaukais kaktoje tarp kitų raukšlių susimetusią naują raukšlelę. Lankytojas buvo netikėtas.

— Ar galima užeiti? — paklausė jis.

Ji neryžtingai linktelėjo ir atatupsta žengė į kambarį.

— Aš nesusitvarkiusi.

— Man visai nesvarbu.

Pasiramsčiuodamas lazda, jis įkiūtino į kambarį, kuris atrodė toks pat tvarkingas kaip ir kitais kartais. Kone visas grindis dengė tamsiai raudonas persiškas kilimas, o sienos buvo prikabinėtos portretų ir paveikslų.

Jerlofas dažnai lankydavosi pas Mają. Jie buvo užmezgę meilės ryšį, kuris prasidėjo po kelių mėnesių, Jerlofui atsikrausčius į Marneso senelių namus, ir baigėsi maždaug po metų, kai Šiogreno sindromo skausmai pasidarė per stiprūs. Nuo to laiko juos siejo rami bičiulystė. Abu buvo kilę iš Stenviko, abu liko vieniši po ilgos santuokos. Jie turėjo apie ką pasišnekėti.

— Kaip jautiesi, Maja?

— Ką gi, sveikata gera.

Maja atitraukė kėdę nuo rudo arbatos stalelio palei langą, ir Jerlofas dėkingas atsisėdo. Majai irgi atsisėdus, stojo tyla.

Jerlofas turėjo ką nors sakyti.

— Aš tik svarstau, Maja, ar negalėtum papasakoti apie vieną dalyką, kurį kartą aptarinėjom...

Įkišęs ranką kišenėn, jis ištraukė baltą vokelį, kurį Julija jam davė prieš savaitę.

— Mano duktė šį laišką rado kapinėse, prie Nilso Kanto paminklo. Aš žinau, kad tu jį parašei ir ten padėjai, bet ne šito noriu tave klausti. Aš tik svarstau...

— Man nėr ko gėdytis, — greitai pasakė Maja.

— Visiškai nėr ko, — sutiko Jerlofas. — Aš neketinau...

— Nilsas niekad negauna gražiausios puokštės. Ji visad atitenka mano vyrui... Aš visad pirmiau sutvarkau Helgės kapą, tik tada dirsteliu į Nilso.

— Gerai. Visus kapus reikia prižiūrėti. Aš norėjau pasiklausti kito dalyko... Prisimenu kartą tave pasakojus, kaip susitikai Nilsą Kantą kalkynėje, tą pačią dieną, kai jis... susitvarkė su vokiečių kareiviais.

Maja rimtai linktelėjo.

— Aš tai supratau iš jo laikysenos. Jis nieko nesakė, bet aš supratau, kad kažkas atsitiko... tik jis nenorėjo pasakyti kas. Mėginau su juo pasikalbėti, bet Nilsas vėl nubėgo kalkynėn.

— Suprantu, — tarė Jerlofas, palaukė ir vėl atsargiai pratęsė kalbą:

— Ir tu minėjai, kad tą dieną kažką gavai...

Maja, įdėmiai į jį pasižiūrėjusi, linktelėjo.

— Aš tik svarstau, ar negalėtum parodyti, ką jis tau davė. Ir ar esi apie tai pasakojus kam nors kitam? Ar esi?

Maja sėdėjo nekrutėdama, įdūrusi į jį akis.

— Niekas nieko nežino, — trumpai atsakė. — Ir aš ne gavau, o pasiėmiau.

— Atsiprašau?

— Nieko negavau iš Nilso. Aš pasiėmiau. Ir daug kartų dėl to gailėjaus...

— Ryšulėlį. Sakei, kad tai buvo ryšulėlis.

— Aš pasekiau Nilsą. Buvau jauna ir smalsi. Pernelyg smalsi... taigi pasislėpiau už kadagių krūmų ir mačiau, kaip Nilsas nuėjo. Ir jis nuėjo prie akmenų krūsnies už Stenviko.

— Akmenų krūvos? Ką jis ten darė?

Maja tylėjo. Jos akys buvo įbestos į tolį.

— Kasė žemę, — pagaliau atsakė ji.

— Ar jis ką nors užkasė? Ryšulėlį?

Maja pasižiūrėjo į jį.

— Nilsas miręs, Jerlofai.

— Atrodo.

— Taip yra. Ne visi tuo tiki, bet aš žinau. Antraip jis būtų davęs žinią.

Jerlofas linktelėjo.

— Ar Nilsui dingus, išsikasei ryšulėlį?

Maja papurtė galvą.

— Aš parlėkiau namo. Tai padariau vėliau... jam grįžus namo.

Jerlofas ne iš karto susigaudę.

— Turi galvoje... kai jis grįžo karste?

Maja linktelėjo.

— Aš nuėjau kalkynėn ir jį išsikasiau.

Ji palengva atsikėlė, delnais ištiesino sijoną ir nuėjo prie televizoriaus kambario kampe. Jerlofas tebesėdėjo, bet pasuko galvą į ją.

— Tai atsitiko septintajame dešimtmetyje, rudens dieną, praėjus porai metų nuo Nilso laidotuvių, — pasakė Maja per petį. — Helgė buvo laukuose, o vaikai — Marneso mokykloje. Tad aš užrakinau namus ir viena nuėjau kalkynėn su sodo kastuvėliu ir plastikiniu maišeliu.

Jerlofas matė, kaip Maja nuo lentynos po televizorium sunkiai pakėlė mėlynai dažytą medinę skrynelę, išpuoštą raudonomis rožėmis. Jis jau buvo ją matęs — seną jos siuvimo skrynelę. Ji atnešė skrynelę prie arbatinio staliuko ir pastatė prieš Jerlofą.

— Aš perėjau didįjį kelią, — toliau kalbėjo Maja, — ir maždaug po pusvalandžio atsidūriau kalkynėje už Stenviko. Susiradau tai, kas buvo likę iš aukinės krūsnies, ir stengiaus tiksliai prisiminti, kur kasė Nilsas... Ir galų gale iškasiau.

Ji atvožė skrynelę. Jerlofas išvydo žirkles, verpalus, daugybę siuvamųjų siūlų ritelių ir prisiminė, kaip pats siūdavo praplyšusias bures. Paskui Maja išėmusi padėjo į šalį netikrą dugną, ir Jerlofas slaptame skyrelyje išvydo gulinčią plokščią dėžutę.

Skardinę dėžutę, subjaurotą senų rūdžių dėmių.

Šiaip ar taip, Jerlofas tikėjosi, jog tai rūdys.

— Štai ji.

Maja padavė jam dėžutę. Jis išgirdo viduje kažką dzingsint.

— Ar galima atidaryti?

— Gali su ja daryti ką nori, Jerlofai.

Dėžutė buvo be užrakto, ir jis ją labai atsargiai atidarė.

Dėžutės dugne kažkas spindėjo ir žybčiojo.

Galbūt dėžutėje buvo tik dvidešimt stiklo gabaliukų, paprasčiausių niekučių, bet sunku buvo nepalaikyti jų kažkokiais kitais, tauresniais daiktais. O šalia gulėjo kryžius. Jerlofas nebuvo ekspertas, bet krucifiksas jam pasirodė gryno aukso.

Jerlofas užvožė dangtelį, kol nesusiviliojo susiberti akmenėlių ir pavartyti.

— Ar esi kitiems pasakojusi apie šį radinį? — tyliai paklausė.

— Papasakojau savo vyrui prieš mirtį.

— Ar manai, kad jis savo ruožtu galėjo kam nors papasakoti?

— Apie tokius dalykus jis su žmonėmis nekalbėdavo. Ir tokiu atveju tikriausiai būtų pasisakęs man. Mes neturėdavom paslapčių.

Jerlofas ja tikėjo. Helgė nebuvo itin šnekus. Bet kažkokiu būdu šiaurės Elande ėmė sklisti gandai, neva Nilso nužudyti kareiviai turėję karo lobį iš Baltijos šalių. Jerlofas irgi buvo juos girdėjęs — kaip Juhnas ir Andersas Hagmanai.

— Vadinasi, juos visą laiką čia slėpei?

Maja linktelėjo.

— Aš niekad nieko su jais nedariau, juk jie ne mano, — pasakė Maja ir pridūrė: — Bet sykį mėginau juos atiduoti Nilso motinai Verai.

— Nejaugi? Kada tai buvo?

Maja atsargiai atsisėdo šalia, ir Jerlofas pastebėjo ją netgi taip prisitraukus kėdę, kad po išraitymais puoštomis arbatinio stalelio kojomis susilietė jų keliai.

— Po keleto metų, septintojo dešimtmečio gale. Helgė išgirdo, kad Vera Kant pradėjo išpardavinėti visas savo žemes pakrantėje, kad jai ėmė stigti pinigų. Aš ir pamaniau, kad galbūt jai reikėtų atgauti akmenis...

— Ar tu ją aplankei?

Maja linktelėjo.

— Aš atvažiavau Stenviko autobusu ir įėjau į Veros sodą... Buvo vasara, laukujės durys, kai drebančiom kojom lipau laiptais, pravertos. Kaip ir daugelis kitų, aš bijojau Veros... — Maja nutilo, paskui vėl prakalbo: — Name buvo įjungtas gramofonas ar radijas, aš girdėjau tylią muziką. Ir balsus. Ji turėjo svečių.

Jerlofas sulaikė kvapą.

— Ji daug metų turėjo šeimininkę, tai galbūt...

— Ne. Tai buvo du vyrai, — pertraukė jį Maja. — Girdėjau du vyriškus balsus virtuvėje. Vieną murmantį, o kitą kalbantį daug garsiau ir ryžtingiau, lyg kapitoną...

— Ar matei katrą?

— Ne, ne, — skubiai paneigė Maja. — Ir aš vogčia nesiklausiau... Vos užlipusi laiptais pasibeldžiau. Tada balsai nutilo ir Vera išlėkė verandon uždariusi už savęs virtuvės duris. Mane ištiko šokas sugrįžus į kaimą ir išvydus ją po tiek metų. Ji buvo tokia plonytė ir susisukusi lyg perdžiūvusi virvė. Bet vis tokia pat įtari, pasižiūrėjo į mane lyg į vagilę. „Ko jūs norit?“ — paklausė. Nei pasisveikino, nei parodė draugiškumo. Aš visai sutrikau. Dėžutę turėjau kišenėj, bet net jos neištraukiau. Ėmiau kažką mikčioti apie Nilsą ir kalkynę... ir tai tikriausiai buvo kvaila. Buvo kvaila, nes Vera suriko man nešdintis. Paskui ji sugrįžo virtuvėn. O aš parvažiavau namo... ir po kelerių metų ji pasimirė.

Jerlofas linktelėjo. Vera numirė ant tų pačių laiptų, nuo kurių nukrito Julija.

— Ar girdėjai, apie ką jie kalbėjo? Abu vyrai?

Maja papurtė galvą.

— Prieš pasibelsdama nugirdau vos kelis žodžius. Kažką apie ilgesį. Skardžiabalsis kažką pasakė apie pasiilgusįjį: „Juk jūs abu ilgitės vienas kito“ ar kažką panašaus.

Jerlofas pagalvojo.

— Galbūt jie buvo Veros giminaičiai. Giminaičiai iš Smolando.

— Galbūt, — sutiko Maja.

Stojo tyla. Jerlofas daugiau klausimų neturėjo; jis turėjo viską apmąstyti.

— Taigi... — Jis norėjo atsargiai paglostyti Majai petį, bet ji mažumėlę pasilenkė ir jo pirštai atsidūrė ant jos skruosto.

Lyg savo valia jie ten pasiliko ir virpėdami palengva virto glamone.

Maja užsimerkė.

Jerlofas krūptelėjęs atsistojo.

— Taigi, — pakartojo jis. — Aš negaliu... jau nebegaliu.

— Ar tikrai? — paklausė Maja ir atsimerkė.

Jerlofas liūdnai linktelėjo.

— Per daug skausmo kūne.

— Iki pavasario galbūt jis išnyks, — paguodė Maja. — Kartais taip atsitinka.

— Taip. — Jerlofas kiek pajėgdamas greičiau atsistojo. — Ačiū už pokalbį, Maja. Aš šios žinios neplatinsiu. Tu žinai.

Maja tebesėdėjo prie arbatinio staliuko.

— Gerai, Jerlofai.

Jerlofas pastebėjo kairėj rankoj tebelaikąs dėžutę ir padėjo šią ant staliuko. Maja pakėlė ją ir, ištraukusi krucifiksą, grąžino dėžutę Jerlofui.

— Pasiimk juos. Nebenoriu daugiau jais rūpintis. Tebūnie pas tave.

— Tuomet sutarta.

Jis keletą kartų linktelėjo nerangiai atsisveikindamas ir išėjo iš Majos kambario su dėžute kelnių kišenėje. Ji buvo sunki bei šalta ir, jam pėdinant tuščiu koridorium, barkščiojo.

Sugrįžęs į savo kambarį, Jerlofas užsirakino. Paprastai durų nerakindavo, bet dabar taip padarė.

Karo grobis, pamanė jis. Kareiviai visad ieško grobio. Iš ko kareiviai gavo ar paėmė brangakmenius? Ar, be jų pačių, dar kas nors dėl jų žuvo?

Ir kur jam juos reikėtų padėti? Jerlofas apsidairė. Neturi jokios skrynelės su netikru dugnu.

Galiausiai priėjo prie knygų spintos. Ant vienos lentynų stovėjo butelinis laivas, vaizduojantis paskutinę brigo „Bluebird av Hulls“ kelionę, kaip jis įsivaizdavo ją atrodžius tą audringą naktį prie Bohusleno krantų. „Bluebird“ artėjo prie Bohusleno uolų.

Pakėlęs butelį, Jerlofas ištraukė kamštį. Paskui atidarė dėžutę ir pamažėle atsargiai supylė akmenukus į butelį. Pakratė, kad akmenukai atsidurtų kur reikia. Štai taip, gerai neįsižiūrėjus, akmenukai atrodo lyg uolos, į kurias netrukus atsitrenks skęstantis laivas.

Kurį laiką šito užteks.

Jerlofas vėl pastatė butelinį laivą ant lentynos, o tuščią dėžutę paslėpė už knygų eilės žemesnėje lentynoje.

Visą vakarą, prieš atsiguldamas, vis žvilgčiojo į butelį. Žvilgtelėjęs dvyliktą ar penkioliktą kartą ėmė suprasti, kodėl Maja, atidavusi jam seną skardinę dėžutę, atrodė palengvinusi širdį.

Tą naktį sugrįžo jo vienintelis iš tikrųjų klaikus jūros laikų košmaras.

Jis susapnavo stovįs prie borto laive, pamažu slystančiame Baltijos jūra, kažkur tarp Elando šiaurinio smaigalio ir Oakseno salos. Buvo prieblanda ir visiška tyka, Jerlofas stovėjo stebeilydamas virš veidrodinio vandens į horizontą, niekur nematydamas žemės...

... Paskui jis nuleido akis į vandenį ir išvydo seną Antrojo pasaulinio karo miną.

Ji plaukė po pat vandens paviršium: didžiulis juodas, dumbliais ir moliuskais apsinešęs plieno rutulys su atsikišusiais juodais spygliais.

Sustoti buvo neįmanoma. Jerlofas galėjo tik tyliai stebėti, kaip laivo korpusas ir mina lėtai, bet nepermaldaujamai slysta vienas prie kito, vis arčiau ir arčiau.

Jis staiga prabudo šaukdamas Marneso senelių namų tamsoje, prieš pat sprogstant minai. 23

Sekmadienio priešpietė. Julija sėdėjo prie lango Astridos bendrajame kambaryje, atrėmusi ramentus į kėdės atlošą, ir žvelgė, kaip ant skardžio vyresnioji sesuo Lena su vyru Rikardu susigrąžina jos automobilį.

Jai pavyko išlaikyti automobilį dviem savaitėm ilgiau, nei planavo, bet dabar tam atėjo galas. O galbūt ir gerai, juk ji vis tiek nepajėgtų vairuoti sulūžusiais kaulais.

Lena ir Rikardas trumpam atvažiavo į Elandą šeštadienį, aplankė Jerlofą ir išgėrė kavos Marnese, prieš pernakvodami vasarnamyje. Sekmadienio rytą jie atėjo aplankyti Astridos Linder, ir tuomet paaiškėjo, jog jie planavo parvežti Juliją namo, į Geteborgą.

Aišku, jiems nerūpėjo apie šį planą pranešti Julijai. Ji net nežinojo Leną su Rikardu išdygsiant Stenvike, kol išvydo tamsiai žalią „Volvą“ atriedant keliu ir sustojant priešais Astridos namą. O tada sprukti buvo per vėlu.

— Sveiki! — žvaliai šūktelėjo Lena, įleista Astridos. Ji apkabino Juliją, ir šiai sudiegė įskilusį raktikaulį. — Kaip laikaisi? — Lena dirstelėjo į ramentus.

— Dabar gana gerai, — atsakė Julija.

— Tėtė paskambino ir papasakojo, kas atsitiko. Baisiai nesmagu... bet galėjo baigtis ir blogiau... Tau reikėtų taip ir galvoti, kad galėjo baigtis blogiau. — Ir tai buvo viskas, ką Julijos sesuo sugebėjo pasakyti apie jos lūžusius kaulus. Paskui ji pridūrė: — Kaip gražu, kad Astrida tau leido čia pagyventi. Gražu, ar ne?

— Astrida yra angelas, — tarė Julija.

Ir tai buvo tiesa. Astrida buvo angelas, kuris gerai jaučiasi tuščiame Stenvike, bet ji pasakojosi irgi kartais pasijuntanti vieniša. Juk našlė, o vienintelis jos vaikas, duktė, gydytojaujanti Saudo Arabijoje, namo parvažiuoja tik per Kalėdas ir vasarvidžio šventę.

Rikardas išties neturėjo ko pasakyti; jis tik nekantriai linktelėjo Julijai nenusivilkęs rusvos rudeninės striukės ir po kelių minučių jau ėmė žvilgčioti į savo „Rolex“ laikrodį. Jam galbūt rūpėjo tik parvaryti automobilį į Torslandą, kad juo galėtų važinėti duktė, pamanė Julija.

Astrida pavaišino priešpietine kava su pyragaičiais, o Lena susižavėjusi tauškėjo apie ramybę ir tylą, viešpataujančias Stenvike dabar, spalio mėnesį, išvažiavus visiems turistams. Rikardas, tiesia nugara sėdintis šalia žmonos, nieko nesakė. Julija sėdėjo kitapus stalo, žvelgė pro langą ir galvojo apie Veros Kant namą už didžiųjų medžių.

— Na, mums galbūt reikėtų pamažėle ruoštis namo, — tarė Lena po kavos. — Juk laukia ilgas kelias.

Ji greitai padėjo nuimti kavos puodukus. Rikardas išėjo pagelbėti Astridai prikalti užpakalinėje namo pusėje begriūvančio lietvamzdžio.

Julija negalėjo niekuo užsiimti, tik sėdėjo ir žiūrėjo. Ji neturi kojų, neturi darbo, neturi vaikų. Vis dėlto kaip nors reikės gyventi toliau.

— Malonu, kad atvažiavot, — pasakė ji.

Lena linktelėjo.

— Mes iškart nusprendėm atvažiuoti čia ir padėti tau parsirasti namo. Juk dabar negali vairuoti.

— Ačiū, — padėkojo Julija, — bet nereikia. Aš pasiliksiu.

Lena nesiklausė.

— Jei aš važiuosiu „Fordu“ su tavim, Rikardas galės parvaryti „Volvą“ pats, — tarškėjo ji, skalaudama kavinuką. — Mes paprastai sustojam papietauti Riudarholme, jie ten turi malonią užeigą.

— Aš negaliu važiuoti namo be Jenso, — pasakė Julija. — Aš turiu jį rasti.

Lena atsigręžė ir pasižiūrėjo į ją.

— Ką pasakei? Juk nėra jokių...

Papurčiusi galvą, Julija ją pertraukė:

— Lena, aš žinau, kad Jensas miręs. — Ji įsispyrusi žiūrėjo seseriai į akis. — Jis miręs. Dabar aš šitai supratau, bet turiu omeny ne tai. Aš tik noriu, kad mes jį rastume, kad ir kur jis būtų.

— Taip taip, gerai. Juk tėtei patinka, kad tu čia. Tad viskas gerai.

Taip, geriau nei gerti vyną ir ryti piliules prieš televizorių Geteborge, pamanė Julija. Sekundę jai smarkiai suspaudė krūtinę tuščiai praleisti metai — metai, kai dingusio sūnaus ilgesys buvo kur kas svarbesnis už visus šviesius prisiminimus, galėjusius ją paguosti: juoda sielvarto duobė, kurion nugrimzdo, užuot įsitvėrusi į gyvenimą.

Bet dabar ji juto ramybę. Šiokią tokią ramybę.

Galų gale, kai ganėtinai pasensti, tetrokšti atsidurti ramioje vietoje, kur pasijustum lyg namie su mylimais žmonėmis. Kaip kad Stenvike, su angelu Astrida. Ir Jerlofu. Ir Lenartu. Julija myli juos visus.

Ir Lena nori gero. Julija žinojo, kad net jos vyresnioji sesuo tam tikra prasme nori jai gero.

— Taip, gerai, — pakartojo ji. — Pasimatysim Geteborge.

Po pusės valandos Rikardas įsėdo į didįjį tamsiai žalią „Volvą“ priešais Astridos namą, o Lena įlipo į mažąjį „Fordą“.

Pasilenkusi Lena per stiklą pamojavo Julijai. Ir taip jie išvažiavo, iš pradžių Rikardas, iš paskos — jos vyresnioji sesuo.

Julija atsikvėpė.

Po kokios minutės priemenėje suskambo telefonas, bet ji nepajėgė nueit atsiliepti.

— Aš pakelsiu, — pasisiūlė Astrida. Julija girdėjo, kaip ji pakėlė ragelį, pasiklausė, paskui šūktelėjo: — Čia tau, Julija, iš policijos... Lenartas.

Lygiomis grindimis Julija lengviau ir greičiau judėdavo tik su vienu ramentu, taip padarė ir šį kartą.

Ji pakėlė ragelį.

— Čia Julija.

— Kaip jaučiatės? — paklausė Lenartas.

— Geriau. Laikas gydo visus kaulų lūžius... ir Astrida manim rūpinasi.

— Puiku. Aš turiu naujienų... nors jūs tikriausiai jas girdėjot.

— Ar radot Nilsą Kantą?

Lenartas tarytum atsiduso į ragelį.

— Rūsį iškasinėjo ne vaiduoklis. Ar Jerlofas nepasakė?

— Mes nespėjom daugiau pasišnekėti.

— Jūsų tėvas padėjo rasti tabako dėžučių savininką. Jūs žinot, dėžučių iš Veros rūsio.

— Ir kas jis?

— Andersas Hagmanas.

— Andersas Hagmanas? Ar turit omeny Andersą... iš kempingo? Juhno sūnų?

— Kaip tik.

— Ar esat tikras?

— Jis pats šito nepatvirtino, nes negalėjom su juo pasikalbėti. Andersas slapstosi. Bet viskas rodo jį ten buvus.

— Vadinasi, name miegojo ne Nilsas Kantas.

— Taip. Visuomet galima rasti paprastą paaiškinimą, Julija. Andersas Hagmanas gyvena vos už kelių šimtų metrų. Sutemus jis lengvai įsėlindavo į Veros Kant namą.

— Bet kodėl jis kasinėjo?

— Dėl to esama įvairių idėjų. Aš turiu savų minčių ir aptariau jas su kolegomis iš Borgholmo, — tarė Lenartas ir paklausė: — Ar pažįstat Andersą? Gal bendravot su juo gyvendama Stenvike?

— Ne. Jis jaunesnis už mane... ketveriais ar penkeriais metais, — atsakė Julija, vos prisimenanti savo vaikystės Andersą Hagmaną.

Ji tik neaiškiai prisiminė stiprų, nekalbų ir baikštų jaunuolį. Jis laikydavosi nuošaliai, dirbo tėvo kempinge ir, kiek ji prisiminė, niekad nedalyvaudavo vasarvidžio šokiuose, alaus šventėse ar kitose Stenviko pramogose.

— Jis teistas už sumušimą. Ar nežinojot?

— Sumušimą?

— Prieš dvylika metų kempinge susimušė pasigėrę vyrai. Andersas, pajutęs grėsmę, partrenkė jaunuolį iš Stokholmo. Tą vakarą aš pats ten buvau ir jį suėmiau. Jis gavo lygtinę bausmę ir baudą.

Valandėlę tvyrojo tyla.

— Ar dabar jis kuo nors įtariamas? — paklausė Julija. — Ar jį gaudot?

— Ne, apie jokį gaudymą nėra kalbos. Mes tik norim jį surasti, pasišnekėti... ir išsiaiškinti, ką jis veikė Veros Kant name. Šiaip ar taip, jis ten įsibrovė.

Ir aš, pamanė Julija.

— Ar pasiklausyt apie Jensą? Kur buvo Andersas, kai dingo Jensas?

— Galbūt, — atsakė Lenartas. — Ar reikėtų?

— Nežinau.

Ji neprisiminė, ar Andersas Hagmanas kada nors buvo susitikęs jos sūnų. Bet gal buvo? Juk iš kempingo matydavosi, kaip vasarą jie maudydavosi prie liepto. Jensas kiauras dienas lakstydavo pakrantėje su glaudėmis ir skrybėle nuo saulės. Gal tuomet Andersas stovėdavo ant skardžio ir žiūrėdavo į jį?

— Andersas greičiausiai yra Borgholme. Mes jį surasim, — tarė Lenartas. — Jei ką nors įdomaus sužinosim, paskambinsiu.

Po nelaimės Jerlofas irgi paskambino Julijai, bet ši į ilgas šnekas nesileido. Jai buvo gėda. Juo daugiau ji galvojo apie įsibrovimą į Veros Kant namą ir savo idėją, kad ten slėpėsi Jensas, juo labiau jai darėsi gėda.

Pagaliau pirmadienio priešpietę į Stenviką Juhno Hagmano automobiliu atvažiavo Jerlofas ir paskambino į duris. Julija su ramentais šiaip taip nusigavo iki durų, namie ji buvo viena. Astrida buvo išvykusi į Marnesą apsipirkti.

Automobilį vairavo Juhnas, bet dabar jis neišlipo. Julija matė kempingo savininką susigūžusį ir susimąsčiusį prie vairo.

— Aš tik norėjau užbėgti pasižiūrėti, kaip tu jautiesi, — pasakė Jerlofas, remdamasis į lazdą ir gaudydamas kvapą, vien savo jėgomis įveikęs dvidešimt metrų nuo automobilio iki namo.

— Jaučiuosi gana gerai, — atsakė Julija, įsitvėrusi ramentų. — Ar judu su Juhnu iškylaujat?

— Važiuojam į Smolandą.

— Kada parsirasit?

Jerlofas susijuokė.

— Boelė klausė to paties. Labiausiai ji norėtų, kad aš nuo ryto iki vakaro tupėčiau savo kambary. Bet šį vakarą arba vėlyvą popietę šito nebus... Galbūt aplankysim ir Martiną Malmą, jei šįsyk jo protas bus šviesesnis nei aną kartą.

— Ar šitai kaip nors susiję su Nilsu Kantu?

— Galimas daiktas. Matysim.

Julija linktelėjo — jis nenori daugiau pasakoti, tad išsisuko.

— Girdėjau apie Andersą Hagmaną, — tarė ji. — Ir kad tu pasakei apie jį policijai.

— Aš paminėjau jo vardą... Juhnas tikriausiai nesidžiaugia. Bet kada nors jie vis tiek šį vardą būtų sužinoję.

— Jie nori su juo pasišnekėti. Nežinau... bet atrodo, kad Borgholmo policija ketina atnaujinti tyrimą. Taigi dėl Jenso.

— Taip... bet aš manau, kad jie suklydo pasirinkdami Anderso pėdsakus. Žinoma, ir Juhnas taip mano.

— Ar tuomet neužvesit jų ant tikrųjų?

— Policija mūsų, pensininkų, neklauso, kai jiems mūsų idėjos atrodo beprotiškos. Mes nesam patikimi.

— Bet jūs niekad nepasiduodat. Juk tuo reikia stebėtis.

— Puiku, — tarė Jerlofas, verdamas laukujės duris. — Pasistengsim padaryti ką galim.

— Pašniukštinėkit. Juk nepakenks.

Ši frazė buvo ironiška, nors Julija to nežinojo, — kitą sykį ji išvydo Jerlofą jau mirštantį.

— Tuomet pasimatysim vėliau, — pasakė Jerlofas.

Panama, 1963 m. balandis

Kanalo valstybės Panamos sostinė Panama.

Aukšti pastatai ir sutrūnijusios lūšnos. Automobiliai, autobusai, motociklai ir džipai. Metisai, karo policija, bankininkai, elgetos, zvimbiančios musės ir tumulai nuotykių ieškančių suprakaitavusių amerikiečių kareivių. Sudegusio benzino, supuvusių vaisių ir keptos žuvies smarsas.

Nilsas Kantas kasdien bastosi ankštomis gatvėmis batuose degančiais padais.

Jis ieško švedų jūrininkų.

Kosta Rikoje jų nėra — šiaip ar taip, Nilsas niekad nė vieno nesutiko. Norint tikrai rasti švedų, reikia atvažiuoti čia, į Panamos sostinę.

Kelionė į pietus trunka šešias valandas. Per bemaž dvejus metus tokių kelionių į kanalo zoną Nilsas atliko penkias.

Ilgame kanale tarp vandenynų susirenka virtinės laivų, kad išvengtų ilgo kelio aplink Horno kyšulį. Jūrininkai išlipa paūžti didžiojo uosto smuklėse. Kai kurie jų — atmatos — pasilieka.

Jis ieško tinkamo žmogaus tarp paliktų jūrininkų: tų, kurie buriuojasi uoste, atvykus laivams iš Skandinavijos, ar prie Skandinavų bažnyčios, kai ten dalijama duona, ir netoli barų ir krautuvėlių — kitu laiku. Tų, kurie geria visus svaigalus, pradedant pigiu Kolumbijos romu ir baigiant iš batų tepalo išdistiliuotu grynu spiritu.

Antrą savo penktojo apsilankymo Panamoje vakarą eidamas suskilusiais cementiniais šaligatviais, jis pastebi į šešėlį panašią figūrą, tupinčią su buteliu tamsiame prieduryje už pusės kvartalo nuo Skandinavų bažnyčios. Kėblinimas sulenktais keliais. Šnarpštimas ir kosulio priepuoliai, vėmalų smarvė.

Nilsas sustoja priešais.

— Kaip laikaisi? — paklausia.

Jis kalba švediškai. Tam, kuris iškart nesupranta, ką jis sako, neverta švaistyti laiko.

— Ką? — atsiliepia atmata.

— Aš pasakiau: kaip laikaisi.

— Ar tu iš Švedijos?

Švedo žvilgsnis labiau liūdnas ir pavargęs nei apsiblausęs, barzda užleista, bet raukšlės aplink akis ir burną ne taip jau gilios. Šis vyras geria ne itin seniai, nors ir atrodo trisdešimt penkerių metų — beveik Nilso vienamžis.

Nilsas linkteli.

— Aš kilęs iš Elando.

— Elando? — Atmata pakelia balsą ir užsikosti. — Elando, velnias... Aš smolandietis... taip, velniai rautų. Gimęs Niubruje.

— Pasaulis mažas.

— Bet dabar... Aš pražiopsojau laivą.

— Štai kaip? Labai gaila.

— Pernai. Aš pražiopsojau... laivą, jį turėjo plukdyti šliuzu po dviejų dienų. Aukštyn, žemyn. Papuoliau čia į kalėjimą... bare kilo vaidas, gėriau tiesiai iš ąsočio. — Vyras pakelia sužibusias akis. — Ar turi pinigų?

— Galbūt.

— Tada nupirk ko nors, nupirk viskio... Aš žinau kur.

Vyras nori atsistoti, bet jo kojos nutirpusios.

— Aš gal ir galėčiau nueit nupirkti butelio, — pasisiūlo Nilsas. — Butelio viskio, kurį pasidalytume. Bet tau teks čia palaukti. Ar palauksi?

Vyras linkteli ir vėl atsitupia.

— Nupirk ko nors, — sumurma.

— Gerai, — sutinka Nilsas, atsitiesia ir, nežiūrėdamas vyrui į akis, taria: — Galbūt mes susidraugausim.

Po penkių savaičių Džemeikataune, taip vadinasi angliškas Puerto Limono kvartalas.

„Hotel Tican“ užrašyta iškaboje, bet vargu ar tai viešbutis, o priimamasis — tik supleišėjusi medžio plokštė ant poros stalo kojų ir pelėsiais išmarginta svečių knyga. Laiptai išorinėje namo pusėje veda į keletą svečių kambarėlių antrame aukšte. Nilsas girdi garsią anglų kalbą iš namo kitapus gatvės.

Jis tyliai užlipa laiptais pro storą žvilgantį tarakoną, keliaujantį siena priešinga kryptimi. Siauroje antro aukšto verandoje pasibeldžia į antras iš ketverių durų.

— Yes, sir! — sušunka balsas iš vidaus, ir Nilsas praveria duris.

Trečią kartą pasimato su švedu, kuris tvirtina atvažiavęs padėti jam parsirasti namo.

Švedas sėdi šilto viešbučio kambario vienintelėje lovoje, nugrimzdęs tarp sujauktų paklodžių ir rudomis dėmėmis nusėtų pagalvių nuo prakaito žvilgančiu stuomeniu. Rankoje stiklinė. Šalia lovos ant komodos birbia nedidelis ventiliatorius.

Šį žmogų Nilsas ėmė vaizduotis kaip elandietį. Jis niekad nepasisakė, iš kur kilęs, bet Nilsas, gerai įsiklausęs, tariasi užčiuopiąs jo kalboje Elando tarmės žymių. Jis suprato švedą gerai pažįstant salą. Ar Nilsas buvo jį ten susitikęs?

— Užeik, užeik. — Švedas šypsosi atsilošęs į sieną ir galva parodo į stovintį ant komodos butelį vestindiško romo. — Gal išgersi, Nilsai?

— Ne.

Nilsas uždaro duris. Jis nebegeria. Ne visai, bet beveik.

— Limonas — nuostabus miestas, Nilsai, — taria lovoje sėdintis vyras, ir Nilsas neišgirsta jo balse sarkazmo. — Šiandien aš po jį pasivaikščiojau ir visiškai netikėtai atradau tikrą viešnamį, slypintį keliuose kambariuose už baro. Nuostabios moterys. Bet, žinoma, aš neužsidegiau, kaip sakoma šiuo subtiliu žodžiu... Pasiėmiau butelį ir išėjau.

Nilsas linkteli ir atsišlieja į uždarytas duris.

— Dabar aš kai ką radau. Gerą kandidatą. — Po aštuoniolikos metų, praleistų svetimuose kraštuose, jam vis dar nejauku garsiai kalbėti švediškai. Jis ieško žodžių. — Be to, jis smolandietis.

— Štai kaip, puiku. Kur? Panamoje?

Nilsas linkteli.

— Aš jį parsivežiau... Prie sienos dabar griežtesnė kontrolė, teko duoti kyšį, bet pavyko. Šiuo metu jis yra San Chosė, pigiame viešbutyje. Jis pametęs pasą, bet mes kreipėmės į Švedijos ambasadą naujo.

— Puiku, puiku. Kuo jis vardu?

Nilsas papurto galvą.

— Jokių vardų. Tu irgi nepasisakei savo.

— Tereikia pasiskaityti priimamajame, — nuramina lovoje sėdintis vyras. — Aš užsiregistravau svečių knygoje. Taip reikėjo.

— Aš perskaičiau.

— Štai kaip?

— Ten buvo įrašytas Fričofas Andersonas.

Vyras patenkintas linkteli.

— Gali mane vadinti Fričofu, to užteks.

Nilsas papurto galvą.

— Aš noriu žinoti tavo tikrą vardą.

— Mano vardas nesvarbu. — Vyras įdėmiai į jį pasižiūri. — Fričofas visai tinkamas. Ar ne?

— Galbūt. — Nilsas iš lėto linkteli. — Kol kas.

— Puiku. — Fričofas paklode nusišluosto krūtinę ir veidą. — Dabar turime aptarti truputį daugiau dalykų. Aš ruošiuosi...

— Ar motina tikrai tave siuntė?

— Šitai jau sakiau.

Vyrui lovoje, regis, nepatinka būti pertraukinėjamam.

— Jai reikėjo atsiųsti ir laišką, — neatlyžta Nilsas.

— Jis ateis vėliau. Juk tu gavai pinigų, ar ne? Jie tavo motinos. — Jis gurkšteli gėrimo. — O dabar turim aptarti kitus dalykus... Po dviejų dienų aš vėl važiuoju namo. Kurį laiką mes nieko negirdėsim apie vienas kitą. Bet kai viską susitvarkysi, aš grįšiu, ir tai bus paskutinis kartas. Kaip manai, kiek prireiks laiko?

— Na... gal poros savaičių. Jam reikia gauti pasą ir atvykti čia.

— Gerai. Pasirūpink juo ir viską tinkamai sutvarkyk.

Nilsas linkteli.

— Gerai, — taria Fričofas ir vėl nusišluosto veidą.

Gatvėje kažkas nusijuokia, pro šalį prablerbia motociklas.

Nilsui norisi tik atidaryti duris ir išnykti iš dvokiančio kambario.

— Beje, ką jauti? — klausia vyras, palinkęs į priekį.

— Kaip ką jaučiu?

— Man truputį smalsu. — Vyras, pasivadinęs Fričofu Andersonu, šypteli tarp purvinų paklodžių. — Aš tik klausiu iš gryno smalsumo... Ką jauti žudydamas? 24

Jerlofas su Juhnu važiavo per Elando tiltą, pro Kalmarą ir Smolando pakrante į šiaurę. Kelionės metu veik nesišnekėjo.

Jerlofas daugiausia galvojo, kaip vis sunkiau darosi išeiti iš senelių namų: skyriaus vedėja Boelė šį rytą smulkiai išsiklausinėjo, kur jis važiuos ir kada grįš. Pagaliau ji užsiminė, kad galbūt jis per daug sveikas gyventi senelių namuose.

— Jerlofai, šiaurės Elande yra daug senesnių sunkiai judančių žmonių, kurie norėtų čia gauti kambarį, — pasakė Boelė. — Mums reikia spręsti, kam teikti pirmenybę. Visą laiką.

— Spręskit, — atkirto Jerlofas ir nuėjo ramstydamasis lazda.

Nejau jis neturi teisės į globą? Jis, be pagalbos vos įveikiantis dešimt metrų? Boelei galbūt reikėtų džiaugtis, kad jis kartais išeina į gryną orą su tokiais senais draugais kaip Juhnas. Ar ne?

— Vadinasi, Andersas išvažiavo, — pagaliau ištarė Jerlofas, likus vos keliems kilometrams iki Ramnebiu.

— Taip.

Įsukęs į kelią, Juhnas visad laikydavosi ribinio greičio, ir dabar už jų nusidriekė ilga automobilių eilė.

— Spėju, kad papasakojai Andersui, jog jo ieško policija.

Juhnas sėdėjo prie vairo tylėdamas, bet galų gale linktelėjo.

— Nežinau, ar jis gerai pasielgė, — pratęsė šneką Jerlofas. — Policininkai visad nepatenkinti, kai su jais nenorima kalbėtis.

— Jis tik norėjo ramybės.

— Abejoju, ar jis gerai pasielgė.

Juhnas vėl nutilo.

— Ar pasikalbėjai su Robertu Blumbergu, kai buvai Borgholme aną savaitę? — paklausė jis po kurio laiko. — Taigi automobilių pardavėju.

— Mačiau jį. Sėdėjo savo krautuvėlėje. Mes nesikalbėjom... nežinojau, ką iš tikrųjų turėčiau pasakyti.

— Ar jis gali būti Kantas?

— Jei to manęs klausi... Aš svarsčiau ir taip nemanau. Sunku patikėti, kad toks žmogus kaip Nilsas Kantas galėtų parsirasti iš Pietų Amerikos prisidengęs nauju vardu, o paskui sėkmingai pritapti Borgholme ir pradėti naują gyvenimą.

— Taip, — sutiko Juhnas. — Galbūt.

Po kelių minučių jie pravažiavo geltoną lentelę su užrašu: RAMNEBIU. Buvo be penkiolikos vienuolikta. Pro šalį pradundėjo ką tik apdorotų rąstų prikrautas vilkikas.

Iki tol Jerlofas niekad nebuvo lankęsis Ramnebiu nei su automobiliu, nei su šalanda; jis tik pravažiuodavo. Pats kaimas nebuvo didesnis už Marnesą, ir jie greitai jį pervažiavo, o paskui siauresniu keliu pasuko prie lentpjūvės.

Juos pasitiko užrakinti plieniniai lentpjūvės vartai ir aikštelė, kurioje Juhnas pasistatė automobilį.

Jerlofas pasiėmė portfelį, jie priėjo prie plačių vartų ir paskambino. Po valandėlės šalia mygtuko sukrebždėjo nedidelis garsiakalbis.

— Alio? — kreipėsi Jerlofas, gerai nesusigaudydamas, kur kalbėti: į skambutį, į garsiakalbį, o galbūt į dangų. — Alio... Mes norėtume patekti į medienos muziejų. Ar galit atidaryti?

Garsiakalbyje stojo tyla.

— Ar jie tave išgirdo? — sušnabždėjo Juhnas.

— Nežinau.

Jerlofas išgirdo už nugaros kranksint ir, pasukęs galvą, išvydo pilkame berže šalia automobilių aikštelės porą varnų.

Jos ir toliau kranksėjo, o Jerlofui jų leidžiami garsai pasirodė kitokie nei Elando varnų. Ar paukščiai irgi turi tarmes?

Paskui jis pamatė kitapus vartų kažką atskubant — senyvą vyrą su kepe ir juoda striuke, judantį bemaž taip pat lėtai kaip ir jis pats. Vyras paspaudė mygtuką prie vartų, ir šie pakilo.

— Heimersonas, — prisistatė vyras, atkišdamas ranką.

Jerlofas ją paspaudė.

— Davidsonas.

— Hagmanas, — tarė Juhnas.

— Mes norėtume patekti į medienos muziejų, — pakartojo Jerlofas. — Aš vakar skambinau...

— Taigi. — Heimersonas apsigręžė parodyti kelio. — Gerai padarėt. Muziejus iš tikrųjų veikia tik vasarą. Imtinai iki rugpjūčio. Bet iš anksto pasiskambinus įleidžiam.

Jie pateko fabriko teritorijon. Jerlofas tikėjosi užuosti šviežiai supjautos medienos kvapą ir išvysti grupes kepurėtų vyrų, pro pjuvenų krūvas nešiojančių lentas, — kaip visad jis buvo įstrigęs praeity. Bet išvydo tik asfaltuotus kelius ir aikšteles tarp didžiulių pilkų plieno ir aliuminio pastatų. Ant jų buvo didžiulės baltos iškabos su užrašu: RAMNEBIU MIŠKO MEDŽIAGA.

— Aš išdirbau čia keturiasdešimt aštuonerius metus, — per petį pasakė Heimersonas Jerlofui. — Pradėjau penkiolikos metų ir pasilikau. Štai kokie reikalai... Dabar rūpinuosi muziejum.

— Mes atvažiavom iš kaimo, kuriame gyveno savininkai, — tarė Jerlofas. — Šiaurės Elande.

— Savininkai? — paklausė Heimersonas.

— Kantų šeima.

— Lentpjūvė jiems nebepriklauso. Jie pardavė ją šeštojo dešimtmečio gale, mirus direktoriui Kantui. Dabar Ramnebiu priklauso Kanados miško bendrovei.

— Ankstesnįjį savininką... Augustą Kantą... Ar esat jį susitikęs? — paklausė Jerlofas.

— Taip, esu. — Heimersonas nusišypsojo, lyg išgirdęs juokingą klausimą. — Susitikdavau kasdien. Jis visad atvažiuodavo savo senu „MG“... Beje, mes jau atėjom. Štai čia senoji kontora, galų gale ji pasidarė per maža.

MEDIENOS MUZIEJUS — skelbė užrašas ant medinės iškabos virš durų. Heimersonas atrakino duris ir įėjęs uždegė šviesą.

— Tuomet... Tuomet sveiki atvykę. Iš kiekvieno po trisdešimt kronų.

Jis atsistojo už stalo su milžinišku senu kasos aparatu.

Jerlofas sumokėjo už abu, gavo du vienodus kvitus, tokius pačius, kokį rado Ernsto Adolfsono piniginėj, ir jie įėjo į medienos muziejų.

Šis buvo nedidelis, vos du kambariai ir trumpas koridorius tarp jų. Kambarių vidury stovėjo keletas senų pjūklų ir matavimo aparatų, ant sienų kabėjo paveikslai. Daugybė nespalvotų įstiklintų nuotraukų, visos su aiškinamaisiais tekstais ant popieriaus juostelių. Tyliai prie jų priėjęs, Jerlofas įsistebeilijo į grupines lentpjūvės darbininkų ir miško kirtėjų su pjūklais rankose nuotraukas bei kitas, vaizduojančias prišvartuotas šalandas su rąstų prikrautais deniais.

— Kitam kambary yra naujesnių nuotraukų, — per petį tarė jam Heimersonas.

— Mat kaip.

Jerlofas mieliau būtų apėjęs kambarius vienas ir atkreipė dėmesį, kad Juhnas šalinasi gido.

— Ten stovi ir mūsų pirmasis kompiuteris, — toliau kalbėjo Heimersonas. — Darbas tobulėja... Dabar visas pjovimas valdomas kompiuteriais. Pats nesuprantu, kaip tai daroma, bet veikia.

— Mat kaip.

Jerlofas tebežiūrinėjo nespalvotas nuotraukas.

— Ramnebiu eksportuoja apdirbtą medieną net į Japoniją. Ten jūs, elandiečiai, tikriausiai niekad neturėjot reikalų?

— Ne, — atsakė Jerlofas ir greitai pridūrė: — Bet mūsų klintimis išklotos Šv. Pauliaus katedros grindys Londone.

Heimersonas nutilo, ir Jerlofas pakeitė pokalbio temą:

— Aną mėnesį šiame muziejuje lankėsi mūsų draugas. Ernstas Adolfsonas.

— Elandietis?

Jerlofas linktelėjo.

— Senas akmentašys. Jis čia lankėsi rugsėjo vidury.

— Taip, labai gerai prisimenu. Atidariau muziejų specialiai jam, visai kaip jums. Buvo malonus lankytojas. Pasisakė gyvenąs Elande, nors yra kilęs iš šio kaimo.

— Ramnebiu?

— Taip. Jis užaugo mūsų kaime, o paskui persikraustė į Elandą.

Tai buvo naujiena Jerlofui, niekad negirdėjusiam Ernsto kalbant apie savo gimtąjį kaimą.

Jis žengė dar kelis žingsnius ir tada pamatė: nuotrauką, kurioje Martinas Malmas ir Augustas Kantas stovi greta vienas kito prie lentpjūvės prieplaukos, sustingę priešais eilę jaunesnių darbininkų.

Draugiškas darbinis susitikimas lentpjūvės prieplaukoje, 1959 metai — rašomąja mašinėle buvo atspausdinta ant juostelės po nuotrauka, nors tik keli iš grupės draugiškai šypsojosi. Kiti, tarp jų Martinas su Kantu, rimtai stebeilijo į kamerą.

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt devintieji. Taip, daug anksčiau, nei Martinas nusipirko savo pirmą didelį laivą, sumetė Jerlofas.

Šitoje nuotraukos kopijoje, kuri buvo didesnė už įdėtąją knygon, ant Martino kairio peties aiškiai matėsi plaštaka, ir tai tikriausiai galėjai palaikyti draugiškumo ženklu. Pačiam Jerlofui niekad nebūtų šovę į galvą uždėti rankos Martinui Malmui ant peties; šis nepriklausė prie tų žmonių, kurie skatina kad ir mažiausią suartėjimą. Vis dėlto Augustui Kantui tai pavyko.

— Štai čia vienas mūsų draugų, — tarė Jerlofas, rodydamas į Martino Malmo veidą. — Elando škiperis.

— Aaa... — Heimersonas neatrodė itin susidomėjęs. — Seniau čia nuolatos stovėdavo šalandos... Jos gabendavo medieną į Elandą. Juk jūs ten stokojat miško.

— Mes turėjom miško, bet jį iškirto žemyno gyventojai, — atšovė Jerlofas. Jis vėl parodė į nuotrauką. — O ten Augustas Kantas, ar ne?

— Taip, direktorius.

— Jis turėjo gana garsų sūnėną. Nilsą Kantą.

— O taip. Policininko žudiką, apie jį girdėdavai kalbant. Skaitydavai ir laikrašty. Bet jis tikriausiai miręs? Pabėgo į užsienį ir numirė?

— Taip. Bet ar prieš tai jis nebuvo čia atkakęs?

— Nemanau, kad direktorius itin žavėjosi Nilsu. Jis niekad nekalbėdavo apie savo sūnėną. Tad ir kiti apie jį nekalbėdavo, jei netoliese būdavo direktorius.

— Galbūt jis nenorėjo išsiduoti žinąs, kur yra Nilsas?

— Taip, tikriausiai, — sutiko Heimersonas. — Bet Nilsas apsilankė čia bėgdamas iš Elando, po to, kai nužudė policininką.

— Apsilankė? Ir susitiko su dėde?

— Šito nežinau. Bet jis čia mažumėlę užtruko... žmonės matė jį miške, — tarė Heimersas, rodydamas į nuotraukas. — Štai Gunaras su manim tuomet dirbo pasiuntinuku, jis gyrėsi susitikęs Nilsą ir gavęs pinigų. Bet jis dažnai girdavosi... Prisimenu tik, kad pagaliau kažkas apie Nilsą Kantą pranešė policijai. Jie čia atvyko ir keletą dienų stebėjo lentpjūvę, ar jis kur neišdygs. Visi šiek tiek nervinosi... bet, žinoma, mes dirbom savo darbą. O policininko žudikas akių nerodė.

Jerlofas, regis, bemaž regėjo jaunąjį Nilsą, tykinantį aplink kontoros pastatą kitapus aikštės, regėjo, kaip jis pritupia atsargiai dirstelėti pro langą, ieškodamas dėdės Augusto.

— Galbūt mūsų draugas Ernstas kalbėjo apie šią nuotrauką iš prieplaukos?

Heimersonas susimąstė.

— Taip. Jis prie jos sustojo. Norėjo sužinoti vardus.

— Vardus? Lentpjūvės darbininkų?

— Taip. Ir aš jam pasakiau tuos, kuriuos prisiminiau. Juk ilgainiui tokius dalykus pamiršti, pavyzdžiui, aš nebegaliu...

— Gal ir aš galėčiau juos išgirsti? — pertraukė jį Jerlofas.

Jis išsiėmė užrašų knygutę ir šratinuką.

— Gerai. Pradėsim iš kairės...

Trijų vyrų eilėje Heimersonas neprisiminė, tikriausiai jie buvo jūrininkai, bet kitų vardus Jerlofas užsirašė: Peras Bengtsonas, Knutas Lindkvistas, Andersas Okergrenas, Klasas Friselis, Gunaras Juhansonas, Janas Ekendahlis, Mikaelis Larsonas. Paskui perskaitė sąrašą, bet nė vieno vardo neatpažino. Vis dar negalėjo suprasti, ko ieškojo Ernstas.

Heimersonas nerūpestingai ėjo toliau. Jis nuvedė Jerlofą koridorium į muziejaus antrą kambarį.

— Štai čia stovi mūsų pirmasis kompiuteris... Didelis lyg namas. Juk seniau jie tokie buvo.

Jerlofas išsiblaškęs linktelėjo leisdamasis Heimersono vedžiojamas po kambarį, kur buvo pristatyta lentpjūvės ir miško pramonės technologijos raida. Daugiausia statistika ir didelės mašinos.

— Išties labai įdomu, — po dešimties minučių ištarė Jerlofas. — Labai ačiū.

— Nėr už ką. Visuomet smagu susitikti besidominčius mediena.

Heimersonas išlydėjo juos į asfaltuotą aikštelę ir mostelėjo į vieną iš plieninių pastatų.

— Kaip tik esam gavę naują rentgeno aparatą medienos kokybei tirti. Gal norėtumėt ir jį pamatyti?

Jerlofas pamatė, kaip Juhnas greitai papurtė galvą, — jam medienos jau gana.

— Ačiū, — padėkojo, — bet ši technika tikriausiai mums per daug sudėtinga. Verčiau nueisim pasižiūrėti prieplaukos. Savarankiškai.

— Prieplaukos? — paklausė Heimersonas. — Aš taip nevadinčiau. Ten per daug seklu dideliems laivams. Visa mediena gabenama sunkvežimiais.

— Vis tiek pasižiūrėsim, — pasakė Jerlofas.

— Pasižiūrėkit. Tada vėl uždarysiu muziejų.

Ne, apie kokią nors prieplauką nebuvo ko nė kalbėti, pamatė Jerlofas, paėjęs gerą šimtą metrų iki vandens. Nebuvo nė doros krantinės: asfaltas sutrūkinėjęs, o tarp išklibusių keturkampių granito akmenų žioji didžiuliai plyšiai.

Palei krantinę iš vandens kyšojo kelių dešimčių metrų ilgio medinis lieptas. Net ir šį reikia taisyti, pamanė Jerlofas. Nejaugi tam neužtenka lentpjūvės rąstų?

Prie liepto suposi vieniša medinė valtis, tyliai laukdama savininko, kuris ją iškeltų prieš prasidedant žiemos audroms.

Pūtė žvarbus vėjas iš žemyno, Elandas tebuvo juodas ruoželis horizonte. Nors Smolando krantas buvo gražus salomis ir įlankomis, Jerlofas jau ėmė ilgėtis namų.

— Tikriausiai čia švartuodavosi Martino Malmo šalandos?

— Taip, — atsakė Juhnas. — Nuotrauka daryta čia.

Daugiau nelabai buvo į ką žiūrėti, be to, Jerlofas jautė, kaip per žieminį paltą smelkiasi šaltis. Jis neturėjo jokio noro lipti ant liepto pučiant vėjui ir, Juhnui apsigręžus, padarė tą patį.

Grįžtant atgal, Jerlofas sustojęs pasižiūrėjo į atvirą aikštę tarp lentpjūvės pastatų. Ji vis dar buvo visiškai tuščia.

Tą akimirką staiga jis praregėjo. Dingtelėjusi mintis nebuvo logiška, ji išniro iš pasąmonės lyg tamsi žuvis po pat vandens paviršium, ir, nespėjęs jos apsvarstyti, Jerlofas prasižiojo:

— Tai prasidėjo čia.

— Kas? — paklausė Juhnas.

— Viskas prasidėjo čia. Nilsas Kantas, Jensas ir... Mano vaikaitis mirė dėl to, kas prasidėjo čia.

— Čia, Ramnebiu?

— Taip, čia. Lentpjūvėje.

— Iš kur žinai?

— Jaučiu, — atsakė Jerlofas, pats suprasdamas, kaip kvailai šitai skamba. Vis dėlto neiškentė nepasakęs: — Tai buvo kažkoks susitikimas, manau, kad susitikimas. Kai Nilsas čia atėjo... Jis turėjo susitikti su dėde Augustu ir dėl kažko susitarti. Įvyko kažkas panašaus.

Bet tikrumo jausmas jau buvo pradingęs.

— Štai kaip. Tuomet važiuosim namo? — paklausė Juhnas.

Jerlofas linktelėjo ir vėl ėmė eiti.

Jerlofas vienas sėdėjo Juhno automobilyje. Šis buvo pastatytas prie mūrinių namų tuščioje Aliarmo gatvėje Kalmaro centre. Juhnas norėjo sustoti mieste ir, prieš važiuodamas namo į Elandą, trumpam užbėgti pas seserį Ingridą.

Jerlofas galvojo. Ar apsilankymas medienos muziejuje tikrai ką nors davė? Jis abejojo.

Kitapus gatvės prasivėrė Ingridos daugiabučio durys ir išėjo Juhnas. Žengė tiesiai prie automobilio, atidarė vairuotojo dureles.

— Ar ji gerai jautėsi? — paklausė Jerlofas.

Juhnas atsisėdo prie vairo nieko neatsakęs. Paleidęs variklį įsuko gatvėn.

Iš Kalmaro jie tylėdami išvažiavo į tiesų greitkelį Elando linkui, bet tik ant tilto Jerlofas pajuto nebegalįs laukti.

— Ar kas nors negerai? Ar Ingridos namuos kas nors atsitiko?

Juhnas linktelėjo.

— Policija suėmė Andersą. Per pietus išsivežė.

— Iš kur? Iš Ingridos?

Juhnas linktelėjo.

— Andersas buvo pas savo tetą Ingridą. Jis ten slapstėsi. Ir dabar jie jį suėmė.

— Tikrai suėmė? Policininkai suima tik manydami, kad...

— Ingrida sakė, kad jie įžengė nepasibeldę, — pertraukė jį Juhnas. — Jie įėjo ir liepė Andersui važiuoti su jais į Borgholmą. Jie nesutiko atsakyti į jos klausimus.

— Ar žinojai, kad jis Kalmare?

Juhnas nieko neatsakė, tik vėl linktelėjo.

— Kaip sakiau šį rytą, — iš lėto tarė Jerlofas, — tikriausiai negerai sprukti, kai su tavim nori pasikalbėti policija. Tuomet jie tik ima įtarinėti.

— Andersas jais nepasitiki. Jis mėgino nutraukti tas muštynes kempinge. Bet teisme atsidūrė jis, ne stokholmiečiai.

— Žinau. Ir tai buvo neteisinga. — Mažumėlę pagalvojęs, Jerlofas labai atsargiai paklausė: — Bet jei... jei policija mano, kad Andersas kažkaip susijęs su mano vaikaičio dingimu, ir nori su juo apie tai pasikalbėti... ar kas nors rodo, kad jie gali būti teisūs? Juk tu geriau už kitus pažįsti Andersą... Ar tau kada kilo toks įtarimas?

Juhnas papurtė galvą.

— Andersas elgiasi garbingai.

— Ar tu net neabejoji?

— Vienintelė kvailystė, kurią esu pastebėjęs, buvo tada, kai jis vieną vakarą pasislėpė kadagiuose palei lieptą. Jis slapta žiūrėjo į persirenginėjančias prie plaukimo mokyklos mergaites. Tuomet jam tikriausiai buvo dvylika ar trylika metų. Aš įspėjau jį, kad daugiau niekad taip nedarytų. Ir, kiek mačiau, to niekad nebedarė.

Jerlofas linktelėjo.

— Galbūt nieko rimto.

— Jis elgiasi garbingai, — pakartojo Juhnas. — Bet jie vis tiek jį suėmė.

Automobilis pervažiavo tiltą, ir jie sugrįžo į salą.

Jerlofas mąstė žiūrėdamas į vėjų nugairintą kalkynę į rytus nuo plento. Jis vėl linktelėjo.

— Tuomet važiuosim į Borgholmą, — pasakė. — Norėčiau paskutinį kartą pasikalbėti su Martinu Malmu. Jis turi papasakoti, kas iš tikrųjų atsitiko. 25

— Ne aš kalbėsiuos su Andersu Hagmanu, — pasakė Lenartas Julijai, kai jie policijos automobiliu važiavo į Borgholmą. — Iš Kalmaro atvyksta kriminalinis inspektorius, gavęs reikiamą išsilavinimą.

— Ar kvota bus ilga? — paklausė Julija, žiūrėdama į Lenartą prie vairo.

Jis vilkėjo naują striukę, pašiltintą žieminę striukę su policijos emblema ant peties. Apsirengęs važiuoti į miestą.

— Nežinau, ar tai turėtume vadinti kvota, greičiau draugišku pašnekesiu. Jis nei suimtas, nei sulaikytas. Tam nėra jokio pagrindo. Bet jei jis prisipažins įsibrovęs į Veros Kant namą ir išsaugojęs šitas senas laikraščių iškarpas, tikriausiai jie kalbėsis ir apie jūsų sūnų. Ir tada matysim, ką Andersas galės apie tai pasakyti.

— Aš mėginau prisiminti, ar... ar jis kaip nors domėjosi Jensu. Bet nieko neprisimenu.

— Ir gerai. Negalima be reikalo įtarinėti žmonių.

Lenartas jai paskambino antradienį, geriant priešpietinę kavą su Astrida. Jis pranešė, kad Andersas Hagmanas surastas Kalmare ir nuvežtas į Borgholmą. Maždaug po pusvalandžio jis atvažiavo policijos automobiliu jos išsivežti. Julija buvo dėkinga, kad Lenartas leido jai dalyvauti šitame tyrime, ar kaip tai vadintum, nuo pat pradžios, bet ir nervinosi dėl to, kas jos laukia.

— Ar man teks sėdėti tam pačiam kambary, ką? Aš nemanau, kad...

— Ne, ne, — nuramino ją Lenartas. — Ten bus tik Andersas ir Niklasas Bergmanas, inspektorius.

— Ar ten įtaisyti vienpusiai veidrodžiai... ar kas nors panašaus?

Lenartui nusišypsojus prie vairo, ji pasigailėjo savo klausimo.

— Ne, tokių dalykų nėra, — atsakė jis. — Šių įdomybių galbūt daugiausia matom amerikietiškuose televizijos serialuose, kai nusikaltėliai stoja su liudytojais akistatom Kartais naudojamės vaizdo įrašais, bet irgi ne taip dažnai. Tikriausiai akistata naudojama Stokholme, bet ne čia.

— Ar manot, kad ten buvo jis? — paklausė Julija, jiems sustojus Borgholme prie pirmo šviesoforo.

Lenartas papurtė galvą.

— Nežinau. Bet mums reikia su juo pasikalbėti.

Borgholmo nuovada stovėjo skersgatvyje prie įvažiavimo į miestą. Lenartas sustojo automobilių aikštelėje ir atidarė pirštinių dėtuvę. Julija matė jį rausiantis tarp popierių, vizitinių kortelių ir kramtomosios gumos pakelių.

— Turiu nepamiršti šito daikto, — pasakė Lenartas. — Ne todėl, kad jo reikėtų, bet todėl, kad negalima palikti.

Ir jis išsitraukė pistoletą, įdėtą į juodą dėklą su odoje išgraviruota marke GLOCK. Lenartas greitai prisisegė jį prie šlaunies ir ėmė laukti, kol Julija, išlipusi iš automobilio, užsirems ant ramentų ir jis galės ją įsivesti į nuovadą.

Julija gavo palaukti Borgholmo nuovados kavinėje. Ši panėšėjo į bet kurią kitą kavinę, tik kampe stovėjo televizorius, ir ji pasijuto sėdinti prieš tą pačią amerikietišką televizijos parduotuvės programą, kurią dieną žiūrėdavo namie, savajam bute Geteborge.

Dabar viskas rodėsi visiškai nesuprantama. Kaip ji kadaise galėjo manyti, kad šitą laidą įdomu žiūrėti?

Prieš pat antrą Lenartas sugrįžo kavinėn.

— Reikalas baigtas. Šį kartą. Ar nenorėtumėt nuvažiuoti užkąsti?

Julija linktelėjo nenorėdama parodyti smalsumo. Lenartas tikriausiai papasakos radęs tinkamą progą. Ji pasiėmė ramentus ir išklibikščiavo su juo iš nuovados.

— Ar Andersas pasiliko? — paklausė jiems išėjus į šaltą Didžiąją gatvę.

Lenartas papurtė galvą.

— Jam leista grįžti į savo butą čia, Borgholme.

Jis iš lėto pėdino šaligatviu taikydamasis prie Julijos tempo. Ji stengėsi šokčioti su ramentais kiek galėdama greičiau, bet nuo ledinio vėjo nutirpo rankenas apgniaužę jos pirštai.

Lenartas pridūrė:

— O gal butas priklauso jo motinai, šito gerai nežinau. Bet jis pasižadėjo niekur neišnykti, jei mums reikėtų su juo pasikalbėti... Ar kinų virtuvė tiks? Man gerokai pabodo picos.

— Kad tik būtų arti, — tarė Julija ir leidosi vedama į kinų restoraną šalia Borgholmo bažnyčios.

Restorane sėdėjo vos keli užsilikę pietautojai, ir Lenartas su Julija, pasikabinę striukes, atsisėdo prie stalo palei langą. Žiūrėdama į baltą bažnyčios pastatą, Julija prisiminė tą šiltą vasarą, kai ji ten buvo konfirmuota ir įsimylėjo berniuką iš konfirmantų grupės, vardu... Koks buvo jo vardas? Tuomet tai buvo labai svarbu, bet dabar jo nebeprisiminė.

— Bet ką Andersas veikė Veros Kant name? — tyliai paklausė Julija, jiems užsisakius valgį — penkis užkandžius. — Ar pasakė?

— Taip... Jis sakosi kasinėjęs, ieškojęs briliantų.

— Briliantų?

Lenartas linktelėjo ir pasižiūrėjo pro langą.

— Sklinda senas gandas... aš irgi esu jį girdėjęs, kad Nilso Kanto nužudyti vokiečiai galėję turėti karo grobį iš Baltijos šalių. Neva kažkokių brangakmenių. Andersas įsikalė galvon, kad Nilsas prieš sprukdamas galėjo juos paslėpti rūsyje. Tad jis kasė ir kasė... bet nerado, — tarė Lenartas ir pridūrė: — Bent taip jis sako. Yra keistokas.

— O laikraščių iškarpos?

— Jos buvo paslėptos spintoje, jis rado jas ir prikabino. Andersas mano, kad jas rinko Vera. — Lenartas pasižiūrėjo į Juliją. — Ar žinot, ką dar jis sako? Jis tvirtina ten jutęs Veros buvimą. Kad ji vėl vaikšto namuose. Taigi vaidenasi.

— Mat kaip, — teištarė Julija.

Ji nenorėjo išsiduoti įtarusi tą patį, nenorėjo nė akimirką prisiminti nakties Veros name.

Julija turėjo dar vieną klausimą, bet nežinojo, ar norėtų jį kelti. Vis dėlto, prieš atsirandant ant stalo lėkštėms su valgiu, Lenartas į jį atsakė:

— Andersas tvirtina tą rudens dieną jūsų sūnaus nesutikęs. Tiesiai šito paklaustas atsakė nieko nežinojęs. Visą tą dieną sėdėjo namie, lauke buvo per daug miglota ir nemalonu, o kas atsitikę, išgirdo, kai mes paprašėm padėti ieškoti. — Jis pridūrė: — Niklasui Bergmanui, kalbinusiam Andersą, pasirodė, kad jis sako teisybę. Andersas apie tai kalbėjo taip pat atvirai kaip ir apie įsilaužimą į Veros Kant namą.

Julija tik linktelėjo.

— Tad aš nemanau, kad šitai mus nuvestų bent kiek toliau. Kol neiškils kokių naujų faktų.

Julija vėl linktelėjo. Žiūrėdama sau į rankas tarė:

— Aš mėginau gyventi toliau... nesirausti praeity. Iki šiol nelabai sekėsi, bet šį rudenį pasijutau geriau. Truputį geriau. Aš jau galėjau gedėti... iki tol negalėjau. — Ji vėl pakėlė akis į Lenartą. — Todėl, manau, gerai padariau, kad atvažiavau į Elandą... ir vėl susitikau su tėte. Ir jumis.

— Man nepaprastai smagu šitai girdėti. Aš irgi buvau įklimpęs praeitin, baisiai ilgai. — Patylėjęs Lenartas pridūrė: — Ir kartais baisiai blogai jausdavausi, kol supratau, kad keršydamas netampi laimingesnis. Reikia gyventi toliau. Sunku žiūrėti į priekį, bet manau, kad reikia.

— Taip, — tyliai pritarė Julija. — Mirusiuosius reikia palikti ramybėje.

Puerto Limonas, 1963 m. liepa

Kai visas vynas išgertas ir šventė artėja prie pabaigos, Nilsas palieka smėlėtą Limono pakrantę, kuri vadinasi Plaja Bonita. Per vakarą jis vienas ištuštino du butelius čilietiško raudonojo vyno, vis dėlto nesijaučia pakankamai girtas tam, kas jo laukia.

Šią dieną Plaja Bonitoje buvo mažai lankytojų, ir beveik visi jie seniai išvažinėjo namo.

Liko tik du vyrai. Jie sėdi lyg šešėliai ant smėlio prie rusenančio lauželio. Apsikabinę per pečius tyliai dainuoja ir girtai juokiasi. Vienas iš šešėlių yra vyras, kurį Nilsas pažįsta kaip Fričofą Andersoną, kitas — jų auka. Apie šį vyrą kartais Nilsas galvoja kaip apie smolandietį, bet dažniausiai kaip apie boračoną. Alkoholiką.

Kosta Rikoje daug geriau nei Panamoje, galvoja boračonas, nesuprasdamas, kodėl neatvyko čia kur kas anksčiau. O Limonas — fantastiškas miestas. Iš tikrųjų jis niekad nenorėtų važiuoti namo.

Nilsas sakė, kad jis gali čia pasilikti kiek nori.

Boračonui persikelti į Kostą Riką padėjo Nilsas. Jis pasirūpino, kad boračonas išnirtų iš alkoholio ūko ir Panamoje įsikūrusioje ambasadoje įsigytų laikiną pasą vietoj paliktojo paskutiniame laive, o paskui traukiniu atpūškuotų šiaurėn į San Chosė. Nilsas surado boračonui kambarį pigiame viešbutyje šalia centrinės stoties, davė pinigų vynui ir šiek tiek maisto, o paskui ėmė laukti Fričofo Andersono.

Boračonas buvo labai dėkingas, įkyriai dėkingas. Jis rado naują draugą, žmogų, kuris jį supranta. Žmogų, už kurį numirtų.

Nilsas boračonui linkčiojo ir šypsojos, bet širdy visą laiką troško, kad kuo greičiau grįžtų Fričofas ir jam padėtų. Čia atvažiuos Fričofas Andersonas... Nilsas nenori susidraugauti su šituo sugniuždytu švedu, panašiu į jį patį, jis tenori parsirasti namo į Elandą. Fričofas pažadėjo tai sutvarkyti ir mainais tenori...

Ei, panoręs tik man pasakyki,

ir patrauksim į pietus namolio...

Fričofas tenori paslėptųjų brangakmenių.

Štai ką įtaria Nilsas. Pas jį lankydamasis Fričofas juos minėjo daug kartų. Jis žino, kas tuoj po karo atsitiko Nilsui kalkynėje.

— Ar tie vokiečiai sakėsi, iš kur atvykę? — klausinėjo Fričofas. — Ar tikrai jie į Elandą atkako su karo grobiu? Jei jie turėjo karo grobį... Kas su juo atsitiko? Ką tu su juo darei, Nilsai?

Tiek daug klausimų, bet Nilsas įtaria, kad šis Fričofu pasivadinęs žmogus jau žino daugumą atsakymų.

Nilsas trumpai atsakė į klausimus, bet kur paslėpęs brangakmenius, nepasakoja. Lobis yra jo, kad ir kokios būtų vertės. Tiek daug metų gyveno be pinigų ir dabar yra jų užsitarnavęs.

San Chosė kambarėlyje boračonas gana greitai ėmė nerimauti, bet Nilsas turėjo jį ten laikyti, kol prisistatys Fričofas. Po trijų dienų visos pokalbių temos išsisėmė, o po savaitės Nilsas su boračonu tik kartu gėrė vyną. Jie tyliai sėdėjo viešbučio kambary apsupti tuščių butelių, o lauke virš gatvės spindėjo saulė.

Pagaliau aerodrome nusileido Fričofo lėktuvas ir jis išdygo viešbutyje plačiai šypsodamas po saulės akiniais. Boračonas prabudo iš svaigulio gerai nesuprasdamas, kas yra naujasis švedas ir ko jis nori, bet Fričofas užsakė naujų vyno butelių, ir šventė tęsėsi. Fričofas dainavo ir juokėsi, bet visą laiką kontroliavo padėtį: jis studijavo boračoną nuolat šį stebėdamas.

Atskridus Fričofui, kitą dieną Nilsas pirmas traukiniu parvažiavo į Limoną. Jis sugrįžo į savo mažą butelį, sumokėjo šeimininkei, poniai Mendosai, paskutinius nuompinigius ir apsikirpo taip pat trumpai kaip boračonas. Paskui nuėjęs į uosto barą linktelėjo visiems vargšams, kurie niekad nepaliks Limono. Jis gėrė vyną ir rūpinosi, kad keletą vakarų iš eilės būtų matomas molinose miesto gatvėse iš pažiūros girtut girtutėlis.

— Echa, — padėkojo jis visiems.

Ir pasipasakojo poniai Mendosai bei kai kuriems barmenams, kad netrukus pakrante pro Plają Bonitą pėsčias leisiąsis nedidelėn kelionėn į šiaurę, — bet po poros dienų, kai apsilankysiąs draugas švedas, grįšiąs.

— Echa, — teištaria. — Hasta pronto. Iki pasimatymo.

Paskutinę dieną Limone jis atsikėlė švintant, paliko virtuvės stalčiuose trupučiuką pinigų ir daugumą savo mantos, pasiėmė tik šiek tiek drabužių bei maisto, piniginę ir Veros laiškus. Tada pagaliau pasitraukė iš Limono. Jis perėjo turgų, kur seni žuvų pardavėjai jau stovėjo savo vietose, tyliai liudydami jo kelionės namo pradžią. Nesidairydamas atgal, toliau žygiavo pro geležinkelio stotį į šiaurę, tolyn nuo miesto, susitikti su Fričofu Andersonu.

Ne bėgo — keliavo namo.

Pirmąsyk veik per dvidešimt metų Nilsas keliauja namo į Elandą. 26

Šįsyk sunkias Martino Malmo namo duris atidarė ne jauna slaugytoja, o senyva moteris ilgais žilais plaukais, su palaidinuke ir šviesiomis kelnėmis. Jerlofas ją atpažino: Martino žmona Ana Britą Malm.

— Labą dieną, — pasisveikino Jerlofas.

Moteris sustingo prie durų. Jos blyškus veidas išliko rimtas; jis matė, kad ji jo nepažino.

— Jerlofas Davidsonas, — prisistatė jis, perėmė lazdą į kairę ranką ir atkišo dešinę. — Iš Stenviko.

— Taip taip, — tarė ji. — Taip, Jerlofas. Jūs buvot čia ir aną savaitę, su moterim.

— Tai buvo mano duktė.

— Iš viršutinio aukšto aš mačiau jus nueinančius, bet kai paklausiau Julvos, ji jūsų vardų neprisiminė.

— Taigi. Aš norėjau tik šnektelti su Martinu apie senus laikus, bet jis tuomet sirguliavo. Galbūt šiandien labiau pavyks?

Ledinis vėjas nuo sąsiaurio pūtė Jerlofui į nugarą, ir jis stengėsi nedrebėti. Bet mielai būtų užėjęs į namo šilumą.

— Šiandien Martinas jaučiasi neką geriau, — atsakė Ana Britą Malm.

Jerlofas supratingai linktelėjo.

— Bet galbūt trupučiuką geriau? — Jerlofas pasijuto lyg nuo durų prie durų vaikščiojantis prekeivis. — Aš trumpam.

Galų gale ji pasitraukė į šalį.

— Mes pasižiūrėsim, kaip jis jaučiasi. Užeikit.

Prieš įeidamas, Jerlofas atsigręžęs dirstelėjo į gatvę.

Juhnas tebesėdėjo automobilyje, Jerlofas jam linktelėjo. „Pusvalandį, — buvo jam pasakęs. — Jei pamatysi, kad jie mane įsileido, gali grįžti po pusvalandžio.“

Juhnas kilstelėjo ranką už priekinio stiklo ir nuvažiavo.

Jerlofas įėjo į šilumą, sąnariai pamažėle liovėsi drebėję. Pasidėjęs portfelį ant akmeninių didelės priemenės grindų, nusivilko paltą.

— Šiandien lauke kone žiema, — tarė jis Anai Britai Malm.

Ši tik linktelėjo aiškiai nerodydama susidomėjimo ramiu pokalbiu.

Durys kambario šone buvo praviros, ir ji nuėjusi dar labiau jas pravėrė. Jerlofas tyliai nusekė iš paskos.

Jie pateko į didesnį kambarį, svetainę. Oras joje buvo tvankus ir priplėkęs, dvokiantis senais cigarečių dūmais. Keletas langų žiūrėjo į užpakalinį namo kiemą, bet tamsios užuolaidos buvo užtrauktos. Palubėj kabėjo baltu audeklu apvyniotas krištolinis sietynas. Dviejuose svetainės kampuose stovėjo koklių krosnys, o trečiame — įjungtas televizorius, rodantis animacinius filmus prislopintu garsu.

„Flintstounų šeima“, atpažino Jerlofas.

Prieš televizorių stovėjo vežimėlis, o jame sėdėjo susigūžęs senukas pledu užklotais keliais. Jo plika grublėta galva buvo nusėta tamsiomis pigmentinėmis dėmėmis, o per kaktą bėgo senas baltas randas. Smakras be perstojo kretėjo.

Tai buvo Martinas Malmas, žmogus, atsiuntęs Jenso sandalą.

— Pas tave lankytojai, Martinai, — tarė Ana Britą Malm.

Senasis laivininkas staigiai pasuko galvą nuo televizoriaus.

Jo žvilgsnis įsmigo į Jerlofą ir sustojo.

— Labą dieną, Martinai, — pasisveikino Jerlofas. — Kaip jautiesi?

Kretantis Malmo smakras nukaro keletą centimetrų trumpai linktelėdamas.

— Ar gerai jautiesi? — paklausė Jerlofas.

Martinas papurtė galvą.

— Ne? Ir aš ne. Jaučiamės, kaip užsitarnavom.

Stojo tyla. Televizoriuj Fredas Flintstounas įšoko į automobilį ir pranyko dulkių debesyje.

— Ar nori kavos, Jerlofai? — paklausė Ana Britą Malm.

— Ačiū, ne, gerai ir taip.

Jerlofas tikėjosi, kad ji neketina pasilikti svetainėje.

Matyt, ji ir neketino. Ana Britą Malm apsigręžė, uždėjo ranką ant durų rankenos ir dar sykį pažvelgė į Jerlofą, lyg jie vienas kitą suprastų.

— Grįšiu po valandėlės, — tarė ji.

Ir išėjusi uždarė duris.

Svetainėje įsiviešpatavo tyla.

Jerlofas ramiai pastovėjo, tada priėjo prie kėdės pasienyje. Kėdė stovėjo per keletą metrų nuo Martino, bet Jerlofas suprato nepajėgsiąs jos pritraukti arčiau Martino ir atsisėdo ten, kur ji stovėjo.

— Na štai. Dabar galim trupučiuką šnektelti.

Malmas tebežiūrėjo į jį.

Jerlofas atkreipė dėmesį, kad, skirtingai nuo priemenės ir jo paties kambario Marneso senelių namuose, svetainėje nėra jokių su jūra susijusių daiktų. Nei laivų nuotraukų, nei įrėmintų jūrlapių, nei senų kompasų.

— Ar tu, Martinai, nesiilgi jūros? O aš ilgiuosi. Netgi tokią vėjuotą dieną, kai reikėtų nekišti nosies į lauką. Bet aš tebeturiu štai šitą... — Jerlofas pakėlė portfelį. — Jame saugau visus dokumentus iš tų laikų, kai plaukiojau jūroje, ir jis dar gana gerai laikosi. Norėjau tau parodyti vieną daiktą...

Atsegęs portfelį, jis ištraukė suvenyrinę „Malmo važtos AB“ knygelę.

— Juk šitą pažįsti. Aš dažnai ją vartydavau ir sužinojau daugybę dalykų apie tavo laivus ir nuotykius jūrose, Martinai. Bet viena čia įdėta nuotrauka yra šiek tiek įdomesnė už kitas.

Jis praskleidė knygelę, ir ji atsivertė prie puslapio su nuotrauka iš Ramnebiu.

— Štai ši. Daryta šeštojo dešimtmečio gale, ar ne? Prieš tau nusiperkant savo pirmąjį transatlantinį laivą.

Pakėlęs akis į Martiną Malmą, jis išvydo, kad jam pasisekė patraukti senojo laivininko dėmesį. Malmas spoksojo į nuotrauką, ir Jerlofas pamatė, kaip jam trūktelėjo dešinė plaštaka, lyg jis norėtų ja bakstelti į nuotrauką.

— Ar atpažįsti save? Tikriausiai atpažįsti. Ir šalandą? „Amelija“, ar ne? Borgholmo prieplaukoje ji stovėdavo šalia mano „Vėjo raitelio“.

Martinas Malmas spoksojo į nuotrauką nieko nesakydamas. Jis sunkiai kvėpavo, lyg trūktų oro.

— Ar prisimeni, kur ši nuotrauka daryta? Juk aš pats, plaukiodamas palei Smolandą, dažniausiai vežiodavau variklių alyvą į Oskarhamną, bet tai labiau į pietus. Ar ne?

Martinas neatsakė, bet vis neatitraukė akių nuo senos Jerlofo atkištos nuotraukos. Išrikiuoti vyrai ant tiltelio irgi į jį spoksojo, ir Jerlofas matė, kaip Martino smakras vėl ėmė nevaldomai kretėti.

— Ramnebiu lentpjūvė, ar ne? Po nuotrauka nėra užrašo, bet Ernstas Adolfsonas atpažino aplinką. Tuo metu, kai buvo daryta ši nuotrauka, galėjai pragyventi plaukiodamas vienintele šalanda. Vos ne vos, šiaip taip... — Jerlofas vėl bakstelėjo į nuotrauką. — O čia pats lentpjūvės savininkas Augustas Kantas. Veros Kant iš Stenviko brolis. Augustą tu labai gerai pažinojai, ar ne? Juk judu turėjot daug bendrų reikalų.

Martinas mėgino pakilti iš vežimėlio, kad prieitų arčiau Jerlofo. Bent jau taip atrodė: pečiai trūkčiojo, kojos įsispyrė į vežimėlio papėdes, o pats gaudė orą. Tebespoksodamas į nuotrauką, jis prasižiojo.

— Frršof, — neaiškiai sušvokštė jis.

— Atsiprašau? Ką tu pasakei, Martinai?

— Frršof, — pakartojo Martinas.

Jerlofas pasižiūrėjo sutrikęs ir nuleido knygutę su nuotrauka iš lentpjūvės. Ką Martinas pasakė? Gal kokį žodį?

O galbūt vardą — Fridolf?

Arba Fričof?

Puerto Limonas, 1963 m. liepa

Nilsas daugiau nei pusvalandį laukia įsitempęs tamsoje po palmėmis nugara į krantą. Aplinkui čiulkinį grūda uodai. Jis nuveja juos mąstydamas apie Elandą, apie tai, kaip jausdavosi bastydamasis Elando kalkynėje, laisvas ir nerūpestingas. Tuo pat metu jis visą laiką klausosi, bet nuo kranto nieko negirdėti.

Pagaliau už nugaros priartėja žingsniai.

— Tai užtruko, bet dabar jis miega, — taria Fričofas.

— Gerai.

Nilsas sugrįžta su Fričofu pakrantėn. Švedas boračonas drybso susmukęs lyg anglių maišas prie žėrinčio laužo, jo galva nuleista, ranka guli ant paskutinio vyno butelio.

— Dabar turi imtis darbo, — sako Fričofas.

— Aš?

— Taip, tu. — Fričofas atidžiai į jį pasižiūri. — Aš pakankamai nusiplūkiau stengdamasis šitą alkoholiką visą kelionę išlaikyti neužmigusį. Dabar tu juo užsiimk.

Nilsas žvilgteli į boračoną, bet nepakruta iš vietos.

— Jis bevertis, Nilsai. Vertingas tik mums.

Nilsas vis dar nesijudina.

— Ar manai, kad dėl to papulsi į pragarą? — klausia Fričofas.

Nilsas papurto galvą.

— Nepapulsi. Galėsi parvažiuoti namo.

— Jis čia, — sako Nilsas.

— Ką?

— Pragaras čia.

— Gerai, — linkteli Fričofas. — Tada laikas tau jį palikti.

Nilsas alsiai linkteli, pasilenkia ir stveria boračoną už juosmens. Vyras per miegus kažką murma, bet nesipriešina. Nilsas nuo laužo velka jį smėliu tolyn prie juodos jūros.

— Saugokis ryklių, — įspėja Fričofas jam už nugaros.

Vanduo drungnas, bangos plačios, bet bejėgės. Nilsas traukiasi atbulas tiesiai į Karibų jūrą, tempdamas boračono kūną.

Staiga šis sukruta. Putoms užliejus veidą, boračonas užsikosi ir pradeda grumtis. Nilsas sukanda dantis, atsitraukia dar keletą metrų, kol vanduo ima siekti strėnas, ir įmurdo boračoną. Užsimerkęs skaičiuoja: vienas, du, trys...

Vyras pašėlusiai daužo rankomis stengdamasis iškišti galvą virš vandens. Nilsas tvirtai jį laiko, galvoja apie Elandą ir skaičiuoja toliau.

...keturiasdešimt aštuoni, keturiasdešimt devyni, penkiasdešimt...

Regis, praeina visa valanda, kol kūnas vandeny nustoja krutėti. Vis dėlto Nilsas tebestovi lyg sutrauktas mėšlungio ir laiko kūną po vandeniu. Išnyko visa gyvybė, ničnieko neliko. Jei išlauks pakankamai ilgai, galbūt boračonas neišnirs sapnuose, kaip darydavo kaimo prokuroras.

— Ar baigta? — šūkteli Fričofas nuo kranto.

— Taip.

— Gerai, Nilsai. — Fričofas įbrenda į vandenį, pasilenkia prie boračono, pakelia vieną jo ranką ir paleidžia. — Puikus darbas.

Nilsas nieko nesako. Tebestovi traukiamas bangų, kol Fričofas velka kūną prie vandens krašto, ir staiga prisimena broliuką. Akselį.

Tai buvo nelaimė, Akseli, aš neketinau... Numarinti mirusieji sugrįžta dar stipresni.

Fričofas išlipa į krantą, nusišluosto kaktą. Atsikvepia.

— Puiku, tuomet baigta, — taria atsigręždamas į Nilsą. — Dabar turi papasakoti.

— Ką papasakoti?

Nilsas palengva išlipa iš vandens ir atsistoja priešais Fričofą.

— Apie karo grobį, kurį paslėpei. Kur jis, Nilsai?

Tarp jų ant kranto guli smolandiečio stuomuo. Nilsas jaučia Fričofą dabar esant pranašesnį, bet nepasiduoda.

— O koks tada tavo vardas, Fričofai Andersonai? Tikrasis?

Vyras priešais jį neatsako.

— Jei parveši mane namo, — pagaliau taria Nilsas, — aš ištrauksiu grobį.

— Tai užtruks. — Fričofas nuveja uodą. — Aš viskuo pasirūpinsiu, bet užtruks. Žingsnis po žingsnio. Kūną pirmiausia reikia pargabenti į Elandą... ten jį palaidoti ir kuo greičiau užmiršti. Tada galėsi parvažiuoti namo. Supranti?

Nilsas linkteli.

Fričofas baksteli batu tarp jų gulintį kūną.

— Mes turim jį ištraukti dar keletą metrų ir, apipjaustę veidą, pritvirtinti prie dugno... ir palikti plėšriosioms žuvims atlikti savo darbą. Paskui niekas jūsų neatskirs. — Jis linkteli į boračono maišelį prie laužo. — Nepamiršk paimti jo paso. Kitaip galbūt nepateksi į Meksiką.

— O vėliau, vėliau tu čia grįši?

— Taip. Tu pasiliksi Meksike, o aš po kokios savaitės grįšiu čia. Ištempsiu kūną į krantą ir nutrinsiu pėdsakus, paskui parvažiuosiu į Limoną ir imsiu teirautis žmonių, ar niekas nematė mano draugo švedo Nilso. Gal būtų geriausia, kad čia ateitų ir atrastų kūną kas nors kitas, jei ne, turėsiu tai padaryti aš.

Nilsas pradeda nusirengti.

— Tada pasikeisim drabužiais.

Fričofas pasižiūri į jį.

— Dar kas nors? Gal ką pamiršai?

Nilsas tamsoje nusivelka marškinius.

— Kodėl?

Fričofas tyliai parodo į kairę Nilso plaštaką, į jo du lenktus pirštus. Paskui pasilenkia, suima kairę boračono ranką, atmeta ją taip, kad plaštaka atsidurtų ant smėlio, ir bato pakulne stipriai primina bevardį ir didįjį pirštą. Mygia vis smarkiau, kol tamsoje pasigirsta tylus trakštelėjimas.

— Taigi, — taria Fričofas ir, išsitraukęs iš kišenės nosinę, sulaužytus pirštus pririša prilenkdamas prie delno. — Dabar greit būsite vienas kito kopija.

Nilsas tik žiūri. Šis žmogus, Fričofas, visą laiką planuoja greičiau. Kokią baigtį jis sumanė?

Nilsas nugina nerimą.

— Numauk jam kelnes, — taria Fričofui. — Aš išdžiovinsiu jas virš laužo. Tuomet jų vietoj jis gaus manąsias ir mano piniginę.

Dabar jis tenori grįžti namo. Jei tik parsiras į Stenviką, šitas nuotykis baigsis laimingai.

Jam visai nesvarbu, kad kaip tik dabar yra pragare. 27

— Juk mudu abu esam seni žmonės, — taria Jerlofas Martinui Malmui. — Ir turime laiko apmąstymams. O pastaruoju metu aš daug galvojau...

Jis susitiko Martino žvilgsnį. Jie tebesėdėjo vienas prieš kitą tamsioje svetainėje, kur televizorius rodė Fredą Flintstouną, kertantį akmenis iš kalno.

Jerlofas tebelaikė rankoje suvenyrinę knygelę su Ramnebiu nuotrauka.

— Darant šią nuotrauką, tavo vežiojimo firma nebuvo didelė. Žinau, nes ir manoji buvo tokia pat maža. Tu, kaip ir mes kiti, turėjai keletą burinių šalandų, kurios Baltijos jūra gabendavo akmenis, medieną ir kitokias prekes. Bet vos po trejų ar ketverių metų tu nusipirkai savo pirmąjį plieninį laivą ir ėmei plaukioti į Europą ir per Atlantą. Mes, kiti, dar kurį laiką šiaip taip vertėmės su burinėmis šalandomis, kol mažiausią įgulos dydį ir didžiausią krovą reguliuojančios taisyklės pasidarė per griežtos. Bankai mums neskolino pinigų didesniems laivams, tik tu pačiu laiku investavai į modernų tonažą. — Jis tebežiūrėjo į Malmą. — Bet iš kur gavai tam pinigų, Martinai? Tuo metu turėjai tiek pat mažai savų pinigų kaip ir bet kuris kitas škiperis, o bankai tau turėjo būti tokie pat šykštūs kaip ir mums.

Martinas sukando dantis, bet nieko nepasakė.

— Ar pinigų davė Augustas Kantas, Martinai? Ramnebiu lentpjūvės savininkas?

Martinas įsistebeilijo į Jerlofą, ir jo galva trūktelėjo.

— Ne? Bet aš manau, kad gavai iš jo.

Jerlofas vėl įkišo ranką į portfelį, paskui pasirėmė lazda ir atsistojo. Palengva apėjęs televizorių prisiartino prie Martino.

— Aš manau, jog tau buvo sumokėta už tai, kad parvežei iš Pietų Amerikos žmogžudį. Policininko žudiką Nilsą Kantą... Augusto sūnėną.

Martinas trūktelėjo galvą pirmyn ir atgal. Ir vėl prasižiojo.

— Eera, — išlemeno. — Eera Aant.

— Vera Kant. — Dabar Jerlofas ėmė kiek geriau suprasti Martiną. — Nilso motina. Ji tikriausiai irgi norėjo, kad sūnus parvažiuotų. Bet galbūt pinigų davė jos brolis Augustas? Jis tau sumokėjo, kad iš pradžių į Elandą atgabentum karstą su kūnu ir jis būtų palaidotas Marnese, kad visi manytų Nilsą Kantą mirus. Paskui po poros metų, kur kas slapčiau, parvežei namo ir patį Nilsą.

Jerlofas atsistojo priešais Martiną, ir tas, norėdamas į jį pasižiūrėti, turėjo atlošti sprandą.

— Nilsas parsirado namo greičiausiai septintojo dešimtmečio gale ir kažkur pasislėpė čia, Elande. Per daug slapstytis jam nereikėjo, juk po dvidešimt penkerių metų niekas jo nebepažinojo. Tikriausiai jis galėdavo kartais aplankyti savo motiną ir bastytis kalkynėje.

Jerlofas dėbtelėjo į vyrą vežimėlyje.

— Aš manau, Nilsas ten maklinėjo miglotą rugsėjo dieną, kai susitiko mažą berniuką, pasiklydusį migloje. Mano vaikaitį Jensą.

Jerlofas nudelbė akis į grindis.

— Ir tada kažkas pairo, — tyliai tęsė kalbą Jerlofas. — Kažkas atsitiko, ir Nilsas išsigando. Aš netikiu, kad Nilsas buvo toks blogas ir pakvaišęs, kaip kai kas tvirtina. Jis tik buvo bailus, ūmus ir kartais padūkdavo. Ir todėl Jensas mirė. — Jerlofas atsiduso. — O paskui... tu galbūt žinai geriausiai. Aš manau, Nilsas atėjo prašyti tavo pagalbos. Kartu jūs užkasėt kūną kalkynėje. Bet tu pasilikai vieną daiktą.

Jis atkišo daiktą, ištrauktą iš portfelio. Tai buvo rudasis vokas su nuplėštu „Malmo važtos“ logotipu, vokas, kurį Jerlofas gavo paštu.

— Tu išsaugojai Jenso sandalą. Prieš porą mėnesių atsiuntei jį man štai šiame voke. — Luktelėjęs Jerlofas paklausė: — Kodėl tai padarei? Ar norėjai prisipažinti?

Martinas pažvelgė į voką, ir jo smakras vėl krustelėjo.

— Vaikis sumišęs.

Jerlofas linktelėjo nieko nesupratęs. Jis iš lėto atsisėdo, kad atgautų kvapą, ir paskutinį kartą įbedė akis į Martiną.

— Martinai, ar tu nužudei Nilsą Kantą?

Į pastarąjį klausimą Jerlofas, žinoma, atsakymo nesulaukė, tad atsakė pats.

— Aš manau, tu jį nužudei... Manau, kad Nilsas tau pasidarė per daug pavojingas. Ir manau, jis įtaisė tau šitą randą kaktoje. Bet, žinoma, to irgi negaliu įrodyti.

Pasilenkęs jis palengva įkišo brošiūrą ir voką atgal į seną portfelį. Šitas darbas buvo sunkus.

Knygų lentynoje prie trumposios sienos stovėjo išrikiuotos šeimos nuotraukos, ir Jerlofas išvydo keliose jų šypsančius paauglius.

— Mūsų vaikai, Martinai... Mes turim susitaikyti su tuo, kad jie mus pamirš. Mes norėtume, kad jie prisimintų visą gerą, kurį vis dėlto padarėm, bet ne visad taip būna.

Jerlofas iš nuovargio vos beapvertė liežuvį. Martinas Malmas vežimėlyje irgi atrodė visiškai be jėgų. Jis nei judėjo, nei stengėsi dar ką nors pasakyti.

Oras svetainėje tarsi visiškai išsibaigė ir joje atrodė tamsiau nei pirma. Jerlofas iš lėto atsistojo.

— Taigi, Martinai, turiu tau padėkoti. Laikykis, kaip išgali... Aš galbūt sugrįšiu.

Paskutinis sakinys jam pačiam nuskambėjo grasinamai, iš dalies to jis ir norėjo.

Durys į priemenę prasivėrė jam dar nespėjus prieiti. Tarpdury pasirodė išblyškęs Anos Britos Malm veidas.

Jerlofas bejėgiškai jai nusišypsojo.

— Štai mes ir ramiai pasikalbėjom.

Iš tikrųjų kalbėjo tik Jerlofas, neišgirsdamas nė vieno aiškaus atsakymo.

Jis praėjo pro Martino Malmo žmoną, ir ši uždarė svetainės duris.

— Labai ačiū, — padėkojo Jerlofas linktelėdamas.

— Tą daiktą nusiunčiau aš, — tarė Ana Britą Malm.

Jerlofas stabtelėjo. Ji parodė į portfelį, iš kurio kyšojo rudojo voko kampas.

— Martinui kepenų vėžys. Neilgai betemps.

Jerlofas nesumojo, ką sakyti. Jis nudelbė akis į portfelį.

— Iš kur jūs... tu... žinojai... — Jis krenkštelėjo. — Kur jį reikia siųsti?

— Martinas davė man voką praėjusią vasarą. Sandalas jau buvo įdėtas ir užrašytas tavo adresas. Reikėjo tik išsiųsti.

— Ar tu ir skambinai? Kai jį gavau, kažkas man paskambino... paskambino ir nieko nesakė.

— Taip. Norėjau pasiklausti... apie sandalą. Kodėl Martinas jį turėjo, ką tai gali reikšti. Bet aš bijojau atsakymo... Kad Martinas galėjo būti ką nors padaręs tavo vaikui.

— Ne vaikui, — bejėgiškai pataisė Jerlofas. — Jensas buvo mano vaikaitis. Bet aš nežinau, ką reiškia sandalas.

— Ir aš nežinau, o tai... — Ji nutilo. — Jį padavęs, Martinas nenorėjo nieko paaiškinti, bet man... Man dingtelėjo, kad jis turėjo sandalą kaip savotišką užstatą. Ar galėjo taip būti?

— Užstatą? — paklausė Jerlofas.

— Už kažką kita. Aš nežinau.

Jerlofas pasižiūrėjo į ją.

— Ar Martinas kada nors kalbėjo apie Kantus? Kantų šeimą?

Kiek padvejojusi, Ana Britą linktelėjo nežiūrėdama į Jerlofą.

— Taip, bet tik apie bendrus reikalus... Juk Vera Kant investavo pinigus į Martino laivus.

— Vera iš Stenviko? — paklausė Jerlofas. — Galbūt tai padarė Augustas?

Ana Britą papurtė galvą.

— Vera Kant iš Stenviko investavo pinigus į pirmąjį Martino motorinį laivą. Ir žinau, kad jam tų pinigų reikėjo.

Jerlofas tik linktelėjo. Jis turėjo dar vieną klausimą, po jo norėjo išeiti iš šio didelio niūraus namo.

— Ar prieš tai, kai Martinas tau davė voką, jo niekas neaplankė?

— Mes ne taip dažnai sulaukiam lankytojų.

— Aš manau, galėjo apsilankyti koks nors stenvikietis. Senas akmentašys... Ernstas Adolfsonas.

— Ernstas — taip, — atsakė Ana Britą. — Mes esam nusipirkę iš jo keletą akmens dirbinių, bet jis dabar miręs. Jis čia lankėsi... bet, man rodos, seniau, vasarą.

Ernstas vėl mane pralenkė, pamanė Jerlofas.

— Ačiū, — teištarė jis ir nusikabino žieminį paltą. Dabar šis atrodė kur kas sunkesnis, lyg šarvai. — Ar greitai Martiną guldysit į ligoninę?

— Ne, į ligoninę neguldysim. Gydytojai atvažiuoja čia.

Ant laiptų Jerlofą vėl pagavo vėjas, ir jis susverdėjo. Iš nuovargio. Be to, ėmė dulksnoti. Matydamas, kad gatvėj nėra automobilių, jis prisimerkė, vienas pasitikdamas šaltį, bet paskui išvydo už dešimties metrų stovintį Juhno automobilį.

Jam atidarius keleivio dureles ir sėdantis, Juhnas tik linktelėjo.

— Pasimačiau, — pasakė Jerlofas.

— Gerai.

Ir tik tada Jerlofas pamatė, kad ant užpakalinės sėdynės kažkas sėdi: plačiapetė figūra, kuriai pasisekė sudribus pasislėpti už Juhno. Tai buvo jo sūnus Andersas.

— Aš buvau užėjęs į butą, — paaiškino Juhnas. — Andersas vėl namie. Taigi jie jį paleido.

— Kaip gerai. Labas, Andersai.

Juhno sūnus tik linktelėjo.

— Tikriausiai gerai, kad policija tavim patikėjo? — paklausė Jerlofas.

— Taip, — atsakė Andersas.

— Daugiau nebevaikščiosi į Veros Kant namą, ar ne?

— Ne. — Andersas papurtė galvą. — Ten vaidenasi.

— Esu apie tai girdėjęs. Bet tu nebijojai?

— Ne. Ji buvo savo kambary.

— Ji? Ar turi galvoje Verą?

Andersas linktelėjo.

— Ji gaiži.

— Gaiži?

— Jaučiasi apgauta.

— Taigi kad, — tarė Jerlofas.

Jis prisiminė, ką Maja Niuman pasakojo apie du vyriškus balsus, kuriuos ji nugirdo Veros virtuvėje. Ar vienas jų nebuvo Martino Malmo?

Lietus nesiliovė, ir, įsukęs į gatvę, Juhnas įjungė stiklų valytuvus.

— Aš ketinau pabūti su Andersu čia, Borgholme, — pasakė jis. — Mes išgersim kavos su jo motina. Aišku, ir tu gali prisidėti.

— Ne, man tikriausiai reikia važiuoti namo, — greitai tarė Jerlofas. — Kitaip Boelė puls į isteriją.

— Taip.

— Aš galiu įsėst į Marneso autobusą, — greitai pasiūlė Jerlofas. — Ar jis išvažiuoja ne pusę keturių?

— Galim pasižiūrėti stoty, — tarė Juhnas.

Važiuojant per Borgholmą, Jerlofas sėdėjo tylus ir susimąstęs. Kaip paprastai, jautėsi pas Malmą kažką pamiršęs, uždavęs ne tuos klausimus ir nesupratęs tų kelių atsakymų, kuriuos išgavo. Jam reikėjo užsirašinėti.

— Martinas nebegali kalbėti, — pasakė atsidusęs.

— Štai kaip?

Automobiliui prie aikštės pasukus į dešinę, Jerlofas grįžtelėjo ir staiga kitapus gatvės pro langą pamatė Juliją.

Ji sėdėjo restorane prie bažnyčios su policininku Lenartu Henriksonu. Jerlofas nenustebo išvydęs juos kartu.

Julija žiūrėjo į Lenartą ir atrodė rami, pamanė Jerlofas, automobiliui riedant pro restorano langą. Gal ir ne linksma, bet apimta rimties. Ir Lenartas atrodė žvalesnis nei daugelį metų. Gerai.

— Vadinasi, tu gali parvažiuoti autobusu? — paklausė Juhnas.

Jerlofas linktelėjo.

— Dabar jaučiuosi gerai, — tarė jis. Iš dalies tai buvo teisybė; šiaip ar taip, jis gali eiti. Ir pridūrė: — Be to, turim paremti visuomeninį transportą. Antraip tikriausiai bus panaikinti autobusų maršrutai.

Juhnas pasuko į šiaurę, senosios Borgholmo stoties linkui. Seniau ten buvo geležinkelio stotis, galinė stotis traukiniui, iš kurio Nilsas Kantas iššoko nužudęs policininką, — bet dabar čia sustodavo tik autobusai ir taksi.

Automobilis įriedėjo į stovėjimo aikštelę. Išlipęs Juhnas apėjo automobilį atidaryti keleivio durelių.

— Ačiū. — Jerlofas sverdėdamas atsistojo. Atsisveikindamas linktelėjo Andersui.

Diena buvo varginanti, bet jis narsiai stengėsi tiesiai ir oriai nužingsniuoti prie autobusų už stoties pastato, viena ranka nešdamas portfelį, kita laikydamas lazdą. Dulksna sutankėjo. Autobusas, pro Marnesą važiuojantis į Biukselkruką, jau laukė aikštelėje; vairuotojas sėdėjo skaitydamas laikraštį.

Jerlofas sustojo prie autobuso durų.

— Šiaip ar taip, reikalas baigtas, — pasakė. — Nuveikėm, ką galėjom. Martinas tegul gyvena su tuo, ką padarė. Tiek, kiek jam skirta gyventi.

— Taip. Tegul, — sutiko Juhnas.

— Beje... — prisiminė Jerlofas. — Fridolfas... ar esi girdėjęs apie kokį nors Martino Malmo pažįstamą šiuo vardu?

Juhnas papurtė galvą.

— Fridolfas? Kaip mažasis Fridolfas?

— Taip. O gal Fričofas. Fridolfas arba Fričofas.

— Nepasakyčiau, kad esu girdėjęs. Ar tai svarbu?

— Ne, nemanau.

Jerlofas tyliai pastovėjo priešais Juhną, tuo pat metu pro juos greitai pralėkė du trumpai apkirpti paaugliai juodom striukėm ir liuoktelėjo į autobusą nė nežvilgtelėję į senus žmones.

Jerlofas suprato, kad visai nesvarbu, ar jis ką tik susekė žudiką, ar ne. Tai nieko nepakeitė. Kaip paprastai, gyvenimas aplinkui bėga toliau, o Elandas tebėra retai gyvenamas kraštas.

Jis jautėsi prislėgtas. Galbūt aštuoniasdešimtmečio krizė.

— Tuomet ačiū už šią dieną, — padėkojo Juhnui. — Parvažiavęs tau paskambinsiu.

— Pasistenk.

Linktelėjęs Juhnas palaikė Jerlofo lazdą, kol šis pamažėle užlipo stačiais autobuso laiptais. Jerlofas paėmė lazdą, sumokėjo vairuotojui už bilietą su pensininko nuolaida ir atsisėdo dešinėje pusėje prie lango. Pro langą jis matė, kaip Juhnas sugrįžo prie savo seno automobilio ir įlipo į jį.

Jerlofas atsilošė ir užsimerkęs išgirdo sudardant autobusą. Iš lėto tarsi sena šalanda autobusas ėmė riedėti iš stoties.

Fridolfas arba Fričofas, pamanė jis. Ir susitikimas Ramnebiu, kur užaugo Ernstas.

Fridolfas? Fričofas?

Jerlofas nepažinojo Elande nė vieno žmogaus katruo nors šių vardų. 28

— Ne, aš nesu vedęs, — tarė Lenartas. — Ir niekad nebuvau.

— Jokių vaikų? — paklausė Julija.

Lenartas papurtė galvą.

— Ir vaikų neturiu. — Jis nuleido akis į pustuštę vandens stiklinę. — Savo gyvenime turėjau tik vieną rimtą meilę, tačiau ji truko bemaž dešimt metų. Nutrūko prieš penkerius metus... dabar ji gyvena Kalmare ir mes vis dar esame draugai. — Jis šyptelėjo Julijai. — Nuo to laiko daugiausia energijos skyriau namui ir sodui.

— Šiaurės Elandas galbūt ne geriausia vieta. Turiu galvoje, jei nori su kuo nors susipažinti.

— Atseit mažokas pasirinkimas? — paklausė Lenartas tebešypsodamas. — Taip, tiesa. Galbūt Geteborge kur kas geriau?

— Nežinau... Aš beveik lioviausi ieškojus. — Ji gurkštelėjo vandens iš stiklinės. — Iš tikrųjų ir aš gyvenime turėjau tik vieną rimtą meilę. Ir dar seniau už jūsiškę... Tai buvo nenuramdomas Jenso tėvas Mikaelis, ir šis ryšys nutrūko... taip, po to. Na, žinot.

Lenartas linktelėjo.

— Meilei užmegzti reikia nemenko ryžto.

Julija linktelėjo.

— O ką dabar planuojat? — paklausė Lenartas. — Ar pasiliksit Elande?

— Nežinau... galbūt. Ne taip jau daug kas laiko mane Geteborge. Ir Jerlofas ne itin sveikas. Jis nenori būti kontroliuojamas, bet man atrodo, kad jam gali to reikėti.

— Žinau, kad šiaurės Elandui reikia slaugytojų. — Lenartas pasižiūrėjo į ją. — Ir aš norėčiau, kad jūs...

Jį pertraukė monotoniškas pypsėjimas, ir Julija kone krūptelėjo. Lenartas nuleido akis į asmeninį ieškiklį, pritvirtintą prie diržo.

— Vėl kviečia, — burbtelėjo jis.

— Ar kas nors svarbaus?

— Ne, atrodo, tik trumpas skyriaus dažnio perjungimas. — Jis atsistojo. — Einu susimokėti.

— Galim mokėti perpus, — pasiūlė Julija.

— Ne, ne. — Lenartas mostelėjo prieštaraudamas. — Juk aš jus čia atitempiau.

— Ačiū.

Kaip paprastai, jai trūko pinigų.

— Gal susitartume susitikti? — Lenartas žvilgtelėjo į savo laikrodį. — Policijos būstinėj be penkiolikos ketvirtą? Tada turėčiau būti sutvarkęs reikalus. Galėtume palikti didmiestį ir parvažiuoti namo.

— Gerai.

— Galbūt norėtumėt užvažiuot pas mane, pasižiūrėt, kaip aš gyvenu? Namas nedidelis, bet stovi prie pat vandens į šiaurę nuo Marneso. Jei kalbėsim poetiškai, kiekvieną rytą iš jūros išnyra saulė.

— Mielai, — sutiko Julija.

Jie išsiskyrė prie restorano. Lenartas nuskubėjo į nuovadą, o Julija pamažėle su ramentais nukaukšėjo Karaliaus gatvėn dirstelti į parduotuves. Regis, šią savaitę drabužių išpardavimo nėra, vis dėlto galima pasižiūrėt į prekes vitrinose.

Ji nuėjo pro tabako krautuvėlę ir negalvodama perskaitė dienos laikraščių svarbiausias antraštes: DIDELĖ NELAIMĖ E22 KELYJE — NĖ VIENAS ŽUVUSIŲJŲ NENUSTATYTAS — KAROLA VĖL LAIMINGA — VISKAS APIE SAVAITGALIO TELEVIZIJĄ! — AR LAIMĖJAI BINGO LOTO? — bet antraštės jai buvo nė motais.

Nepaisydama lūžusios kojos, dabar ji jautėsi gerai. Iš tikrųjų netgi džiaugėsi. Džiaugėsi, kad kaip niekad suartėjo su Jerlofu, džiaugėsi, kad savaitgalį išsiskyrė su seserim Lena bemaž kaip geros draugės, ir džiaugėsi, kad Lenartui Henriksonui, regis, patinka jos draugija.

Julija netgi džiaugėsi, kad policija paleido Andersą Hagmaną. Būtų baisu, jei kas nors iš Stenviko gyventojų prisidėjo prie jos sūnaus dingimo. Tuomet jau geriau Jensas būtų tą dieną niekieno nepastebėtas nuėjęs prie kranto. Įveikęs jūros baimę ir ėmęs šokinėti per išlindusius iš vandens akmenis, o tada paslydęs.

Dabar Julija tuo tikėjo.

Jončiopingas, 1970 m. balandis

— Nedidelis, bet šiek tiek matosi Veterno ežeras, — sako nekilnojamojo turto savininkas, rodydamas pro langą. — Išnuomoju su virtuvės baldais ir lova.

Nekilnojamojo turto savininkas šniokštuoja siauruose kambarėliuose. Namo liftas sugedęs, ir, lipant į penktą aukštą, jo kakta ėmė blizgėti nuo prakaito. Tai kostiumuotas vyras su labai dideliu pilvu po marškiniais.

— Gerai, — taria būsimasis nuomininkas.

— Taip pat yra kur pasistatyti automobilį.

— Ačiū, bet aš neturiu automobilio.

Visam butui apžiūrėti prireikia ne daugiau nei penkių minučių, iš tikrųjų net mažiau. Kambarys ir virtuvė pačiame Žaliosios gatvės viršuje, pietiniame Jončiopinge.

— Imu. Pusmečiui. Galimas daiktas, ir ilgiau.

— Keliauninko profesija? Be automobilio?

— Aš važinėju traukiniais ir autobusais, — atsako nuomininkas. — Suku ratus... laukdamas, kol direkcija pakvies namo.

Nilsas vis dar pratinasi prie savo naujo vardo ir naujo gyvenimo. Pamažėle įsijaučia į naują vaidmenį, ir senasis gyvenimas nukrinta. Bet ne visai pranyksta. Tarytum kitą gyvenimą laikytų po sūrio dangčiu. Naujas gyvenimas laisvesnis, su asmens kodu ir prie sienų galiojančiu pasu, — vis dėlto niekad neatrodo visiškai tikras. Nei Kosta Rikoje, nei Meksike praleistais metais ar vienerius metus gyvenant už Amsterdamo, o pastarąjį pusmetį — kone visiškai tuščiame bute Bergšione, už Geteborgo, kai retkartėm prabusdavo išpiltas šalto prakaito, manydamas, kad sugrįžo į garuojantį Kosta Rikos karštį.

— Ar galima pasiklausti amžiaus?

— Keturiasdešimt ketveri.

— Geriausi gyvenimo metai.

— Taip, galbūt.

Į Nilso klausimus, kada iš tikrųjų galės parvažiuoti namo į Elandą, Fričofas vis atsakydavo išsisukinėdamas.

— Nekantraudamas pridarai klaidų, — prieš tris savaites pasakė jam Fričofas, trūkinėjant telefono ryšiui. — Tau tik reikia į viską žiūrėti ramiai. Karstas palaidotas Marnese, ant kapo auga vešli žolė, tavo sena motina ant jo kartais padeda gėlių. Ji laukia tavęs.

— Ar ji gerai jaučiasi? — norėtų jis sužinoti.

— Taip, gerai.

Kiek palaukęs, Fričofas kalba toliau:

— Bet ji yra gavusi atvirukų. Keistų atvirukų. Iš pradžių kelis iš Kosta Rikos, vėliau iš Meksikos ir Olandijos. Ar žinai?

Nilsas žino. Jis siuntinėjo motinai laiškus ir atvirukus per visus tuos metus, bet visad labai atsargiai.

— Aš nerašydavau siuntėjo.

— Gerai. Ji tikriausiai džiaugdavosi... bet dabar sklinda gandai, kad Nilsas Kantas gyvas. Ne tarp policininkų, jie nekreipia dėmesio į kaimo paskalas, bet Stenvike. Todėl tau negalima nekantrauti. Ar supranti?

— Taip. Bet kas bus, kai grįšiu į Elandą?

— Taip, kas bus... — pakartoja Fričofas. Jo tai nedomina. — Bus taip, kad tu parsirasi namo pas motiną. Bet prieš tai turėsim sumedžioti lobį. Ar ne?

— Mes susitarėm. Jei parvažiuosiu namo, parodysiu lobį.

— Gerai. Tik turim palaukti tinkamos progos.

— Taip. O kada tai bus?

Bet Fričofas jau padėjo ragelį.

Šis vyras, kuris tikriausiai vadinasi ne savo vardu, tik padėjo ragelį. Nilsą apima jausmas, kad Fričofui Andersonui jis jau yra baigtas projektas, miręs žmogus. Miręs ir palaidotas Marneso kapinėse.

— Nuoma mokama iš anksto, — taria savininkas.

— Gerai, — sutinka Nilsas. — Galiu sumokėti dabar.

— Ir apie sandorio nutraukimą pranešama prieš mėnesį.

— Gerai. Man nereikia ilgesnio laiko.

Nilsas nemiręs, jis keliauja namo.

Ir vyras, kuris save vadina Fričofu, tegu nesuklysta manydamas kitaip. 29

Jerlofas susimąstęs sėdėjo į Marnesą važiuojančiame autobuse. Tarp Borgholmo ir Čiopingsviko jis mažumėlę paknapsėjo, bet pasiekęs kalkynę išsibudino. Dabar galvojo.

Kalbėdamas su Martinu Malmu, jis išdėstė daugiau dalykų, nei planavo, aibę nepagrįstų hipotezių, kurių greičiausiai niekad nepasiseks įrodyti. Kokio nors prisipažinimo jis neišgavo, bet pats viską pasakė.

Dabar galima mėginti gyventi toliau. Daryti butelinius laivus. Išgerti kavos su apsilankiusiu Juhnu. Skaityti laikraštyje skelbimus apie mirtį ir stebėti už Marneso senelių namų sienų artėjančią žiemą.

Bet tai buvo sunku užmiršti. Turėjo tiek daug apgalvoti.

Jis vėl išsitraukė brošiūrą apie „Malmo važtą“, jubiliejinę knygelę, kurios kraštai nuo nuolatinio traukiojimo ir dėliojimo atgal į vietą gerokai apsilamdė. Jerlofas atsivertė puslapį su Ramnebiu krantinės nuotrauka ir vėl išvydo Martiną Malmą ir Augustą Kantą, stovinčius greta priešais rūškanus lentpjūvės darbininkus.

Jis prisiminė, ką pasakojo Ana Britą Malm, — kad pinigų pirmajam didesniam Malmo laivui paskolino Vera Kant, o ne Augustas. Kitaip tariant, Vera sumokėjo Martinui Malmui, kad šis parvežtų Nilsą.

Bet jei Augustas Kantas nepanoro turėti jokių reikalų su savo sūnėnu ir galbūt mielai būtų pasirūpinęs, kad jis visiems laikams pasiliktų Pietų Amerikoje, — ką tuomet reiškė ši artimos ir dalykiškos santarvės su Martinu Malmu nuotrauka? Augusto plaštaka ant Martino peties...

Juk tikriausiai Augusto plaštaka? Jerlofas įsižiūrėjo atidžiau. Nykštys kitų pirštų atžvilgiu atrodė ne toj pusėj.

Jis stebeilijo į nuotrauką, kol paskaudo akis ir nespalvotos nuotraukos kontūrai ėmė lietis. Tada išsitraukė iš portfelio skaitomuosius akinius ir užsidėjęs vėl žiūrėjo. Kai šitai nepadėjo, akinius nusiėmė ir pakėlė virš nuotraukos kaip didinamąjį stiklą. Taip balti spoksantys lentpjūvės darbininkų veidai priartėjo, bet tuo pat metu išskydo į baltus ir juodus taškus.

Jerlofas patraukė stiklą į kitą nuotraukos vietą ir geriau įsižiūrėjo į plaštaką ant Malmo peties. Ji gulėjo draugiškai uždėta šalia šalandos savininko sprando, bet dabar Jerlofas aiškiai matė, kad tai, kas turėjo būti dešinė Augusto plaštaka, iš tikrųjų yra kairė. O tuoj už rankos...

Jerlofas pažvelgė į šypsančius veidus nuotraukoje.

Ūmiai jis pirmąsyk išvydo tą patį, ką turėjo išvysti Ernstas.

— Kad tave kur Jėzaus kryžius, — nusikeikė.

Šauktis Jėzaus kryžiaus buvo labai senas keiksmas — Jerlofui motina buvo uždraudusi jį vartoti daugiau nei prieš septyniasdešimt metų. Nuo tol jis nė karto nebuvo taip nusikeikęs.

Norėdamas tikrai įsitikinti, išsitraukė ir užrašų knygutę, pasklaidęs atsivertė vardus, kuriuos buvo užsirašęs Ramnebiu medienos muziejuj, ir perskaitė vieną jų.

— Kad tave kur Jėzaus kryžius... — pakartojo Jerlofas.

Jis visiškai pasinėrė į savo atradimą — paskui pakėlė akis ir prisiminė važiuojąs leno autobusu į šiaurę Marneso linkui. Bet kol kas jie dar nebuvo pasiekę Stenviko; ir kaip tik tuo metu, kai jis pasižiūrėjo pro langą, autobusas pravažiavo pirmą lentelę su užrašu: KEMPINGAS 2 KM.

Stenvikas, autobusas greitai privažiuos Stenviką. Jam būtinai reikia pasikalbėti su Juhnu apie savo atradimą.

Jerlofas greitai paspaudė raudoną autobuso stabdiklio mygtuką.

Autobusui ėmus lėtinti greitį prie stotelės šimtas metrų šiauriau šoninio kelio į Stenviką, jis įsikišo į portfelį jubiliejinę knygelę bei akinius ir drebančiom kojom atsistojo.

Šnypšdamos prasivėrė vidurinės autobuso durys, ir Jerlofas išlipo į šaltį ir vėją. Šiogrenas suniurzgė rankose ir kojose, bet skausmas kol kas per daug neįsismarkavo.

Durys už jo nugaros užsivėrė, ir autobusas nuriedėjo. Jis liko vienas autobusų stotelėje. Vis dar dulksnojo. Seniau čia stovėjo medinė būdelė, kur galėdavai pasėdėti per lietų laukdamas, kada galėsi eiti namo ar atvažiuos autobusas, bet dabar, ji, žinoma, nugriauta. Viską, kas gera ir dykai, skubama nugriauti.

Kai duslus variklio burzgesys pranyko, Jerlofas apsidairė tuščiame kraštovaizdyje, užsisegė net viršutinę palto sagą ir pažvelgė į geltoną rodyklės lentelę, nukreiptą į Stenviką. Ten jam reikia nusigauti.

Eidamas per kelią keletą kartų pasižiūrėjo į vieną ir kitą pusę, bet akiratyje nesimatė nė vieno automobilio. Plentas buvo visiškai tuščias. Gana sparčiai jis nupluošė penkiasdešimt metrų iki šoninio kelio. Įsukus į jį, vėjas ėmė pūsti kone tiesiai į veidą ir Jerlofo žingsniai sulėtėjo.

Kelio pakraščiu tikriausiai jau buvo įveikęs du šimtus metrų kaimo linkui, kai ūmiai prisiminė, kad Juhno Hagmano Stenvike nėra.

Juhnas liko Borgholme.

Jerlofas sustojo ant kelio mirkčiodamas prieš vėją.

Kaip, po šimts plynių, jis galėjo pamiršti? Juk su Juhnu išsiskyrė autobusų stoty vos prieš pusvalandį, bet, be galo džiūgaujant dėl savo atradimo Ramnebiu nuotraukoje, jam šitai iškrito iš galvos.

Bet, galimas daiktas, Stenvike dar ką nors ras? Galimas daiktas, Julija nebus spėjusi parvažiuoti, bet Astrida turėtų ten būti. Ji veik visados būna namie. Šiaip ar taip, neliko nieko kito, kaip tęsti kelionę ta pačia kryptimi — iki Marneso juk dar toliau.

Kiloti kojas darėsi vis sunkiau, pro paltą ėmė skverbtis šaltis. Draskomas ir plėšomas vėjo, jis nuleido galvą.

Žingsnis po žingsnio suskeldėjusiu asfaltu. Jis juos skaičiavo: vienas, du, trys — ir žengdamas dvidešimt penktąjį vėl pasižiūrėjo į viršų, bet lapuočiai horizonte, žymintys kalkynės pabaigą ir kaimo ribą, regis, neartėjo.

Pirmą sykį Jerlofas ėmė mažumėlę nerimauti, lyg plaukikas, narsiai pasiryžęs perplaukti ledinį ežerą, bet pusiaukelėj netekęs jėgų. Grįžti į plentą neįmanoma, tačiau kastis pirmyn kone taip pat sunku.

Staiga jis ne taip pastatė kairę pėdą, suklupo ant asfalto krašto ir vos nenusirito į griovį. Su lazda jam pavyko vargais negalais išsilaikyti, ir kaip tik tuo metu vėl išgirdo duslų variklio burzgesį.

Tai buvo automobilis, važiuojantis iš Stenviko.

Automobiliui priartėjus, Jerlofas pamatė, kad šis yra tamsiai žalias, didelis ir blizgantis: „Jaguaras“ ritmiškai švytuojančiais stiklų valytuvais.

Automobilis nepravažiavo pro šalį, sustojo, ir, automatiškai nusileidus kiek paspalvintam šoniniam stiklui, prie vairo pasirodė žila barzda apžėlęs veidas.

— Alio! — šūktelėjo linksmas balsas.

Jerlofas atpažino Gunarą Ljungerį iš Longviko.

Viešbučio savininkas, kiekvieną sykį įkyriai prašinėjantis naujų butelinių laivų, buvo tikrai ne tas žmogus, su kuriuo Jerlofas dabar norėjo susitikti, ir vis dėlto jautė pareigą sveikindamasis alsiai kilstelėti ranką.

— Labą dieną, Gunarai, — ištarė jis per vėją silpnu balsu, žengdamas žingsnį į priekį.

— Labas, Jerlofai! — sušuko Ljungeris iš automobilio. — Kur keliauji?

Klausimas buvo gan kvailas, ir į jį galėjai atsakyti taip pat kvailai, bet Jerlofas tik linktelėjo kaimo pusėn ir atsakė:

— Į Stenviką.

— Ar žadi ką nors aplankyti?

— Taip, galbūt. — Jerlofas susverdėjo nuo vėjo. — Galbūt Astridą.

— Astridą Linder? Kai važiavau pro šalį, jos, regis, nebuvo namie... Langai atrodė tamsūs.

— Nejau?

Jei net Astridos nėra namie, vadinasi, Stenvike nieko nėra namie, — tuomet Jerlofas ten mirtinai sušals perkoštas nuo jūros pučiančio vėjo. Kitą dieną policija atras jo šaltą sustingusį kūną už kokio nors kadagio krūmo.

Pagalvojęs jis pasižiūrėjo į Ljungerį.

— Gunarai, galbūt tu važiuoji į Marnesą? Pro Marneso senelių namus?

— Žinoma... Man reikia šio to nusipirkti geležies parduotuvėj. Aš tave pavėžėsiu.

— Tikrai?

— Be abejo. — Palinkęs į priekį, Ljungeris pravėrė keleivio dureles. — Šok vidun.

— Labai malonu.

Jerlofas su lazda ir portfeliu įsikabarojo į automobilio šilumą.

Automobilyje buvo tylu ir labai šilta, šilto oro pūtikliai dirbo visu pajėgumu. Lungeris sėdėjo prasisegęs geltoną striukę, ir Jerlofas, nors vis dar sušalęs, irgi prasisegė paltą.

— Gerai, tuomet važiuojam, — tarė Ljungeris. — Į Marnesą.

Jis įjungė visą greitį, ir didžiulis automobilis pasileido su tokia jėga, kad Jerlofas atblokštas prisispaudė prie sėdynės.

— Ar tau reikia grįžti iki tam tikro laiko, Jerlofai?

Jerlofas papurtė galvą.

— Ne, bet aš norėčiau...

— Gerai, tuomet spėsim dirstelti į vieną dalyką.

Jie jau buvo privažiavę didįjį kelią, ir šis tebebuvo toks pat tuščias kaip pirma. Ljungeris į jį įsuko. Bet ne pietų kryptim, o šiaurės.

— Aš nemanau, kad galiu... — prabilo Jerlofas, bet Ljungeris jį pertraukė:

— Tai kaip einasi laivai?

— Gerai, — atsakė Jerlofas, nors pastarąją savaitę nė minutės prie jų nedirbo — net nepagalvojo apie juos. — Gali atvykti pas mane į Marneso senelių namus prieš Kalėdas, tada į juos pasižiūrėsim...

Ljungeris linktelėjo. Pavažiavęs didžiuoju keliu vos kelis šimtus metrų, vėl pasuko. Tarp suarto lauko ir senos akmeninės tvoros bėgo akmenuotas keliukas be lentelių su užrašais. Jis vedė į rytus, jūros linkui.

— Aš tik pagalvojau... Ar ne vėlu korpusus nudažyti raudonai? Būtų gražu, jei pavyktų.

— Taip. Galbūt pavyks. — Jerlofas linktelėjo ir atsiduso. — Gunarai, kur mes iš tikrųjų važiuojam?

— Ne per toliausiai. Greit būsim.

Daugiau jis nieko nesakė. Automobilis iš lėto riedėjo siauru keliuku. Jerlofas tegalėjo keliauti kartu, stebeilydamas į monotoniškai švytuojančius valytuvus.

Jis pažvelgė į tarpą tarp sėdynių. Ten gulėjo Gunaro mobilusis telefonas, juodas su sidabriniais ruoželiais ir daug mažesnis už Jerlofo matytus iki tol — vos pusė Julijos mobiliuko dydžio.

— Kur mes važiuojam, Gunarai? — tyliai paklausė.

Ljungeris neatsakė — jis tarytum nebesiklausė, ką sako Jerlofas. Tik žiūrėjo į aplytą žvyrkelį priešais automobilį, laviruodamas pro vėžėse išmuštas duobes ir grumstus lengva ant vairo uždėta ranka. Jis šypsojosi.

Jerlofo kakta spindėjo nuo prakaito.

Jam reikėjo ką nors pasakyti, ką nors malonaus ir kasdieniško. Galbūt mandagiai pasiteirauti apie viešbučių verslo padėtį. Bet jis buvo pavargęs, o galva visiškai tuščia nuo dienos pokalbių.

Galų gale Jerlofas paklausė tik vieno dalyko:

— Gunarai, ar tau kada nors teko būti Pietų Amerikoje? Ljungeris papurtė galvą vis tebešypsodamas.

— Deja, ne, — atsakė ir pridūrė: — Arčiausiai jos buvau, kai atsidūriau Kosta Rikoje.

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Sėdėdamas mėlyno „Volvo“ keleivio sėdynėje, aukštai ant naujojo tilto, Nilsas Kantas palinksta prie stiklo ir pažvelgia į Kalmarsundą. Pavakarys, virš vandens liula migla; tirštas miglos sluoksnis, susidaręs sąsiauryje, tuoj užtrauks salą.

— Vakare užslinks migla, — taria jis.

— Mes jos tikėjomės, — atitaria Fričofas šalia.

— Mes? Ar jūsų daugiau?

Fričofas linkteli.

— Greitai su jais susitiksi.

Nilsas mėgina atsipalaidavęs žiūrėti per tilto turėklus. Jis bemaž mato save ten, sąsiauryje, jauną, vos dvidešimties metų, iš visų jėgų plaukiantį į žemyną.

Kaip jis galėjo taip toli nusigauti šaltame vandenyje? Dabar jis keturiasdešimt šešerių ir nenuplauktų nė šimto metrų.

Elandjo tiltas milžiniškas, tonos plieno ir betono permesta per vandenį — kone autostrados pločio ir kelių kilometrų ilgio statinys. Nilsas niekad nebūtų galėjęs įsivaizduoti, kad jo sala kada nors šitaip susijungs su žemynu.

— Ar tiltas seniai nutiestas? — paklausia jis.

— Visiškai neseniai, — atsako Fričofas prie vairo.

Nuo to laiko, kai iš vakaro atkako pas Nilsą į Jončiopingą, Fričofas buvo labai nekalbus. Jis padavė Nilsui tamsius kelionės drabužius ir juodą megztą kepurę užsitraukti ant kaktos, bet veik nepratarė nė žodžio.

Linksmo ir žavingo Fričofo Andersono, kuris susirado jį Kosta Rikoje daugiau nei prieš dešimtmetį, nebėr; iš tikrųjų jis pradingo po to, kai jūroje į šiaurę nuo Limono paskendo smolandietis. Nuo to vakaro Fričofas su Nilsu daugiausia elgėsi kaip su ryšuliu, kilojo jį į įvairias vietas ir šalis, išnuomodavo jam pigius butukus arba viengungių viešbučių kambarius niūriuose kvartaluose ir vos porą kartų per metus paskambindavo telefonu.

Kelionės į Elandą išvakarėse Fričofas vėl pradėjo zyzti apie lobį. Kur šis esąs? Kur Nilsas jį paslėpęs? Namuose?

Nilsas papurtė galvą. Ir pagaliau papasakojo:

— Užkastas kalkynėj, į rytus nuo Stenviko. Prie senosios aukinės krūsnies. Galim nuvažiuoti ir pasiimti kartu.

Fričofas linktelėjo.

— Gerai, taip ir padarysim.

Nilsas ilgai laukė paskutinės kelionės. Dabar jis jau čia.

— Dabar sėdėsiu namie, — taria Nilsas Fričofui.

Automobiliui riedant nuo tilto ant tvirtos žemės į šiaurę nuo Ferjestadeno, jis užsimerkia. Pagaliau vėl Elande.

— Sėdėsiu namie, — pakartoja. — Sėdėsiu pas motiną ir pasistengsiu, kad niekas manęs nematytų. — Patylėjęs paklausia: — Ji tikriausiai tebėra stipri... Vera?

— Žinoma.

Fričofas Andersonas linkteli ir, išvažiavęs į Borgholmo linkui nusidriekusią didžiąją kalkynę, paspaudžia akceleratorių.

Daug kas pasikeitė Elande nuo jaunystės laikų, suvokia Nilsas. Saloje padaugėjo krūmų ir medžių, o siauras žvyrkelis į Bornholmą tapo plačiu asfaltuotu plentu, tokiu pat lygiu ir tiesiu kaip tiltas. Iš šiaurės į pietus ėjęs geležinkelis greičiausiai išardytas, nes Nilsas kalkynėje nebemato bėgių. Eilės pakrantėse stūksojusių ir sąsiaurio vėjus gaudžiusių malūnų irgi pranykusios, išlikę vos keli malūnai.

Saloje tarytum mažiau žmonių, bet prie vandens daugiau naujų trobų. Nilsas linkteli jų pusėn.

— Kas gyvena visuose šituose namuose?

— Vasarotojai, — trumpai atsako Fričofas. — Jie užsidirba pinigų Stokholme ir perka trobas čia, Elande. Atlekia automobiliais per tiltą ir guli saulėje atostogaudami, paskui greitai parvažiuoja namo užsidirbti daugiau pinigų. Nenori čia gyventi žiemą... čia pernelyg šalta ir nyku.

Iš Fričofo kalbos atrodo, kad jis iš dalies juos supranta.

Nilsas nieko nesako. Fričofas, regis, dėl vasarotojų nė kiek neklysta, nes kone visi jo matomi automobiliai važiuoja iš salos. Vasara baigėsi, stojo ruduo.

Vis dėlto pilies griuvėsiai teberiogso ir atrodo kaip visad, su tuščiom langų kiaurymėm iškilę ant uolos viršum Borgholmo.

Pravažiavę pilį, jie jau bemaž atsidūrė mieste. Į orą palengva ima smelktis migla. Fričofas sumažina greitį ir įsuka į nedidelę automobilių stovėjimo aikštelę ties Borgholmo miesto riba, iš kur matyti pilies griuvėsiai. Nieko neaiškindamas sustabdo automobilį.

— Na štai. Juk sakiau, kad sulauksim draugijos.

Pravėręs automobilio dureles, Fričofas pamoja.

Nilsas apsidairo. Keliu kažkas neskubiai atžingsniuoja: regis, šeštą dešimtį einąs vyras. Pilku vilnoniu megztiniu, gabardino kelnėmis ir žvilgančiais odiniais batais, kurie atrodo brangūs. Vyras linkteli Fričofui.

— Vėluojat.

Vyras užsimaukšlinęs ant kaktos skrybėlę. Bagažo neturi, tik laiko rankoje iki pusės surūkytą cigaretę. Paskutinįsyk užsitraukęs dūmo, nusviedžia cigaretę ir, prieš eidamas prie automobilio, neramiai apsidairo.

— Nilsai, manau, tau dabar reikėtų persėsti ant užpakalinės sėdynės, — tyliai taria Fričofas. — Taip bus saugiau privažiavus Stenviką.

Tada jis pats išlipa iš automobilio. Aikštelės gale stovi telefono būdelė, ir Nilsas mato, kaip Fričofas nuskuba prie jos.

Jis įmeta monetą, surenka numerį ir labai trumpai pakalba į ragelį.

Nilsas irgi išlipa iš automobilio, o brangiais drabužiais apsitaisęs vyras dešiniu batu sumaigo cigaretę ir nepasisveikinęs tik pasižiūri į jį. Vyras klasteli ant priekinės sėdynės.

Nilsas ne iškart atsisėda gale. Jis paeina keliu kokią dešimtį metrų džiaugdamasis, kad parsirado salon ir vėl gali laisvai po ją vaikščioti.

Jo sala.

Staiga plentu pravažiuoja pora automobilių. Nilsas mato už priekinių stiklų į jį spoksančius blyškius veidus. Jis lydi juos žvilgsniu, kol šie pradingsta migloje.

— Dabar ateik! — irzliai šūkteli Fričofas jam už nugaros.

Jis vėl stovi prie automobilio.

Nilsas iš lėto sugrįžta, atsidaro užpakalines dureles ir išgirsta, kaip vyras ant priekinės sėdynės tyliai paklausia:

— Ar pavyko, Gunarai?

Paskui greitai dirsteli į Nilsą, nervingai ir jausdamas kaltę, lyg būtų prasitaręs.

Vyras, kuris visą laiką save vadino Fričofu, irgi pasukęs sprandą nusišypso.

— Nebesvarbu, dabar visi galim prisistatyti tikrais vardais. Aš esu Gunaras, o čia Martinas. Ant užpakalinės sėdynės sėdi Nilsas Kantas. Bet mes visi vienas kitu pasitikim, ar ne?

— Žinoma.

Nilsas linkteli ir užtrenkia dureles.

Vadinasi, Fričofas yra Gunaras. Ir Nilsas žino, kad kažkur yra jį susitikęs, bet vis dar neprisimena kur.

— Tuomet važiuojam į Stenviką, — taria Gunaras.

Automobilis vėl išrieda į kelią, pravažiuoja pro Borgholmą ir nuburzgia toliau į šiaurę. Nilsas vis geriau atpažįsta kraštovaizdį, bet nuo sąsiaurio užplaukianti migla sutirština ir užtriną horizontą.

Oras darosi vis pilkesnis. Gunaras žinojo būsiant miglą, atsižvelgė į ją, ir todėl Nilsas parvažiavo namo kaip tik šią dieną. Ką dar jis numatė?

Į šiaurę nuo Čiopingsviko Gunaras įjungia priešrūkinius žibintus ir padidina greitį. Nilsas mato pralekiančias lenteles. Gerai pažįstami Elando kaimų pavadinimai. Bet labiausiai jį jaudina kraštovaizdis: laukai, žolė, tiesios akmeninės tvoros, prasidedančios prie kelio ir nubėgančios į miglą.

Ir kalkynė, jo nuosava kalkynė. Kalkynė driekiasi į visas puses — savo slogiomis pilkai rudomis spalvomis ir begaliniu dangumi ji tokia pat didelė ir graži kaip jo atminty.

Nilsas vėl namie.

Automobilyje niekas nekalba, ir po penkiolikos minučių tylos Nilsas išvysta lauktą lentelę: STENVIKAS. Po ja didžiulė strėlė su užrašu: KEMPINGAS.

Į kaimą vedantis kelias asfaltuotas ir Stenvikas įsitaisė kempingą. Kada tai atsitiko?

Automobilis, prieš sulėtindamas greitį, pravažiuoja kelią į Stenviką.

— Mes įvažiuosim iš šiaurės, — sako Gunaras. — Ten mažiau transporto ir mums nereikės kirsti kaimo.

Po kelių minučių jis įsuka į šiaurinį kaimo kelią prie pieno suolo, kuris stovi palei plentą tuščias ir apleistas. Kai Nilsas paskutinį kartą matė šį suolą, jis buvo apkrautas metaliniais bidonais su pienu iš pakelės sodybų; dabar jis apėjęs baltų kerpių dėmėmis ir atrodo begriūvąs.

Per dvidešimt penkerius metus pasikeitė visas Elandas, bet šiaurinis kelias į Stenviką bemaž toks pat, kaip jį prisimena: siauras ir vingiuotas, vis dar padengtas žvyru. Jis visiškai tuščias, su žolėtais grioviais iš abiejų pusių ir kalkyne už jų.

Gunaras paleidžia „Volvą“ palengva riedėti ir po kelių šimtų metrų visiškai sustabdo. Jis atsigręžia į Nilsą, atsigręžia ir Martinas. Abu žiūri į jį.

Gunaras įdėmiai stebi Nilsą, Martino žvilgsnis ne toks atkaklus.

— Na, štai, — rimtai taria Gunaras, — mes atvežėm tave į Stenviką. Ir dabar tu iškasi savo karo grobį prie aukinės krūsnies. Ar ne?

— Aš pirmiausia noriu susitikti su motina, — atsako Nilsas, neatitraukdamas akių nuo Gunaro.

— Vera niekur nepražus, Nilsai. Ji gali valandžiukę palaukti. Taip geriausia, nes nepakenks, jei į kaimą ateisim iš tikrųjų sutemus. Ar ne?

— Mes pasidalysim akmenis, — greitai taria Nilsas.

— Savaime aišku. Bet pirmiausia turim juos iškasti.

Nilsas dar keletą sekundžių žiūri į Gunarą, paskui nukreipia žvilgsnį į šoninį stiklą. Migla tiršta, o netrukus nusileis sutemos.

Jis linkteli. Atiduos Gunarui su Martinu pusę brangakmenių, ir bus atsiskaityta.

— Mums reikia kokio nors kasamojo įrankio, — tyliai taria jis.

— Žinoma. Bagažinėj mes turim kastuvų ir dalbą, — užtikrina Gunaras. — Mes viską apgalvojom. Nesirūpink.

Bet Nilsas lieka įsitempęs. Jis dabar vienas prieš du svetimus vyrus, visiškai taip pat, kaip buvo smolandietis tamsioje Karibų jūros pakrantėje. Skirtumas tik toks, kad smolandietis pasitikėjo savo naujais draugais, o Nilsas nepasitiki.

Gunaras nestato automobilio prie kelio, jis stabteli prie siauros angos akmeninėje tvoroje ir krypteli vairą. Automobilis išsuka iš kaimo kelio.

Pamažėle jie nurieda per plokščią kalkynės žolių pasaulį.

Nilsas atsigręžia, bet pro užpakalinį langą regi vien miglą. Kelias, vedantis į jo gimtąjį kaimą, visiškai išnykęs. 30

Atsilošęs keleivio sėdynėje, Jerlofas tyliai sėdėjo šalia Gunaro Ljungerio, riedėdamas į dykras įpiečiau Marneso. Atsargus pokalbis, kurį jis mėgino pradėti, nepavyko, nes Ljungeris jam neatsakydavo. Jerlofas galėjo tik važiuoti, toliau atsisegiodamas žieminį paltą ir sunkiai iš jo išsimugindamas, nes automobilyje buvo tiesiog atogrąžų karštis. Gal būtų galėjęs kaip nors pats sureguliuoti ventiliatorių keleivio pusėje, bet neišmanė, kaip tai daroma. Viskas atrodė valdoma elektronikos priemonėmis, o Gunaras nesistengė jam padėti.

Dabar jie buvo netoli rytinio salos kranto. Automobilis palengva pervažiavo pusės metro aukščio ir kelių metrų pločio pylimą, bėgantį per plokščią kraštovaizdį. Jerlofas atpažino vietovę. Čia per kalkynę ėjo Elando geležinkelis, kol „Švedijos geležinkeliai“ jį panaikino.

Jis dirstelėjo į rankinį laikrodį. Beveik penkios.

— Gunarai, man rodos, jau turėčiau grįžti, — tyliai tarė. — Netrukus Marneso senelių namuose visi ims spėlioti, kur aš nusitrenkiau.

— Galbūt spėlios, bet kažin ar čia ieškos. Tiesa?

Grasinimas buvo toks aiškus, kad Jerlofas, nusigręžęs nuo Gunaro, trūktelėjo durų rankeną.

„Jaguaras“ dabar važiavo lėtai, ir galbūt jis būtų galėjęs iššokti, gal net nesusilaužydamas kaulų, ir iki tamsos sėkmingai vėl nusigauti iki didžiojo kelio, — bet keleivio durelės neatsidarė. Ljungeris jas buvo užrakinęs nuotolinio valdymo įtaisu.

— Gunarai, aš noriu išlipti, — pasakė Jerlofas, mėgindamas kalbėti ryžtingai, kaip kadaise, būdamas jūrų kapitonu.

— Tuoj galėsi, — atsakė Ljungeris, toliau važiuodamas.

Jie perriedėjo per senus surūdijusius ganyklos pinučius akmeninėje tvoroje, ir už jų pagaliau atsivėrė Baltijos jūra. Ji atrodė pilka ir šalta.

— Kodėl taip darai, Gunarai?

— Iš tikrųjų beveik neplanuota. Aš sekiau įkandin autobuso, važiuojančio iš Borgholmo, ir pamačiau tave išlipant prie pietinio kelio į Stenviką. Teliko pavažiuoti iki šiaurinio kelio ir, pervažiavus per kaimą, tave įsisodinti. — Dar labiau sulėtinęs greitį, Ljungeris atsigręžė. — Jerlofai, ką šiandien veikei pas Martiną Malmą?

Jerlofas pasijuto demaskuotas.

— Pas Martiną? — paklausė lukterėjęs. — Ką turi galvoje?

— Tu ir Juhnas Hagmanas. Tu įėjai vidun, o Juhnas liko lauke.

— Taip. Mudu su Martinu valandėlę šnektelėjom... Juk mudu abu esam seni jūrininkai, — tarė Jerlofas ir pridūrė: — Iš kur žinai?

— Ana Britą Malm paskambino man į mobiliuką, kai judu su Malmu dalijotės prisiminimais. Jai ėmė kelti nerimą Martiną lankantys seni šalandų kapitonai... iš pradžių Ernstas Adolfsonas, o dabar tu. Regis, du sykius per pastarąsias savaites. Baisus lakstymas palei Martino namą.

— Vadinasi, judu su Ana Britą geri draugai, — alsiai tarė Jerlofas.

Ljungeris linktelėjo.

— Iš tikrųjų mudu su Martinu esam seni verslo kompanionai, bet juk su juo daug nepasišnekėsi. Jo reikalais rūpinasi Ana Britą ir paprastai prašo mane patarti.

Jerlofas atsilošė automobilio sėdynėje. Apsimetinėti nebevertėjo.

— Taip, kompanionai. Tikriausiai ilgai jais buvot? Nuo pat šeštojo dešimtmečio.

Jis įkišo ranką į portfelį ir vėl išsitraukė suvenyrinę knygelę apie „Malmo važtą“.

— Aš parodžiau štai šitą nuotrauką Martinui ir esu žiūrėjęs į ją daug kartų... bet praėjo daug laiko, kol pamačiau, kas iš tikrųjų joje yra.

— Štai kaip? — Ljungeris apsuko žemų guobų giraitę. Jie buvo vos už šimto metrų nuo jūros. — Bet dabar pamatei?

Jerlofas linktelėjo.

— Ramnebiu krantinėj su grupe jaunų lentpjūvės darbininkų stovi du galingi vyrai: fabrikantas Augustas Kantas ir šalandos kapitonas Martinas Malmas. O Augusto plaštaka, regis, draugiškai uždėta ant Martino peties. — Jerlofas patylėjo. — Bet plaštaka ne Augusto Kanto. Ji priklauso vyrui, stovinčiam krantinėje už Martino Malmo. Tai pamačiau tik prieš valandėlę, sėdėdamas autobuse.

— Nuotrauka byloja daugiau nei tūkstantis žodžių, — tarė Ljungeris, stabdydamas automobilį. — Juk taip sakoma?

Už pageltusios pievos prieš juos plytėjo rytinė salos pakrantė. Lietus laistė tiek žemę, tiek vandenį, šaltas lietus, kone pereinantis į sniegą.

— Ir vyras, stovintis už Martino Malmo, yra lentpjūvės darbininkas Gunaras Juhansonas. Vėliau pakeitė pavardę. Ar ne taip? — paklausė Jerlofas.

— Ne visai, tuomet lentpjūvėj buvau meistru. Bet tikrai pasikeičiau pavardę į Ljungerio. Tai padariau atvykęs į Elandą.

Jis išjungė variklį, ir tapo labai tylu. Girdėjosi tik lietus ir vėjas.

— Šita nuotrauka neturėjo patekti į knygą, — toliau kalbėjo Ljungeris. — Ją įdėjo Ana Britą, o aš apie tai sužinojau jau knygą išspausdinus. Bet mane atpažinai tik tu ir Ernstas Adolfsonas. Ernstas, matyt, prisiminė mane iš mokyklos laikų...

— Dabar žinau, kad jis augo Ramnebiu, — tarė Jerlofas. — Man tave atpažinti buvo sunkiau. Tik mane domina vienas dalykas...

Jis suprato artėjant pabaigą: Ljungeris jį nužudys, kaip kad nužudė Ernstą. Jerlofas nesiliovė kalbėjęs, stengdamasis atitolinti tai, kas neišvengiama.

— Mane domina, kad, dirbdamas lentpjūvėje meistru, tu greičiausiai išgirdai kalbas apie baisųjį Augusto Kanto sūnėną. Ir tuomet tau kilo mintis...

— Aš iš tikrųjų su juo susitikau, — pertraukė jį Ljungeris.

— Su kuo? Su Nilsu Kantu?

— Taip, su Nilsu Kantu. — Ljungeris linktelėjo. — Po karo aš pradėjau dirbti lentpjūvėj pasiuntinuku, ir Nilsas čia atkako iš Elando pasprukęs nuo policijos. Jis trynėsi po krūmus, kol išvydo mane. Prašė pakviesti direktorių Kantą. Aš taip ir padariau, tik direktorius nieko apie jį nenorėjo žinoti. Augustas Kantas man davė penkias šimtines perduoti Nilsui, kad šis išsidangintų. Aš du banknotus nudžioviau, o Nilsui įteikiau tris. — Prisiminęs Ljungeris nusišypsojo. — Paskui su tom šimtinėm visą vasarą gyvenau kaip karalius.

— Tu anksti supratai galįs užsidirbti pinigų iš Nilso Kanto, — tarė Jerlofas, žvelgdamas į dulksną už priekinio stiklo.

— Taip, bet nenumaniau, kiek iš tiesų užsidirbsiu. Apie tai neturėjau jokio supratimo. Tikėjausi gauti galbūt keletą tūkstančių ir nemokamą kelionę per Atlantą Nilso parvežti, kai triukšmas nurims. Tai ir pasiūliau Augustui, kai šis malonėjo mane pakelti į meistrus, bet jis sausai atsisakė. Jis nė per nago juodymą nenorėjo parvežti Švedijon giminės nususėlę avį.

Pakėlęs ranką, jis paspaudė mygtuką šalia vairo, ir durelės prie Jerlofo spragtelėjo.

— Na, dabar atrakinau. Išlipk.

Jerlofas tebesėdėjo.

— Bet tu nepasidavei, — pasakė žiūrėdamas į Ljungerį. — Augustui atsisakius, susisiekei su Nilso motina Vera Kant Stenvike ir pasiūlei tą patį. Ir ji sutiko. Ar ne?

Gunaras Ljungeris atsiduso, lyg būtų šalia pasisodinęs užsispyrusį vaiką. Pro priekinį stiklą jis žvelgė į kraštovaizdį.

— Vera padėjo man atrasti šią gražią salą. Pirmąsyk atvykau čia penkiasdešimt aštuntųjų vasarą. Aš perplaukiau Stura Riorą keltu, paskui važiavau į šiaurę traukiniu. Geležinkelis jau buvo naikinamas, Elando laivyba irgi gyveno paskutines dienas. Daugelis, matyt, manė, kad Elandui atėjo galas... bet aš išgirdau žmones traukiny kalbant, kad galbūt reikėtų nutiesti tiltą. Ilgą tiltą, kad elandiečiai galėtų kada panorėję ištrūkti iš salos. Ir kad čia galėtų atvažiuoti žmonės iš žemyno.

— Žemyno turtuoliai.

— Kaip tik taip. — Atsidusęs Ljungeris kalbėjo toliau: — O paskui aš atvažiavau čia, į šiaurės Elandą, ir atradau šviečiančią saulę, paplūdimius. Daugybę saulės šviesos ir vandens, bet vos kelis turistus. Tad dar prieš pasibelsdamas į Veros Kant duris Stenvike ėmiau galvoti. — Jis vėl atsiduso. — Vera savo dideliam name sėdėjo viena ir nelaiminga, ilgėdamasi sūnaus. Aš pradėjau su ja kalbėtis.

— Viena ir nelaiminga, bet baisiai turtinga.

— Ne tokia jau turtinga, kaip galėjai manyti. Akmenų kirtyklą buvo rengiamasi uždaryti, o jos brolis pasisavino giminės lentpjūvę Smolande.

— Jai priklausė daug žemės, — alsiai tarė Jerlofas. — Žemės krante... pakrantės sklypų.

Jis svarstė, kaip turės mirti. Ar turi Ljungeris ginklą? O gal trenks Jerlofui į kiaušą, pakėlęs vieną iš milijonų Elando akmenų, kaip pasielgė su Ernstu?

— Taip, Vera turėjo daug žemės, — sutiko Ljungeris. — Manau, niekas Stenvike gerai nesuprato, kiek daug žemės jai priklauso, tiek į pietus, tiek į šiaurę nuo Stenviko. Žinoma, nenaudojama žemė bevertė, bet apsukrus žmogus galėjo ją parduoti žemyno gyventojams... — Pradėjęs sagstytis striukę, jis pridūrė: — Šeštajam dešimtmety čia viršuj buvo vos keli vasarnamiai, bet aš žinojau, kad atsiras didesnė paklausa — ir ne tik namų, bet ir viešbučių bei restoranų. O nutiesus tiltą smarkiai kils kainos.

— Vadinasi, tu iš Veros gavai Longviką.

— Aš nieko negavau. — Ljungeris papurtė galvą. — Aš supirkau visą jos žemę, visiškai teisėtai. Žinoma, labai žema kaina ir Veros paskolintais pinigais, bet viskas dokumentuota ir atlikta teisėtai.

— O Martinas Malmas gavo pasiskolinti pinigų didesniems laivams.

— Kaip tik taip. Mudu susitikom, kai Martinas laivais vežiojo rąstus į Ramnebiu, — linktelėjęs tarė Ljungeris. — Man reikėjo patikimų talkininkų... žmogaus, kuris pargabentų iš užsienio Nilso Kanto karstą, o vėliau ir patį Nilsą. Žinoma, būtų buvę geriau, jei jo kelionė namo būtų užtrukusi, nes kitaip Vera būtų liovusis man perleidinėti žemę. Juk aš šitai supratau.

Jis patenkintas nusišypsojo Jerlofui.

— Dabar lipk.

Ljungeris pravėrė vairuotojo dureles.

Jerlofas dirstelėjo pro priekinį stiklą. Išvydo tuščią pakrantės pievą, joje vėjas lenkė prie žemės žolę.

— Kas čia yra?

— Ne kažin kas, — lipdamas atsakė Ljungeris. — Pamatysi. 31

— Šok iš automobilio, Jerlofai.

Gunaras Ljungeris užtrenkė savo dureles ir, greitai apėjęs automobilį, pravėrė keleivio. Jis nekantriai laukė, kol Jerlofas išlips.

— Man reikia apsivilkti... — prabilo Jerlofas.

Bet Ljungeris įkišo vidun pirštinėtą ranką.

— Tau nereikės palto, Jerlofai. Juk esi sušilęs, ar ne?

Ljungeris buvo mažiausiai penkiolika metų jaunesnis už Jerlofą, stambus ir stiprių rankų. Nutvėręs Jerlofą už pažasties bemaž iškėlė iš automobilio.

Pats Ljungeris vilkėjo geltoną pūkinę striukę su juodu užrašu: LONGVIKO KONFERENCIJŲ CENTRAS ant nugaros.

— Eikš.

Jis užtrenkė automobilio dureles, pakėlė žiedą su rakteliais ir spustelėjo ant jo mygtuką. Silpnai spragtelėdamos, automobilio durelės užsirakino.

Jerlofui tokie dalykai kone prilygo magijai. Jis išlipo su lazda, bet portfelis liko ant automobilio grindų. Dabar, žengęs keletą netvirtų žingsnių pajūrio pievos linkui, jis suvokė, ką ketina padaryti Ljungeris.

Pirmą minutę jo kūnui buvo išties malonu ištrūkus iš tarsi pirtimi virtusio automobilio karščio; vėjas vėsino ir atrodė, kad jokių viršutinių drabužių nereikia.

Bet Jerlofas žinojo be žieminio palto neapsieisiąs. Lauke buvo stingdantis šaltis, vos keli laipsniai šilumos. Nuo Baltijos jūros šuorais atlėkdavo vėjas, dulksna lyg adatėlėmis badė veidą.

— Pažvelk čia, Jerlofai. — Ljungeris, paėjęs žvyrkeliu iki pakrantės pievos, parodė į akmeninę tvorą priešais giraitę. Patvory augo vienišas sukežęs medis. — Ar matai, kas čia?

Jerlofas prikėblino arčiau.

— Obelis, — tyliai atsakė.

— Tikrai taip, sena obelis. — Paėmęs už parankės, Ljungeris atsargiai, bet ryžtingai nuvedė jį arčiau kranto. Ir vėl mostelėjo, šįsyk į susisukusį krūmą. — O štai ten, nors beveik nesimato, — užmirštas agrastų krūmas. — Jis pasižiūrėjo į Jerlofą. — Ir ką tai reiškia?

— Apleistą sodą.

— Tikrai taip, o po žole galima rasti namo pamatų akmenų. — Ljungeris apsidairė. — Šią pakrantę atradau prieš keletą metų. Dažniausiai čia viešpatauja visiška ramybė, net vasarą. Gali čia atsisėdęs pagalvoti, ir kartais... — Ljungeris vėl pasižiūrėjo į obelį. — Kartais sėdžiu sau ir mąstau apie šį medį ir čia gyvenusius žmones. Kodėl jie nepasiliko tokioje puikioje vietoje?

— Dėl skurdo, — atsakė Jerlofas, imdamas drebėti.

Kad nedrebėtų ir nesverdėtų, jis mėgino laikytis tiesiai prieš vėją. Bet jo stuomuo buvo apvilktas tik plonais marškiniais ir kone tokiais pat plonais apatiniais marškinėliais, ir pro juos ėmė smelktis rudens šaltis.

— Taip, tikriausiai jie buvo neturtingi, — sutiko Ljungeris. — Galbūt jie laivu perplaukė Atlantą kaip Nilsas Kantas ir tūkstančiai kitų elandiečių. Bet svarbiausias dalykas tai, kad jie niekad nematė didžiulių galimybių čia, saloje. Ir jūs, elandiečiai, niekad nematėt.

Jerlofas tik linktelėjo. Ljungeris galėjo pliaukšti kiek tinkamas.

— Aš noriu grįžti į automobilį, — tarė Jerlofas.

— Jis užrakintas.

— Aš greit sušalsiu.

— Tuomet eik namo į Marnesą. — Ljungeris mostelėjo į akmeninę tvorą šalia medžio. — Ten tvoroje yra skylė. Už jos eina pakrantės takas į šiaurę, pro seną šokių aikštelę... Iki kaimo iš tikrųjų vos keli kilometrai dangumi, paukščių keliu.

Jerlofaš susverdėjo nuo vėjo. Bet dabar tai jam buvo nė motais, jis turėjo pasakyti svarbų dalyką.

— Gunarai, apie tai žinau aš vienas.

Ljungeris pasižiūrėjo į jį nieko nesakydamas.

— Kaip jau sakiau... viską supratau autobuse, pamatęs, kad už Martino Malmo stovi tu.

Ljungeris trūktelėjo pečiais.

— Ernstas Adolfsonas irgi mosavo šia nuotrauka... bet jis mosavo ir kitkuo, senais nekilnojamojo turto dokumentais ir panašiai. Manęs taip lengvai neįbauginsi.

— Jis pralenkė mane, — alsiai pasakė Jerlofas. — Maniau, kad Ernstas papasakojo viską, bet jis to nepadarė. Ko jis iš tavęs norėjo?

— Akmenų kirtyklos. Jis norėjo už simbolinę kainą nusipirkti iš manęs akmenų kirtyklą, pasižadėdamas neišpasakoti visam pasauliui, ką žino apie mano ir Veros žemės pirkimo sandorius.

— Tikriausiai jis ne tiek jau daug prašė?

— Nesakyk taip, — greitai ištarė Ljungeris. — Juk tik dabar ta žemė bevertė, bet ateity gali kuo nors tapti. Galbūt Elando kazino išsprogdintame kalne... kas žino? Tad aš atsisakiau pasiūlymo. — Ljungeris pasižiūrėjo į Jerlofą. — Bet jūs, seni škiperiai, tikriausiai pervertinate save manydami, kad dar kas nors domisi prieš kelis dešimtmečius nutikusiais dalykais.

— Šiaip ar taip, tu domiesi, Gunarai. Antraip čia nebūtume.

— Negaliu leisti, kad būriai pensininkų lakstytų aplink maldami liežuviais, — alsiai tarė Ljungeris. — Tikriausiai supranti? Svarbu ne tik šiandieniniai projektai... Jau dabar statybos komitete mūsų laukia svarbūs Longviko reikalai. Kalbama apie dideles investicijas. Artimiausią pusmetį žadama parduoti šešiasdešimt naujų sklypų į rytus nuo kaimo. Kaip manai, kiek jie verti?

Jerlofas suprato.

— Bet, kaip sakiau, be manęs, nežino niekas. Nei Juhnas, nei mano duktė.

Ljungeris pralinksmėjęs nusišypsojo.

— Labai tauru iš tavo pusės prisiimti visą garbę, Jerlofai. Ir aš tavim tikiu.

— Ar tu nužudei ir Verą Kant, Gunarai?

— O ne. Girdėjau, kad nusisuko sprandą ant savo laiptų. Aš niekad nieko nežudžiau.

— Tu nužudei Ernstą Adolfsoną.

— Ne. Mes aptarinėjom reikalus. Ir susikivirčijom.

— Per kivirčą jis nuvertė į akmenų kirtyklą vieną savo skulptūrų, ar ne? — paklausė Jerlofas.

— Taip, greičiausiai. O paskui aš jį stumtelėjau ir jis griuvo užsiversdamas vieną didžiųjų skulptūrų. Tai buvo nelaimė, kaip kad spėjo policija.

— Tu nužudei Nilsą Kantą.

— Ne.

— Tuomet tai padarė Martinas. O Jensą? Katras nužudėt Jensą?

Ljungeris nebesišypsojo. Dirstelėjęs į laikrodį, jis žengė porą žingsnių automobilio linkui.

— Ar Jensas susidūrė su jumis kalkynėj? — toliau klausinėjo Jerlofas, pakėlęs balsą. — Kodėl neleidot mano vaikaičiui gyventi? Jis buvo šešerių metų... jums nepavojingas.

— Šią slogią temą paliksim, Jerlofai. Vis dėlto man reikia važiuoti.

Ir iš tikrųjų — Gunaro Ljungerio dienotvarkė buvo kruopščiai suplanuota. Nugalabyti Jerlofą — tik vienas numatytų tos dienos punktų.

Jerlofas užsimerkė prieš lietų ir šaltį. Jis nepajėgs ilgiau išstovėti tiesiai. Bet neketino pulti ant kelių prieš Gunarą Ljungerį, nevertėjo žemintis.

— Aš žinau, kur yra brangakmeniai, — pasakė Jerlofas.

Pasiremdamas lazda, jis žengė žingsnį automobilio link.

Jei prieitų pakankamai arti, galbūt lazda pajėgtų kaip reikiant įlenkti žvilgančią skardą.

— Brangakmeniai?

Ljungeris pasižiūrėjo į jį uždėjęs ranką ant durelių rankenos.

Jerlofas linktelėjo.

— Kareivių karo grobis. Aš jį esu gavęs ir paslėpęs. Padėk man įlipti į automobilį, ir nuvažiavę jį pasiimsim.

Ljungeris tik papurtė galvą ir vėl nusišypsojo.

— Ačiū už pasiūlymą. Daug kartų klausinėjau Nilsą apie grobį, bet iš tikrųjų labiausiai akmenų troško Martinas. Juk net neaišku, ar jie ko nors verti. Man visiškai pakako Veros žemių... Nereikia būti pernelyg gobšiam.

Greitai atsidaręs dureles, Ljungeris įlipo ir atsisėdo.

Jis paleido automobilį. Variklis net neburgztelėjo, tik tyliai sušiužėjo, tobulai sureguliuotas.

Ljungeris įjungė atbulinę pavarą, ir automobilis palengva nepasiekiamai atsitraukė žvyrkeliu kaip tik tuo metu, kai Jerlofas, žengęs paskutinį žingsnį, užsimojo lazda.

Per vėlai. Kad tave kur Jėzaus kryžius!

Jerlofas liko bejėgiškai stovėti pievoje. Jis iš lėto nuleido lazdą žiūrėdamas, kaip automobilis, o su juo ir jo žieminis paltas, nepasiekiamai pranyksta.

Vėl patogiai įsitaisęs prie vairo, Ljungeris net nepažvelgė į Jerlofą, tik pasuko sprandą, kad galėtų greitai atbulas atsitraukti žvyrkeliu. Pylimo viršuje, kur kadaise ėjo geležinkelis, apsisuko ir nuvažiavo pirmyn.

Dar toliau, bemaž pasiekęs plentą, „Jaguaras“ staigiai sustojo. Prisimerkęs Jerlofas matė, kaip Ljungeris atidarė dureles ir išmetė iš pradžių jo portfelį, paskui — žieminį paltą. Tada uždarė dureles ir nuvažiavo. Variklio ūžesys nutilo.

Jerlofas tebestovėjo atgręžęs nugarą lietui. Ausyse švilpė šaižus vėjas.

Jis jau kone visai peršlapęs ir sušalęs ir jau niekados nepajėgs vėl išeiti į plentą ar sugrįžti į Marnesą. Ljungeris irgi tai žinojo.

Pakėlęs vieną koją, jis išlenkė savo netvirtą kūną lanku ir smulkiais svirduliuojančiais žingsneliais apsisuko. Pakrantė tebebuvo pilka ir tuščia.

Iki seno sklypo, kurį parodė Ljungeris, tikriausiai apie penkiasdešimt metrų. Galbūt jis įstengtų ten nusigauti ir pasislėpti nuo vėjo už akmeninės tvoros.

— Tuomet nusigauk, — burbtelėjo sau panosėj.

Jerlofas ėmė judėti. Žingsnis po žingsnio, pasiremdamas patikima lazda kiekvienąsyk, kai imdavo nebeklausyti savos kojos. Laisvą ranką laikė prispaudęs prie šlapios marškinių krūtinės — apgailėtina uždanga nuo vėjo.

Žvyrkelis po jo batais buvo kietas ir tvirtas, išpiltas klinčių skalda prieš daugelį metų. Gunaro Ljungerio automobilis jame nepaliko jokių pėdsakų, o jei toliau nuo kelio molinose balose ir įsispaudė padangų žymės, netrukus lietus jas nuplaus. Tarytum Ljungerio čia niekados nebuvo, o Jerlofas čia atėjo savo jėgomis.

„Policija neįtaria nusikaltimo“, — tikriausiai bus parašyta „Olands-Posten“ žinutės gale, kai jis bus rastas mirtinai sušalęs.

Dangus virš galvos pradėjo temti.

Žingsnis po žingsnio. Pakėlęs drebančią ranką, Jerlofas nubraukė nuo kaktos šaltus dulksnos lašus.

Pamažėle artėdamas prie kranto vis aiškiau girdėjo, kaip pievos apačioj į siaurą smėlio ruožą ritmingai pliuškena bangos. Dar toliau, virš atviros jūros, vėjyje sklandė žuvėdra. Nebuvo vienintelis judantis daiktas, nes už kelių jūrmylių Jerlofas įžvelgė neryškų pilką į šiaurę plaukiančio didžiulio krovininio laivo siluetą. Bet kad ir kiek jis mojuotų ir rėktų laivui — niekas jo nepastebėtų ir neišgirstų.

Iki tol Jerlofas niekad nebuvo lankęsis pakrantės pievelėje, šiaip ar taip, to neprisiminė. Jis ilgėjosi stataus Stenviko kranto, skurdaus ir gražaus. Ši rytinė Elando pakrantė jam atrodė per daug plokščia ir užžėlusi.

Žvyrkelis staigiai baigėsi, toliau pieva ėjo siauras takas. Taku senokai niekas nevaikščiojo, nes per aukštą žolę sunku prasibrauti, bent jau Jerlofui, vos kilojančiam kojas. Kartkartėmis nuo vandens atlėkdavo itin stiprus vėjo gūsis, nuo kurio jis susverdėdavo ir vos nepargriūdavo. Bet jis nesiliovė ėjęs, žingsnis po žingsnio, ir galiausiai nusigavo iki obels. Keli metrai iki šios vietos atėmė kone visas jėgas.

Obelis buvo vargana, apdraskyta ir nulenkta stiprių jūros vėjų. Belapės šakos neteikė jokios užuovėjos, vis dėlto Jerlofas galėjo, atsišliejęs į šiurkštų kamieną, valandėlę atsipūsti.

Jis pačiupinėjo dešinę kelnių kišenę. Iš jos išsitraukė kietą daiktą.

Tai buvo juodas Gunaro Ljungerio mobiliukas.

Jerlofas prisiminė. Jis pasiėmė telefoną iš tarpo tarp sėdynių, kai Ljungeris išlipęs apėjo automobilį. Dar nespėjus Ljungeriui ištempti jo iš automobilio, jam pavyko nepastebimai įsikišti telefoną kišenėn.

Bet ši vagystė Jerlofui nieko nepadėjo, nes jis nėmaž nenutuokė, kaip šiuo aparačiuku skambinama. Mėgino suspaudyti keletą skaičių — Juhno Hagmano numerį, bet nieko nenutiko. Mobiliukas neveikė.

Iš lėto vėl įsikišo jį kišenėn.

Ar turėtų būti dėkingas, kad Gunaras Ljungeris leido pasilikti batus? Be jų nebūtų pajudėjęs nė metro.

Ne, nesijautė dėkingas. Jis nekentė Ljungerio.

Žemė ir pinigai — visa kalba. Martinas Malmas gavo pinigų naujiems laivams. O Gunaras Ljungeris — teisę naudotis daugybe žemės plotų aplink Longviką.

Vera Kant visus tuos metus buvo apgaudinėjama, kaip ir Nilsas.

Be abejo, buvo apgautas ir Jerlofas.

Jerlofas apie tai, kas atsitiko, jau žinojo bemaž viską; visą laiką siekė šio tikslo, bet dabar to neužteko. Jis norėjo papasakoti kitiems — Juhnui su Julija, bet visų pirma policijai.

Visą laiką troško atsistoti prieš visus į šitą dramą įsipainiojusius asmenis, paaiškinti, kaip viskas nutiko, o paskui parodyti tą, kuris nužudė Nilsą Kantą ir mažąjį Jensą. Teismo salėj kiltų didelis sąmyšis, visi imtų šnabždėtis. Žudikas palūžęs prisipažintų, visus kitus sukrėstų teisybė. Plojimai.

„Tu tik nori dėmesio“, — kartą pasakė jam Julija. Ir jam atrodė, kad tai tiesa. Tikriausiai jam ir rūpėjo jaustis svarbiam. Ne senam, užmirštam ir leisgyviam.

Bet dabar jis bemaž miręs. Gyvenimas — tai šviesa ir šiluma, o dabar, nusileidus saulei, baigiasi ir šiluma. Jerlofo pėdos batuose buvo tarsi ledo gabalai, rankų pirštai nutirpę. Šaltis stingdė, bet kartu ramino — buvo kone malonu.

Keletą sekundžių jis užsimerkė. Vaizduotėje regėjo didžiuliu automobiliu nuvažiuojantį Gunarą Ljungerį. Ljungeris išmetė jo paltą ir portfelį norėdamas suklaidinti, spėjo Jerlofas. Tiems, kurie galų gale jį atras, bus visiškai aišku: silpnaprotis senukas, išlipęs iš autobuso, pasiklydo, nuėjo ne ton pusėn ir nesusigaudydamas pakeliui nusivilko viršutinius drabužius. Galiausiai sutemus pakrantėje mirtinai sušalo.

Ljungeriui nepakako numarinti Jerlofo — dar turėjo paversti jį idiotu.

Sunkiai švokšdamas, jis traukė šaltą orą. Kada kūnas pasidavęs liaujasi funkcionuoti? Ar ne kūno temperatūrai nukritus žemiau trisdešimties laipsnių?

Jerlofui reikėtų ką nors daryti, galbūt nulipti prie kranto ir prieš mirštant įbrėžti smėlyje žinutę: GUNARAS LJUNGERIS — ŽUDIKAS, didelėm raidėm, kurių nenuplautų lietus. Bet jis nepajėgė.

Čia buvo lyg per laivo bortą iškritus jūron, taip pat šalta, šlapia ir vieniša. Jerlofas niekad kaip reikiant neišmoko plaukti ir įkristi į vandenį vidury jūros visad buvo viena didžiųjų jo baimių. Jam tatai būtų reiškę galą.

Jerlofas prisiminė Elą. Visad manė, kad mirdamas jaus ją šalia, bet dabar nejautė nieko.

Paskui prisiminė Juliją. Ar ji jau išvyko iš Borgholmo? Galbūt kaip tik dabar važiuoja Lenarto policijos automobiliu. Jis tikėjosi, kad Ljungeris jos nelies.

Aš niekad nestoviu, kai galiu sėdėti, ir niekad nesėdžiu, kai galiu gulėti. Kažkada Jerlofas perskaitė šią citatą, bet dabar neprisiminė kur.

Kojos sulinko. Jos nebepajėgė stovėti tiesiai, ir Jerlofas nuslydo žemyn, skaudžiai braukdamas nugarą į medžio žievę.

Sulenktomis kojomis slysdamas po belapiu obels vainiku, jis suprato nepajėgsiąs atsistoti. Be pagalbos.

Jerlofas žinojo, kad būtų didžiulė klaida atsisėsti ir užsimerkti. Atsisėdęs galų gale pajustų norą atsigulti ant žemės, paskui — užsimerkti ir panirti į tamsą.

Dar didesnė klaida būtų užmigti.

Vis dėlto Jerlofas pasidavė ir pamažėle susmuko žolėje.

Jis tik valandėlę pasėdės užsimerkęs.

Elandas, 1972 m. rugsėjis

„Volvo“ bagažinėje Gunaras turi dalbą ir du kastuvus. Iškėlęs įrankius, vieną kastuvą paduoda Martinui, paskui pasižiūri į Nilsą.

— Na, pagaliau esam čia. Kur eisim?

Nilsas stovi šaltyje, dairydamasis migloje po kalkynę. Užuodžia gerai pažįstamą žolės, žolynų ir skurdžios žemės kvapą, kaip jaunystėj regi kadagių krūmus, akmens luitus ir neryškius takus, bet nebesiorientuoja. Visi kelrodžiai išnykę migloje.

— Eisim prie aukinės krūsnies, — tyliai atsako.

— Šitai žinau, sakei vakar vakare, — irzliai taria Gunaras. — Bet kur tiksli jos vieta?

— Čia... netoliese.

Dar sykį apsidairęs, Nilsas pradeda eiti tolyn nuo automobilio.

Martinas, per visą kelionę veik neištaręs nė žodžio, sparčiai jį prisiveja. Išlipęs iš automobilio, jis tučtuojau užsidegė naują cigaretę ir dabar, jiems ėmus eiti, suspaustomis lūpomis ją čiulpia. Gunaras eina šalia.

Nilsas kiek sulėtina žingsnį, lyg nematydamas reikalo skubėti. Jis nori matyti abu vyrus prieš save, stebėti juos.

Migla tirštesnė nei Nilso kada nors regėta, iš tikrųjų jis tik prisimena, kad paauglystėj jam vaikštant kalkyne, nuolatos šviesdavo saulė. Dabar atrodo, lyg eitų oro duobe jūros dugne. Už dešimties metrų kraštovaizdis jau išnykęs, visos spalvos papilkėjusios, garsai prislopę. Jis vilki ploną megztinį, tamsią odinę striukę ir džinsus ir žvarbiame ore jam šalta.

— Ar ateini, Nilsai?

Gunaras atsigręžęs laukia. Didelė pilka figūra priešais Nilsą, neryški lyg apsitrynęs piešinys anglimi. Jo žvilgsnis neįžvelgiamas.

— Mes nenorim tavęs pamesti, — sako jis, bet Nilsui nespėjus jo prisivyti apsigręžia ir vėl ima žirglioti per prisiplojusią žolę.

Kalkynėje iš lėto leidžiasi sutemos. Kol Nilsas pareis namo pas motiną, bus vėlus vakaras. Ar ji žino jį šiandien pareisiant?

Nilsas pradybina pro plokščią žolėje gumšantį kone trikampį akmenį nelygiais kraštais — ir staiga jį atpažįsta. Dabar tikrai žino kur esąs.

— Labiau į kairę, — patikslina jis.

Netaręs nė žodžio, Gunaras pasuka ten.

Nilsas tarytum girdi migloje duslų garsą, sustoja ir įsiklauso. Automobilis, važiuojantis kaimo keliu? Jis tyliai klausosi, bet daugiau nieko negirdėti.

Dabar jie jau arti, vis dėlto, Gunarui su Martinu pagaliau sustojus prie žole apžėlusio kauburio, Nilsui neatrodo, kad jie jau priėjo. Jis nemato kyšančių aukinės krūsnies akmenų.

— Krūsnis čia, — taria Gunaras.

— Ne, — nesutinka Nilsas.

— Taip.

Gunaras keletą kartų spiria į žolę, ir išlenda akmens kraštas.

Ir tik tada Nilsas suvokia, kad aukinės krūsnies nebėra. Ji užmiršta. Dešimtmečiais joks keliautojas neuždėjo nė vieno akmens mirusiesiems pagerbti, ir krūsnis apžėlė geltona kalkynės žole.

Nilsas prisimena, kaip lankėsi čia paskutinį kartą, kai paslėpė lobį. Tada buvo toks jaunas ir kone didžiavosi kalkynėje nušovęs kareivius.

Paskui tai virto klaida. Viskas nuėjo šuniui ant uodegos.

Nilsas mosteli ranka.

— Čia... kažkur čia. Kaskit čia.

Jis pažvelgia į Martiną, stovintį su kastuvu rankoje ir spraudžiantį burnon dar vieną cigaretę. Ko jis taip nervinasi?

— Dabar kaskit, — ragina Nilsas. — Jei norit rasti lobį.

Jis žengia žingsnį į šalį ir apeina aukinę krūsnį iš kitos pusės. Už nugaros girdi, kaip kastuvas įsminga į žemę. Kasimas prasideda.

Nilsas žvalgosi migloje, bet joje niekas nejuda. Viskas nutykę.

Jam už nugaros Martinas pradėjo kasti žemėje ilgą griovį. Jis jau užkliuvo už kelių akmenų, kuriuos Gunaras jam išvertė dalba, ir jo veidas užraudęs. Sunkiai kvėpuodamas, jis nepatenkintas žiūri į Nilsą.

— Čia nieko nėra. Tik akmenys.

— Yra, — nesutinka Nilsas ir pasižiūri į plačią duobę. — Aš paslėpiau čia.

Bet jis mato duobę esant tuščią — tikrai taip, kaip sako Martinas.

— Ar galima? — Nilsas suirzęs siekia antro kastuvo.

Paskui ima kasti pats, greitai ir stipriai mojuodamas kastuvu.

Po kokios minutės jis išvysta plokščias klintis, kurias nuėmė nuo akmenų krūsnies prieš daugelį metų — klintis, kuriomis it užtvara apdėliojo skardinę dėžutę.

Jos išliko, pajuodusios nuo žemės, o lobis dingo.

Nilsas pakelia akis į Martiną.

— Tu išsikasei lobį, — tyliai taria, žengdamas žingsnį į priekį. — Kur jis? 32

— Štai ir atvažiavom, — tarė Lenartas ir išjungė policijos automobilio variklį. — Ką manot apie mano slėptuvę?

— Baisiai šauni, — atsako Julija.

Jis įsuko į privatų keliuką tarp pušų ir guobų apie pusmylį į šiaurę nuo Marneso, nuriedėjo tarp medžių ir sustojo proskynoje. Čia plytėjo melsvai pilka jūra, o prieš ją stūksojo raudonai rudų plytų Lenarto namas ir buvo mažas sodelis.

Sodyba buvo nedidelė, kaip jis ir sakė, bet vieta nuostabi. Už namo matėsi tik platus horizontas. Gražiai nupjauta sklypo veja veik nepastebimai perėjo į platų smėlio krantą.

Nuogi spygliuočių kamienai juosė sodą lyg sienos bažnyčioje. Jie metė šešėlius ant žemės ir slopino visus garsus.

Lenartui išjungus automobilio variklį, stojo iškilminga tyla, ir tik pušų vainikuose tyliai šnarėjo vėjas.

— Pušys, žinoma, sodintos, — tarė Lenartas, — bet tai nutiko gerokai seniau, nei aš čia atsikrausčiau.

Jie išlipo iš automobilio; Julija užsimerkusi traukė į plaučius miško kvapus.

— Ar seniai čia gyvenat?

— Seniai... kone dvidešimt metų. Bet man vis dar čia gera. — Apsidairęs, lyg ko nors ieškotų, Lenartas paklausė: — Ar jūs nealergiška katėms? Aš turiu persišką katę, kuri vadinasi Mišių, bet man rodos, ji išėjo pasivaikščioti.

— Jokio pavojaus, aš pakenčiu kates, — atsakė Julija, su ramentais sekdama iš paskos namo link.

Plytinių sienų namas atrodė toks tvirtas, jog jo neišjudintų jokios iš Baltijos jūros atlekiančios žiemos audros. Lenartas atrakino duris į virtuvę namo gale ir praleido ją pirma.

— Ar labai alkana?

— Ne, galiu palaukti. — Julija įžengė į mažą prieangį priešais virtuvę.

Lenartas nebuvo pedantas, tik tvarkingas. Visas jo namas buvo kur kas geriau sutvarkytas nei Julijos butukas Geteborge, su „Olands-Posten“ egzemplioriais, gražiai sudėtais ant medinės laikraščių lentynos sienoje. Jo profesiją išdavė tik keli laikraščio „Svensk Polis“ numeriai ant lentynos. Dar buvo kelios meškerės prieangyje, po dvi ar tris vazonines gėles ant kiekvieno lango ir pilna lentyna kulinarijos knygų virš viryklės virtuvėje.

Julija niekur nematė alaus skardinių nei svaigalų butelių. Tai irgi ją džiugino.

Lenartas, apėjęs ratu didelį kambarį už virtuvės, uždegė lempas languose.

— Ar norit nueiti prie jūros, — šūktelėjo Julijai, — kol visai nesutemo? Jei pasiimtume skėtį?

— Mielai, jei pasiimčiau ir ramentus.

Lenartas nusijuokė.

— Mes pasisaugosim. Nuėjus ant kyšulio, kai giedra, galima pamatyti Biodą, — pasakė jis ir pridūrė: — Žinot, įlanką su dideliu smėlio krantu.

Julija nusišypsojo.

— Taip, žinau, kas yra Bioda.

— Be abejo. — Lenartas dirstelėjo į virtuvę. — Užmiršau, kad jūs kilusi iš šių vietų. Ar eisim?

Ji linktelėjo ir greitai metė žvilgsnį į laikrodį. Penkiolika šeštos.

— Gal galėčiau pirma pasiskolinti telefoną?

— Žinoma.

— Aš tik greitai paskambinsiu Astridai pranešti, kur esu.

— Jis stovi ant virtuvės suolo.

Astrida visad atsiliepdavo pasakydama savo numerį, ir Julija šį įsiminė. Greitai surinkusi numerį išgirdo signalus. Po penkto signalo Astrida pakėlė ragelį, bet tolumoj smarkiai lojo Vilius.

— Julija, — pasakė ji, išgirdusi, kas skambina. — Aš buvau už namo ir grėbsčiau. Kur tu esi?

— Aš Marnese, tiksliau — į šiaurę nuo Marneso, pas Lenartą Henriksoną. Mes...

— Ar Jerlofas pas tave?

— Ne. Galbūt jis senelių namuose.

— Jo ten nėra, — ryžtingai pasakė Astrida. — Prieš valandėlę man paskambino viršininkė Boelė, teiravosi, kur jis yra. Šįryt išvažiavo su Juhnu Hagmanu ir iki šiol neparsirado. Bet aš nesijaudinsiu, jei nesijaudini tu.

— Vadinasi, jis su Juhnu.

— Ne, — pasakė Astrida taip pat ryžtingai. — Boelei skambino Juhnas. Jis išsiskyrė su Jerlofu prie autobuso ir laukė, kad šis grįžęs jam paskambintų.

Julija susimąstė. Jerlofui reikėtų leisti elgtis kaip nori, tikriausiai jam negresia joks pavojus, bet...

— Tada galbūt turėsiu paskambinti į senelių namus, — tarė ji, nors iš tikrųjų dabar tenorėjo eiti su Lenartu pakrantėn.

— Paskambink, — pasakė Astrida, ir jos atsisveikino.

Julija padėjo ragelį.

— Tikriausiai nieko neatsitiko? — paklausė Lenartas jai už nugaros. Jis stovėjo prie prieangio durų ir jau buvo vėl užsivilkęs striukę. — Ar eisim? Paskui galėsim išgerti kavos.

Julija linktelėjo, bet kaktoje įsibrėžė mąsli raukšlelė. Išėjusi paskui Lenartą į prieangį apsivilko paltą.

Lauke buvo sutemę, bemaž vakaras, ir dar šalčiau nei pirma. Vėjas pušų vainikuose aplink namą ošė dar nykiau.

Nė vienas mirusiųjų nenustatytas, pamanė Julija.

Ji prisiminė, jog tai buvo laikraščio antraštė apie automobilio katastrofą, kurią ji perskaitė Borgholme. Dabar šie žodžiai ėmė plaukti ir plaukti galvoje: Nė vienas mirusiųjų nenustatytas, nevienas mirusysis nenustatytas...

Ji atsigręžė.

— Lenartai, žinau, kad esu baisiai kvaila ir jaudinuosi be reikalo... bet ar negalėtume šį vakarą nueiti prie jūros truputį vėliau, o dabar nuvažiuoti į Marneso senelių namus? Man tik reikia patikrinti, ar Jerlofas ten parsirado.

Elandas, 1972 m. rugsėjis

— Lobį? Aš neėmiau jokio prakeikto lobio, — atsako vyras, vardu Martinas.

— Tu paslėpei skardinę dėžutę, — taria Nilsas, žengdamas į priekį. — Kai aš nusigręžiau.

— Kokią dėžutę? — paklausia Martinas ir vėl išsitraukia cigarečių pakelį.

— Dabar visi nurimkim, — taria Gunaras jam už nugaros. — Visi esam toj pačioj pusėj.

Jis stovi per daug arti, čia pat už Nilso nugaros.

Nilsas nenori, kad jis ten stovėtų. Jis meta greitą žvilgsnį sau už nugaros ir vėl pasižiūri į Martiną.

— Tu meluoji, — sako žengdamas dar vieną žingsnį į priekį.

— Aš? Aš parvežiau tave namo! — suirzęs burbteli Martinas. — Mudu su Gunaru viską sutvarkėm ir mano laivu parvežėm tave namo. O dėl manęs puikiausiai galėjai ten pasilikti.

— Vis dėlto aš tavęs nepažįstu, — sako Nilsas ir pagalvoja: Mano lobis. Mano Stenvikas.

— Štai kaip? — Martinas užsidega cigaretę. — Man tikriausiai nusispjaut, ką tu pažįsti.

— Mesk kastuvą, Nilsai, — paliepia Gunaras.

Jis tebestovi už Nilso, per daug arti.

Martinas irgi per arti. Staiga jis iškelia kastuvą.

Nilsas spėja Martiną ketinant jam smogti kotu, bet tuomet jis jau pavėlavo. Nilsas pats turi rankose kastuvą ir jau suspėjo šį iškelti.

Abiem rankom nutvėręs už koto, jis švysteli kastuvą taip pat smarkiai, kaip kad trenkė irklu Lasui Janui prieš trisdešimt metų. Jį pagauna senas siutas, nušluodamas visą kantrybę. Jis šitiek laukė ir laukė.

— Ji mano! — šaukia Nilsas, ir vyras priešais jį pasidaro neryškus.

Martinas sujuda, bet nespėja išvengti smūgio. Kastuvo geležtė trenkia jam per kairį petį ir nuslydusi pataiko į paausį.

Netekęs pusiausvyros, Martinas nusverdėja į šoną, ir tuomet Nilsas nusitaikęs nė kiek ne silpniau smogia jam į kaktą.

— Ne!

Martinas surinka, apsisuka ratu ir griūva tiesiai ant aukinės krūsnies.

Nilsas vėl užsimoja kastuvu ir dabar nusitaiko į nepridengtą veidą.

— Liaukis! — užriaumoja Gunaras.

Prie Nilso kojų Martinas iškelia rankas. Kraujas plūsta jo veidu; jis laukia mirtino kirčio.

Bet Nilsas negali smogti.

— Nilsai, liaukis!

Kastuvo kotą sugniaužė ranka — Gunaro ranka, kuria jis taip smarkiai trūkteli, kad Nilso pirštai atsileidžia.

— Gana! — surinka Gunaras. — Nevertėjo pyktis. Kaip tai galėjo atsitikti, Martinai?

— Velniai rautų... — sušnabžda Martinas gargždžių balsu vis dar iškėlęs rankas virš galvos. — Padaryk tai, Gunarai! Nelauk... Padaryk!

— Per anksti, — sako Gunaras.

— Dabar eisiu, — pareiškia Nilsas.

Atsigręžęs į Gunarą, jis žengia žingsnį atgal.

— Spjaukim į planą... Tik padarykim tai, — ragina Martinas. — Šitas velnio beprotis...

Jis mėgina palengva atsikelti, iš nosies ir perskeltos kaktos srūva kraujas.

— Kažkas pasiėmė lobį... jūs arba kas nors kitas, — sako Nilsas ir įdėmiai, nemirksėdamas stebeilija į Gunarą. — Taigi sutartis nebegalioja. — Jis atsikvepia. — Dabar ketinu eiti namo, namo į Stenviką.

— Gerai... — Gunaras alsiai atsidūsta nežiūrėdamas Nilsui į akis. — Tuomet daugiau jokių sutarčių. Galim krautis daiktus.

— Aš noriu dingti iš čia, — sako Nilsas.

— Ne.

— Taip. Dabar eisiu.

— Niekur iš čia neisi, — Gunaras žengia artyn. — Niekad nebuvo numatyta, kad tu iš čia pasišalinsi. Ar nesupranti? Tu liksi čia.

— Ne. Aš eisiu. Pabaiga ne čia.

— Čia. Iš tikrųjų čia... juk tu miręs.

Gunaras iš lėto iškelia sunkią dalbą ir apsidairo migloje, lyg norėdamas įsitikinti, ar niekas nemato, kas dedasi.

— Nilsai, tau negalima grįžti namo. Tu esi miręs. Palaidotas Marnese. 33

Jerlofas merdėjo, jam rodėsi numirėliai. Ir numirėliai skleidė garsus. Pakrantėj čiužėjo kažkokiame užmirštame bronzos amžiaus mūšyje žuvusio kario žingsniai, — jis užsimerkė, kad nematytų ten šokančio vaiduoklio, bet aiškiai girdėjo čiužesį.

Atsimerkęs išvydo pievoje sukantį ratus ir ieškantį žolėje akmenų savo draugą Ernstą Adolfsoną kruvinu stuomeniu.

O kai Jerlofas pažvelgė į jūrą, prieblandoje tiesiai prieš vėją senu mediniu laivu su juodomis burėmis praplaukė pati Mirtis.

Visų sunkiausia buvo, kai prie obels sėdinti Ela naktiniais marškiniais, rimtai pasižiūrėjusi, paprašė jį liautis kovojus. Ir Jerlofas užsimerkė išties panoręs pasiduoti ir įsėsti su ja į juodąjį laivą; jis troško užmigti, nebejausti lietaus ir šalčio, nebesijaudinti ir apsimesti, kad guli savo lovoje Marneso senelių namuose. Jis nesuprato, kodėl būdrauja. Mirtis delsė, ir tai jam kėlė nerimą.

Pakrantėje vis dar kažkas čiužėjo, ir Jerlofas iš lėto pasukęs galvą atsimerkė.

Horizontas, linija tarp dangaus ir jūros, visiškai išnyko tamsoje.

Bet ar tikrai čiužėjo vaiduoklio kojos? Gal netoliese yra gyvas žmogus?

Nutirpusiame jo kūne vis dar glūdėjo įsikabinusi mažytė dalelė noro gyventi, ir Jerlofas, remdamasis į seną obelį, iš tikrųjų palengva atsistojo. Tarytum per stiprų vėją jam būtų reikėję iškelti didžiąją burę — buvo sunku, bet įmanoma. Jis suskaičiavo: vienas, du, trys, ir atsiklaupė.

Ojoj, ojoj, pamanė statydamas ant žemės dešinę pėdą.

Paskui turėjo keletą minučių pailsėti. Nors ir drebančiais keliais, Jis sustingo prieš paskutinį kartą trūktelėdamas kūną į stovimą padėtį lyg sunkumų kilnotojas.

Oj ojoj...

Jam pavyko. Viena ranka apsikabinęs medį, o kita remdamasis lazda, jis atsistojo.

Didžioji burė iškelta, dabar šalanda pajudės jūros link. Prireikus jis gali paleisti variklį. Jerlofas visad rūpinosi savo mašinomis. Jo šalandos turėdavo stūmoklinius karbiuratorinius variklius. Paleistus juos reikėdavo kas valandą tepti, bet jis niekad nepamiršdavo to padaryti.

— Ojojoj, — murmtelėjo sau panosėj.

Atsikabinęs nuo medžio, žengė žingsnelį vandens linkui. Jautėsi gana gerai; nutirpusių sąnarių nebeskaudėjo.

Pamažu artėdamas prie kranto, laikėsi akmeninės tvoros, kur žolė buvo trumpesnė nei pievoje. Vėjas pūtė nuo jūros — rodės, per šlapius Jerlofo marškinius tiesiai į stuomenį. Bet krebždesys stiprėjo, ir šis garsas jį viliojo eiti į priekį. Jam darėsi vis aiškiau, kas čia krebžda.

Jis neklydo, tai buvo tuščias plastikinis maišelis.

Arba greičiausiai — šiukšlių maišas, didelis, juodas ir pusiau užpustytas smėliu. Galimas daiktas, išmestas Baltijos jūron iš kokio nors laivo. Pakrantėje voliojosi ir daugiau šiukšlių: senas pieno pakelis, žalias butelis, surūdijusi skardinė. Liūdna, kad žmonės visą laiką iš laivų mėto į vandenį šiukšles, — bet norint išgyventi Jerlofui prireiks šito plastikinio maišo. Jei ištraukęs iš smėlio praplėštų skylę dugne, o paskui užsivilktų, maišas apsaugotų nuo lietaus ir per naktį palaikytų kūno šilumą.

Gerai.

Gerai sumanyta tokios atšalusios galvos.

Problema — kaip nueiti prie kranto, nes pieva baigėsi bangų išmuštu kriaušelių. Jis buvo status kaip laiptelis, iškilęs apie pusmetrį virš smėlio.

Prieš dvidešimt, o gal tik dešimt metų Jerlofas būtų net nepagalvojęs, greitai ir lengvai nulipęs ant kranto, — bet dabar jis nebepasitikėjo savo pusiausvyros pojūčiu.

Jerlofas susikaupė, giliai įkvėpė ledinio oro ir, iškėlęs dešinę koją ir atkišęs į priekį lazdą, žengė į vėją.

Jam nepasisekė. Pirmoji su krantu susidūrė lazda ir giliai įsmigo į šlapią smėlį.

Jerlofas griuvo kniūbsčias, bet lazdą per vėlai paleido ir išgirdo, kaip ši, šaižiai trakštelėdama, lūžo.

Jis griuvo ir griuvo ant kranto mėgindamas atsiremti dešine plaštaka. Kai pagaliau pasiekė smėlio paviršių, šis buvo kietas kaip akmeninis grindinys, ir, stuomeniui į jį atsitrenkus, iš kūno šnypšdamas išsiveržė visas oras.

Jerlofas liko begulįs per keletą metrų nuo plastikinio maišo.

Jis negalėjo pakrutėti — kažkas lūžo. Mėginti pasiekti maišą buvo geras planas, bet šį sykį jis nepajėgs atsikelti.

Jis užsimerkė. Neatsimerkė, net kai ausis pasiekė automobilio burzgimas.

Burzgimas jam buvo nė motais. 34

Policijos radijas šalia vairo automobilyje tylėjo, kol Lenartas per mikrofoną kvietė Kalmaro bendrosios pagalbos centrą, — tuomet šis pradėjo siųsti džeržgiančius atsakymus, kurių Julija negalėjo suprasti.

Bet Lenartas klausėsi susikaupęs.

— Šunų patruliai gaišuoja, — pasakė jis, pro priekinį stiklą žvelgdamas į tamsą, — bet netrukus atskris sraigtasparnis.

— Kada? — paklausė šalia sėdinti Julija.

— Jie pakils iš Kalmaro po kelių minučių, — atsakė Lenartas ir pridūrė: — Jie turi termografą.

— Dermografą?

— Termografą, — pakartojo Lenartas. — Prietaisą, registruojantį kūno šilumą. Pravartu turėti tamsoje.

— Baisiai pravartu, — sutiko Julija, bet dėl to nė kiek neapsiramino.

Ji visą laiką dirsčiojo pro langus, bet lauke buvo labai tamsu. Pusė septynių ir tamsu lyg vilko nasruose. Ji vos susigaudę, kurioj plento vietoj jie yra.

Senelių namuose Boelė iš pradžių suirzo, kad Jerlofas neduoda jokios žinios.

— Nejau turėsim jį užrakinti? — paklausė ji ir atsiduso. — Nejau turėsim?

Paskui ją greitai apėmė ne mažesnis nerimas nei Juliją, ir iš vakarinių darbuotojų ji sudarė paieškos grupę, kuri pėsčiomis išėjo iš Marneso senelių namų pasižiūrėti, ar Jerlofas nesėdi kurioje nors autobusų stotelėje.

Lenartas buvo ramesnis, bet ir jis suprato, kad padėtis rimta. Per savo radiją jis perdavė pavojaus žinią budinčiai Borgholmo policininkų komandai.

Po kelių trumpų pokalbių telefonu jam taip pat pavyko susisiekti su autobuso vairuotoju, kuris, apsisukęs Biukselkruke, grįžo į Borgholmą. Jis veik neprisiminė Jerlofą sėdėjus autobuse, tik žinojo, kad didžiajame kelyje iki Marneso buvo sustojęs bent poroje stotelių ir dar ne mažiau kaip trijose tarp Marneso ir Biukslekruko.

Tuoj po šešių Julija ir Lenartas vėl įsėdo į automobilį ir pradėjo ieškoti. Tuo pat metu į kelią leidos dar du automobiliai su senelių namų darbuotojais. Boelė pasiliko kontoroje budėti prie telefono.

Vis dar lijo. Julija ir Lenartas nuvažiavo iš senelių namų į pietus, — nors ir nebuvo visiškai aišku, ar Jerlofas išlipo Marnese, juk jis galėjo užmigęs pravažiuoti stotelę. Bet jiems reikėjo pradėti kur nors ieškoti.

Lenartas važiavo lėtai, neką greičiau nei mopedu, ir įsukdavo kiekvienon autobusų stotelėn ir automobilių aikštelėn, kad nepražiopsotų kurios nors kelio dalies.

— Juk nieko nematyti... — burbtelėjo Julija.

Lyg būtum galėjęs daug pamatyti: šį šaltą ir lietingą vakarą niekas nekišo nosies į lauką ir nėjo plentu. Ji regėjo tik tamsius griovius, krūmus ir pilkšvus medžių kamienus už jų.

Policijos radijas vėl ėmė džergžti. Lenartas sukluso.

— Sraigtasparnis pakilo. Skrenda Marneso link.

Julija linktelėjo. Galbūt jie tegali dėti viltis į sraigtasparnį, suprato ji.

— Ar šitai būdinga Jerlofui? — po valandėlės paklausė Lenartas.

— Ką norit pasakyti?

— Aš turiu galvoj... ar, taip sakant, jis neprarasdavo nuovokos?

— Ne. — Julija greitai papurtė galvą, tačiau pagalvojusi pridūrė: — Bet mane šitai ne itin stebina... Jei jis išlipo iš autobuso ir paprasčiausiai nuėjo keliu ar dar kas nors atsitiko. Man rodos, jis per daug mąsto.

— Mes jį rasim, — tyliai patikino Lenartas.

Julija linktelėjo.

— Šįryt išvažiuodamas jis vilkėjo žieminį paltą. Tad galbūt ištvers?

— Su paltu jis gali ištverti lauke visą naktį. Ypač jei susiras ir kokią uždangą nuo vėjo.

Žinoma, kalkynėje nėra jokios uždangos nuo vėjo, pamanė Julija. 35

— Jerlofai! Kur jis, Jerlofai?

Jerlofas pamažėle atsimerkė pažadintas iš dar šilto buriavimo sapno. Jis sumirksėjo nuo dulksnos.

— Atsiprašau? — ištarė kimiu balsu, o gal tik pamanė.

Jis vis dar gulėjo ant kranto aukštielninkas skaudžiai tvinkčiojančia dešine koja.

Viršuje ant pievos krašto lyg didžiulis šešėlis vakarinio dangaus fone stovėjo viešbučio savininkas, vilkintis savo bjaurią geltoną reklaminę striukę.

Ar tikrai jis ten stovi? Taip, tai ne sapnas. Bet Jerlofas matė, kad dabar jis nesišypso. Tik tarpuaky įsibrėžusi irzli raukšlė.

— Kur mano telefonas?

Jerlofas nurijo seilę, burna buvo išdžiūvusi, jis vos pajėgė kalbėti.

— Paslėpiau, — sušnabždėjo.

— Ar kam nors skambinai? — paklausė Ljungeris.

Jerlofas papurtė galvą. Juk jis nebūtų galėjęs paskambinti.

Daugybė mygtukų, ir nežinia, kurį reikia spausti.

— Kur jis? Ar susikišai į užpakalį?

— Ateik paieškot, Gunarai, — sušnypštė Jerlofas.

Bet Ljungeris tebestovėjo. Ir Jerlofas žinojo kodėl: jei Ljungeris nuliptų pakrantėn, jo batai paliktų gilius pėdsakus. Jų nenuplautų net lietus.

Mobilusis telefonas gulėjo Jerlofo kelnių kišenėje ne itin gerai paslėptas, bet dabar Ljungeris turės pasukti galvą, kaip jį išvilioti.

— Tu, Jerlofai, ištvermingas, — tepasakė Ljungeris, ištiesdamas nugarą. — Bet matau, kad griūdamas susimušei.

Jerlofas, regis, buvo visiškai netekęs balso, nes jam prasižiojus nepasigirdo jokių žodžių. Lūpos buvo sausos ir pastirusios nuo šalčio.

— Saugiausia yra mirusiems, — virš jo ramiu balsu tarė Ljungeris. — „Mirtis žiauri, bet garbinga, tad dainuok: ei, sveika“... Tai Danas Andersonas, jei nežinojai. Aš mėgstu jo dainas, taip pat Tobės senų jūrininkų balades. Iš tikrųjų jų klausytis mane išmokė Vera Kant. Ji turėjo daugybę gramofono plokštelių.

— Ji turėjo žemės ir pinigų, — sukuždėjo Jerlofas į smėlį.

— Atsiprašau?

— Veros žemė ir pinigai... Tik apie tai visa kalba.

Ljungeris papurtė galvą.

— Kalba apie daugelį dalykų, — pasakė jis. — Žemę, pinigus, kerštą ir dideles svajones... taip pat meilę Elandui, taip sakant. Aš myliu šitą salą.

Jerlofas matė, kaip jis įsikišo ranką į striukės kišenę ir išsitraukė odines pirštines.

— Manau, dabar tau, Jerlofai, laikas miegoti. O kai užmigsi, aš susirasiu mobiliuką. Tau nereikėjo jo paimti.

Jerlofas pavargo nuo Ljungerio plepėjimo. Plepalai, plepalai. Viešbučio savininkas stovi ten, ant skardžio krašto, ir plepa, ir plepa nepalikdamas jo ramybėje, tuo pat metu tamsoje pasigirdo silpnas šnaresys.

— Laikas tarti ačiū ir sudie, — išdudeno Ljungeris. — Manau, kad mes...

Ūmiai jis nutilo ir pasuko galvą.

Šnaresys virš kranto girdėjos vis garsiau ir garsiau, lyg šniokščiantis vanduo, lyg vėjas virš jūros, peraugantis į audrą.

Šnaresys sparčiai stiprėjo, virto dundančiu štormu, kuris plėšė plonus Jerlofo drabužius.

Dabar jis pamatė, kad figūra ten viršuje, kuri buvo Ljungeris, užvertė galvą į dangų nebyliai nustebusi.

Jerlofas pakėlė akis. Virš jo galvos pralėkė šešėlis.

Milžiniškas daiktas mirksinčiomis akimis sklendė virš kranto. Tamsiu viršum ir šviesia apačia, visą laiką grumenantis, su apšviestu užrašu POLICIJA ant plokščios apatinės pusės.

Tai buvo sraigtasparnis.

Ljungeris Jerlofą paliko. Jis dingo, pabėgo — lyg susektas trolis dideliais žingsniais skuodė žvyrkeliu.

Jerlofas žiūrėjo. Didžiuliai propeleriai grumėdami sukosi ir sukosi. Taip, tikrai ten viršuje skraidė sraigtasparnis, pasviro į priekį, nuslydo virš pakrantės pievos ir smuktelėjo žemyn.

Policijos sraigtasparnis atsargiai nusileido, ir Jerlofas užsimerkė.

Jis nejautė nei džiaugsmo, nei palengvėjimo, išvis nieko nejautė. Jo smegenys vis dar laukė mirties laivo, atplauksiančio jo išsivežti jūron. Bet laivas neatplaukė.

Rotoriaus menčių grumėjimas nuslopo, ir atsidarė dvejos sraigtasparnio durys. Išlipo pora susilenkusių vyrų su šalmais. Vyrai vilkėjo pilkomis kombinezonus primenančiomis uniformomis; tai buvo pilotai arba skraidantys policininkai, jie greitai artėjo žole prie Jerlofo.

Vienas jų po pažasčia nešėsi šildomąją antklodę, kitas laikė baltą lagaminą. Jerlofas, ėmęs suprasti, kodėl jie čia atskrido, atsiduso.

Sraigtasparnis atskrido dėl jo. Dabar jis ištvers. 36

— Jis ten!

Julija garsiai suriko, ir Lenartas taip staigiai paspaudė stabdžius, kad automobilį nubloškė į šoną. Bet greitis buvo nedidelis ir automobilis kone bemat sustojo skersai plento. Jie buvo į pietus nuo kelio į Stenviką.

— Kur? — paklausė Lenartas.

Julija parodė pro priekinį stiklą.

— Aš jį matau. Ten... lauke. Jis ten guli!

Lenartas palinko į priekį. Tada vėl įjungė variklį ir pasuko vairą.

— Aš apsigręšiu. — Automobilis staigiai apsisuko ant blizgančio nuo lietaus kelio. — Čia yra kelias... aš įvažiuosiu.

Bet jiems įsukus į žvyruotą keliuką, Julija suprato klydusi. Tai buvo ne kūnas. Tai buvo...

Lenartas sustabdė automobilį, ir Julija greitai pravėrė dureles. Bet su ramentais ji klypinėjo iš lėto ir Lenartas ją pralenkė.

Pasilenkęs jis pakėlė iš pakelės griovio Julijos pastebėtą daiktą.

— Tai tik paltas. Išmestas paltas.

Julija priklypavo pasižiūrėti. Jai užgniaužė kvapą.

— Tėtės.

— Ar esat tikra? Jis atrodo lyg...

— Dirstelkit į vidinę kišenę.

Atvertęs paltą, Lenartas įkišo ranką kišenėn. Ištraukęs piniginę, ją atidarė.

— Reikėtų žibintuvėlio... — burbtelėjo prikišdamas piniginę prie automobilio žibinto.

— Ji Jerlofo, — pasakė Julija. — Aš pažįstu.

Lenartas, ištraukęs seną vairuotojo pažymėjimą, linktelėjo.

— Taip. Jo.

Tuomet apsidairė.

— Jerlofai! — riktelėjo. — Jerlofai!

Bet vėjas ir įjungtas automobilio variklis užgožė jo šauksmą.

— Mums reikia įsėsti į automobilį ir apžiūrėti vietovę. Šito kelio aš nepažįstu... Man rodos, jis eina pakrantėn.

Apsisukęs jis žengė prie automobilio ir šūktelėjo į radijo mikrofoną.

Julija, atsekusi iš paskos, vėl sėdo keleivio sėdynėn.

— Sraigtasparnis žino, kur mes dabar esam, — tarė Lenartas.

Jis įjungė pirmąją pavarą ir ėmė iš lėto važiuoti prisimerkęs žiūrėdamas pro priekinį stiklą.

— Išjungsiu žibintus, tada matysim geriau.

Kelias priešais buvo juodas kaip anglis, bet kai Julijos akys apsiprato, abipus ji išvydo kalkynę. Kiekvienas naujas ten išdygstantis šešėlis atrodė lyg žolėje stovintis senas žmogus, bet šešėliai tebuvo kadagių krūmai.

Staiga Lenartas mostelėjo ranka į viršų.

— Štai! Ilgai lauktas.

Julija įbedė akis į dangumi judančią raudonos ir baltos šviesų porą. Ji suprato, kad tai sraigtasparnis, ir tuo pat metu vėl sutraškėjo policijos radijas.

Lenartas atsiliepė.

— Man rodos, jie kažką rado, — pasakė jis. — Prie vandens.

Jis padidino greitį, apsuko lankstą — ir po sekundės visą automobilį nušvietė akinamai balta šviesa. Tai buvo kitas automobilis.

— Po velnių! — suriko Lenartas greta Julijos.

Jis paspaudė stabdžius, bet buvo vėlu. Posūkyje prieš juos išdygęs automobilis lėkė dideliu greičiu.

— Laikykitės!

Julija sukandusi dantis išmetė į priekį rankas įsitempdama prieš susidūrimą.

Smūgis bloškė ją į priekį, bet sulaikė saugos diržas, ir tuo pat metu ji pamatė, kaip variklio antvožas susilamdė lyg banguotas popierius.

Diržas išlaikė, bet skaudėjo sutrenktus šonkaulius.

Tyla. Po susidūrimo praėjo kelios tylios sąstingio sekundės.

Julija girdėjo, kaip Lenartas atsikvėpė prie vairo ir tyliai nusikeikė.

Tada vėl įjungė šviesą. Regis, veikė tik vienas žibintas, jis apšvietė blizgantį į juos įsirėžusi automobilį.

Lenartas kryptelėjo pirštinių dėtuvės link. Dangtelis buvo iššokęs, jis išsitraukė pistoleto dėklą.

— Kaip jaučiatės, Julija?

Ji sumirksėjo ir linktelėjo.

— Gerai. Man rodos.

— Jūs sėdėkit. Aš greit grįšiu.

Lenartas pravėrė vairuotojo dureles, įleisdamas šalčio. Padvejojusi Julija irgi pravėrė savo dureles.

Kone tuo pat metu atsidarė kito automobilio durelės. Laukan išvirto aukštas plačiapetis vyras.

— Kas čia? — išgirdo ji šaukiant Lenartą.

— Iš kur, po velnių, tu čia atsiradai? — išgirdo ji kitą, dar garsesnį balsą. — Išjunk žibintus, velniai rautų! Kodėl važiuoji be šviesų?

— Nusiramink, — atsakė Lenartas. — Aš policininkas.

— Kas čia... ar Henriksonas? — paklausė kitas balsas.

Julija iškėlė kojas ir susigraibė ramentus. Nors žemė buvo nuolaidi, ji atsistojo.

— Ar važiuoji nuo jūros? — paklausė Lenartas.

Žibintų šviesoje Julija ūmiai atpažino antrąjį vairuotoją. Jis buvo iš Longviko, viešbučio savininkas.

Paskui ji prisiminė ir vardą: Gunaras Ljungeris.

— Kas ten? — suriko jis.

Greičiausiai dabar Lenartas irgi jį atpažino.

— Nusiramink, Gunarai, — tarė Lenartas. — Iš kur važiuoji?

— Iš... iš pakrantės. — Ljungeris nuleido balsą. — Buvau pasivažinėti.

— Ar nematei Jerlofo Davidsono?

Ljungeris patylėjo.

— Ne.

— Mes jo ieškom. — Lenartas parodė į dangų. — Sraigtasparnis irgi jo ieško.

— Štai kaip...

Ljungeris keistai nesusidomėjo, pamanė Julija. Ji žengė žingsnį į priekį ir per variklio antvožą paklausė Lenarto:

— Ar iki kranto toli?

— Man rodos, nelabai. Keli šimtai metrų.

Julijai šito užteko.

— Man reikia ten, — pasakė ji.

Ji tvirtai suėmė ramentus ir pro Gunaro Ljungerio automobilį nušokavo žvyrkeliu.

— Gunarai, tau teks atsitraukti, — išgirdo ji Lenarto balsą už nugaros. — Aš važiuosiu pakrantėn.

— Henriksonai, tu tikrai negali...

— Dabar traukis, — garsiau paliepė Lenartas. — Ir pasilik automobilyje, mums reikia išsiaiškinti...

Jo balsas greitai pranyko vėjyje už Julijos. Už abiejų automobilių ji vėl išvydo sraigtasparnio šviesas; jis buvo nusileidęs už poros šimtų metrų.

Ji ėmė šokčioti greičiau, keletą kartų paslydo molinose žvyrkelio balose, bet, su ramentais išlaikiusi pusiausvyrą, vėl skubėjo pirmyn.

Prišokavusi arčiau, sraigtasparnio prožektorių šviesoje pamatė du vyrus pilkšvais kombinezonais, prie kažko palinkusius krante. Jie pakėlė kūną nuo smėlio ir įvyniojo.

— Tėte!

Vyrai, greitai metę žvilgsnį jos pusėn, tęsė savo darbą.

Į antklodę įsuptas kūnas gulėjo nekrutėdamas. Julija norėjo, kad jis sujudėtų, pakeltų galvą, bet, iki kranto likus tik keletui metrų, ji sulaukė gyvybės ženklo.

Jerlofas sukosėjo. Sausai, kimiai.

— Tėte! — vėl suriko ji.

Jis iš lėto pasuko į ją galvą.

— Julija...

Jis vėl užsikosėjo.

— Atsargiai, — tarė vienas vyrų. — Dabar nešim.

Jie pakėlė į antklodę įsuptą Jerlofą ir ėmė greitai nešti.

— Ar galiu jį lydėti? — paklausė Julija jiems už nugaros ir pridūrė: — Aš esu jo duktė. Ir dirbu slaugytoja.

— Neįmanoma, — atsakė artimiausias vyras, nepakėlęs akių. — Mes neturim vietos.

— Tuomet kur skrisit?

— Į Kalmaro ūmių ligų skyrių.

Vis dėlto ji palydėjo juos iki sraigtasparnio, nors ramentai visą laiką kliuvinėjo už žolės. Ji stengėsi laikytis kuo arčiau į antklodę įsupto kūno.

— Aš atvažiuosiu į ligoninę iš paskos, tėte.

Prieš pat įstumiamas į sraigtasparnį, Jerlofas pakėlė galvą, ir ji pamatė jo veidą. Baltą kaip kreida. Bet staiga į ją nukrypo atmerktos tėvo akys. Jis kažką pasakė, tyliai ir negirdimai.

— Ką? — Ji pasilenkė įtemptai klausydamasi.

— Tai padarė Ljungeris, — sukuždėjo Jerlofas.

— Ką padarė, tėte? — taip pat kuždomis paklausė Julija.

— Pasiėmė... mūsų Jensą.

Paskui jis pradingo lyg nejudantis ryšulys, užkeltas ant užpakalinės sraigtasparnio sėdynės. Durys už jo užsitrenkė.

— Dabar saugokitės, — įspėjo vienas pilotų, prieš užtrenkdamas savo duris.

Julija ramstydamasi nerangiai atsitraukė.

Kai rotoriaus mentės vėl pradėjo suktis, ji jau buvo už penkiasdešimties metrų ir matė, kaip šios sukasi vis greičiau ir greičiau. Technikos stebuklas. Garsus dundesys tamsoje — ir šit sraigtasparnis su jos senu tėvu ėmė kilti į juodą dangų vis aukščiau ir aukščiau ir greitai nulėkė pietvakarių kryptimi.

Pamažu sugrįžo silpnesni — pliuškenančių bangų ir vėjo garsai. Išgirdusi tolimą šūktelėjimą, Julija pasuko galvą.

Tai buvo Lenartas. Abu automobiliai vis dar stovėjo vingyje, ir nors Julijai skaudėjo rankas, ji vėl užgulė ramentus ir sugrįžo į nelaimės vietą žvyrkelyje.

— Ar ten buvo Jerlofas? — paklausė Lenartas, kai ji prisiartino.

Julija linktelėjo.

— Jie nuskraidino jį į Kalmarą.

— Gerai.

Gunaras Ljungeris tebesėdėjo savo automobilyje pravertomis durelėmis, bet jam nepavyko atsitraukti ir praleisti policijos automobilio.

Po susidūrimo užgesinęs variklį, nebegalėjo vėl jo paleisti. Pasukus raktelį pasigirsdavo tik bejėgis spragtelėjimas.

Suirzęs Ljungeris trenkė per oda aptrauktą vairą.

— Tau teks užrakinti automobilį ir palikti čia, — pasakė Lenartas. — Važiuok su mumis į Marnesą.

Ljungeris atsiduso, bet negalėjo rinktis. Pasiėmęs iš „Jaguaro“ portfelį, įlipo į policijos automobilį ir atsisėdo ant keleivio sėdynės šalia Lenarto. Julija įsitaisė užpakalyje.

Grįžtant į Marnesą, palinkusi į priekį iš šono stebėjo Ljungerį.

Ką jis veikė pakrantėje? Ką pasakė Jerlofui?

Ljungeris sėdėjo tiesia nugara, tarytum nejusdamas jos žvilgsnio, bet nuotaika policijos automobilyje buvo įtempta.

— Ar dabar papasakosi? — paklausė Lenartas po kelių minučių.

— Ką papasakosiu?

— Ką veikei pakrantės kelyje?

— Grožėjausi oru, — trumpai atsakė Ljungeris.

— Kodėl taip greit važiavai?

— Aš turiu „Jaguarą“.

— Ar žinojai, kad ant kranto guli Jerlofas?

— Ne.

Julija atsiduso.

— Jis meluoja, — pasakė Lenartui.

Ljungeris tylėjo.

— Sraigtasparnis, matyt, reagavo į tavo kūno šilumą, Gunarai, — tarė Lenartas. — Jerlofas tikriausiai buvo atšalęs. Mums pasisekė, kad tu ten buvai.

Ljungeris ir po šių žodžių nieko netarė. Jis žvelgė pro priekinį stiklą prisimerkęs arba abejingas, arba labai pavargęs.

Po kelių minučių policijos automobilis įvažiavo į Marneso centrą.

Prieš nuovadą radęs tuščios vietos, Lenartas pasistatė automobilį. Jis atrakino nuovadą, ir visas trejetas įėjo.

Lenartas, uždegęs šviesą, įjungė kompiuterį. Ljungeris atsistojo vidury kambario kaip karys prieš savo būrį.

— Aš tik trumpai paaiškinsiu, ne daugiau, — pasakė jis, žvelgdamas į Lenartą. — Šį vakarą neketinu čia pasilikti ilgiau, nei būtina. Noriu važiuoti namo.

— Mes visi norim, Gunarai. — Priėjęs prie rašomojo stalo, Lenartas paspaudė keletą kompiuterio klavišų. — Ar nori kavos?

— Ne. — Ljungeris pasižiūrėjo į Juliją ir paklausė: — Ar ji liks čia?

Lenartas tarytum sustingo, Ljungeriui Juliją pavadinus tik ji, bet pati Julija tik papurtė galvą. Jai rūpėjo kitkas.

— Ji važiuos į ligoninę pas savo tėvą, — tarė ji, — pasižiūrėti, ar jis išgyvens. — Julija įbedė akis į Ljungerį. — Aš jo pasiklausiu, kas atsitiko pakrantėje.

— Gerai, klauskit.

Ljungeris nė nedirstelėjo į ją, bet lūpos keistai vyptelėjo, lyg visas šis reikalas jį tik juokintų.

— Sėskis, Gunarai. — Lenartas parodė į kėdę šalia savo rašomojo stalo.

Paskui žengė porą žingsnių prie Julijos pas duris ir nuleidęs balsą paklausė:

— Ar dabar viena susidorosit?

Ji linktelėjo ir pasiėmė ramentus.

— Pažiūrėsiu, ar važiuoja vakarinis autobusas. Jei ne, įsėsiu į taksi.

— Puiku. Ar vėliau man paskambinsit? Aš važiuosiu namo, kai tik čia susitvarkysim.

Julija šypsodama linktelėjo, lyg šį vakarą nebūtų įvykę nieko blogo.

— Greit pasimatysim.

Ji norėjo šiltai apkabinti Lenartą, bet neketino to daryti priešais Gunarą Ljungerį.

Nulipusi laiptais ir vėl atsidūrusi šaltoje ir tuščioje gatvėje, dirstelėjo į autobusų stotį kitoje aikštės pusėje. Ten stovėjo autobusas — bet ar jis važiuoja į pietus?

Taksi iki Kalmaro kainuotų keletą šimtų kronų, jį rinksis blogiausiu atveju. Net jei tektų ištuštinti visą savo sąskaitą ir visą vakarą tesėdėtų laukdama ūmių ligų skyriuje, ji vis tiek važiuotų į ligoninę. Ji nori ten būti, kai Jerlofas prabus. Lenartas suprastų, kad ji turi dabar būti su Jerlofu, be to, šį vakarą jis pats labai užsiėmęs.

Ji pradėjo su ramentais šokuoti per gatvę, o paskui aikštės link.

Ūmiai prisiminė šypseną — keistą Gunaro Ljungerio vyptelėjimą.

Jis sulamdė savo automobilį ir vos ne pirštu buvo parodytas kaip Jerlofo žudikas, bet nuovadoje stovėjo prie Lenarto rašomojo stalo su šypsenėle, lyg tikėdamasis iš ten pasprukti.

Tarytum būtų ketinęs...

Staiga Julija sustojo kitoje gatvės pusėje. Ji jau buvo įveikusi pusę kelio iki autobusų stoties, bet, nesileisdama į tolesnius apmąstymus, apsigręžė. Su ramentais pradėjo šokčioti nuovados link.

Nors buvo likę vos šimtas metrų, Julija nesuspėjo.

Dar ant šaligatvio ji išgirdo pistoleto šūvį. Trumpą ir garsų pokštelėjimą be aido, bet nuovados viduje.

Pro langą pasigirdo duslus dunkstelėjimas.

Po kelių sekundžių nugriaudėjo dar vienas šūvis.

Julija nušokavo tris žingsnius ir, kadangi su ramentais judėjo per lėtai, numetė juos ant asfalto. Ji ėmė bėgti.

Iki nuovados durų užlėkė pora didelių žingsnių, nuo kurių lūžusią pėdą pervėrė skausmas.

Atidariusi duris užuodė parako kvapą ir sustojo.

Atsargiai įkišusi galvą, Julija iš pradžių išvydo tik šalia rašomojo stalo kyšančią Lenarto koją. Jai vos nesustojo širdis, bet paskui pamatė, kad jis sukrutėjo.

Jis buvo suklupęs prie rašomojo stalo viena ranka remdamasis į grindis, kita stipriai spausdamas kruviną kaktą.

Lenarto pistoleto dėklas buvo atsegtas. Pamažėle apsivertęs jis pažvelgė į Juliją miglotomis ir suglumusiomis akimis.

— Kur jis? — paklausė Lenartas. — Ljungeris?

Julija pamatė, kas atsitiko.

Nušautas ne Lenartas, o Gunaras Ljungeris.

Julija jį pamačiusi suprato, kad jis surado būdą pasprukti.

Ljungeris nebesišypsojo. Jo kūnas gulėjo ant grindų kitapus rašomojo stalo, blizgantys odiniai batai silpnai trūkčiojo. Po jo galva ant grindų pamažėle plėtėsi kraujo klanas, o ištiškę lašai rožinėmis dėmėmis išmargino geltonąją striukę. Kraujas žvilgėjo palubės lempos šviesoje.

Ljungeris spoksojo į lubas pusiau prasižiojęs. Jo akys atrodė nustebusios, lyg jis gerai nesuprastų, kad iš tikrųjų viskas baigta.

Dešinėj rankoj jis vis dar laikė tarnybinį Lenarto ginklą. 37

— Kaip jautiesi, Lenartai? — tyliai paklausė Jerlofas iš ligoninės lovos.

Lenartas alsiai trūktelėjo policininko uniformos pečiais.

— Šiaip sau. Reikėjo būti budresniam, — atsakė sunkiai atsidusęs. — Turėjau suprasti jo ketinimus.

— Nebegalvokit apie tai, Lenartai, — patarė Julija iš kitos Jerlofo lovos pusės.

— Jis mane apgavo. Jis atsisėdo, ir man pasirodė, kad atsipalaidavo... bet kaip tik tada jis puolė, pargriovė mane ant rašomojo stalo ir ištraukė pistoleto dėklą. Aš nebuvau pasiruošęs. — Jis atsiduso ir palietė pleistrą ant kaktos. — Aš per senas, per lėtai reaguoju. Man reikėtų...

— Negalvokit apie tai, Lenartai, — pakartojo Julija. — Jūs nukentėjot nuo Ljungerio, ne priešingai.

Lenartas linktelėjo, bet neatrodė įtikintas.

Pirmas Gunaro Ljungerio paleistas šūvis kliudė tik nuovados sieną, bet Lenartas susitrenkė galvą į rašomojo stalo kraštą grumdamasis dėl tarnybinio ginklo. Marneso globos centre jam keliais dygsniais susiuvo kaktą, ir po pleistru slypėjo gilus randas.

Dabar Lenartas ir Julija sėdėjo abipus Jerlofo lovos Borgholmo ligoninės palatoje. Buvo pavakarys, mieste už lango leidosi tamsiai geltona rudens saulė.

Jerlofas tikėjosi, kad lankytojai per ilgai neužsibus, nes iš tikrųjų jam tik norėjos likti vienam ir pamiegoti. Jis vis dar neįstengė išsikepurnėti iš lovos.

Šiaip ar taip, dabar jautėsi esąs šviesaus proto, bet paskutinių dienų nelabai prisiminė. Galimas daiktas, jis nebūtų išgyvenęs, jei nebūtų buvęs greitai atskraidintas į Kalmaro ūmių ligų skyrių. Per dvi dienas jo sveikatos būklė iš pavojingos gyvybei perėjo į tik sunkią. Paskui galų gale ji pagerėjo ir tapo stabili, o ketvirtą dieną greitoji ji pervežė į Borgholmo ligoninę.

Čia buvo ramiau nei Kalmare, ir Jerlofas gavo atskirą palatą antrame aukšte su vaizdu į Pilies mišką ir Borgholmo privačius namus. Čia Julija su Lenartu ir aplankė Jerlofą penktą dieną po Ljungerio mėginimo jį pribaigti Marneso pakrantėje.

— Per dvi dienas aš čia jau trečią kartą, tėte, — tarė Julija. — Bet tu pirmąsyk pabudęs.

Jerlofas tik alsiai linktelėjo.

Kairė jo ranka po griuvimo ant smėlėto kranto buvo sutvirtinta įtvaru ir aptvarstyta. Viena pėda sugipsuota. Žarnelė nuo maitinamojo tirpalo maišelio buvo prijungta prie adatos jo rankoje, kita žarnelė baigėsi kateteriu; jis gulėjo apklotas dvigubom antklodėm, vis dėlto jautėsi kiek žvaliau nei prieš dieną. Karštis pamažėle, bet patikimai nukrito.

Norėdamas geriau matyti Juliją su Lenartu, Jerlofas pamėgino atsisėsti, ir duktė, greitai atsistojusi, užkišo jam už nugaros dar vieną pagalvę.

— Ačiū.

Jerlofo balsas buvo labai silpnas, bet jis galėjo kalbėti.

— Kaip šiandien jautiesi, tėte? — paklausė Julija.

Jerlofas iš lėto iškėlė į palatos lubas dešinės rankos nykštį. Jis užsikosėjo ir sunkiai įkvėpė.

— Iš pradžių jie manė... kad plaučių uždegimas, — palengva sukuždėjo. Vėl įkvėpęs pasakojo toliau: — Bet šįryt... pasakė, kad man tik bronchitas. — Jis vėl sukosėjo. — Ir neabejoja, kad aš... galiu išsaugoti abi pėdas. — Padaręs pertrauką pridūrė: — Šito labai norėčiau.

— Tu ištvermingas, Jerlofai, — tarė Lenartas.

Jerlofas linktelėjo.

— Gunaras Ljungeris... irgi taip sakė.

Staiga Lenarto dirže supypsėjo asmeninis ieškiklis.

— Ir vėl...

Policininkas sunkiai atsiduso. Jis dirstelėjo į ekranėlį.

— Atrodo, su manim vėl nori pasikalbėti mano viršininkas, klausimams niekad nėra galo... Galbūt eisiu paskambinti. Greit grįšiu.

Lenartas nusišypsojo Julijai, ji irgi jam nusišypsojo, ir linktelėjo į lovos pusę.

— Neišnyk, Jerlofai.

Jerlofas iš lėto linktelėjo, ir Lenartas uždarė duris.

Palatoje stojo tyla, bet ne įtempta. Iš tikrųjų nereikėjo jokių žodžių. Julija uždėjo ranką ant Jerlofo apkloto ir palinko prie jo.

— Turiu perduoti sveikinimus nuo šeimos ir draugų. Vakar vakare iš Geteborgo skambino Lena, ji netrukus atvažiuos. Ir, aišku, linkėjimų siunčia Astrida. Vakar tave aplankė Juhnas su Josta, bet sakė, kad tu tada miegojai. Taigi visi tavo pažįstami galvoja apie tave.

— Ačiū. — Jerlofas vėl užsikosėjo. — O kaip... tu jautiesi? — sušnabždėjo.

— Tik gerai, — greitai atsakė Julija. — Pastarosiomis dienomis daug bendravau su Lenartu jo dailiame name pušyne. Nors, žinoma, jis daugiausia sėdėjo rašydamas krūvas raportų arba važinėjo į Borgholmą... tad aš nelabai galėjau jam padėti. Daugiausia sėdėdavau gretimam kambary jaudindamasi dėl tavęs.

— Aš... ištversiu, — sukuždėjo Jerlofas.

— Taip, dabar žinau. Ir aš ištversiu.

Jos tėvas dar sykį užsikosėjo, o paskui paklausė:

— Vadinasi, esi stipri?

— Žinoma. — Julija nusišypsojo, lyg ne visai suprasdama, ką jis turi galvoje. — Šiaip ar taip, kur kas stipresnė.

Jerlofas kuždėjo toliau:

— Aš daug mąsčiau... Nesu tikras... bet dabar tarsi žinau, kaip viskas atsitiko.

Julija pasižiūrėjo į jį.

— Viskas?

— Absoliučiai viskas, — sukuždėjo Jerlofas. — Ar nori išgirsti... kas atsitiko Jensui?

Rimtai į jį pasižiūrėjusi, Julija sulaikė kvapą.

— Ar dabar jau žinai, tėte? Ar Ljungeris tiksliai papasakojo, kaip viskas atsitiko?

— Jis pasakė... kai kuriuos dalykus. Manau, ne viską. Dalį įvykių... aš tik atspėjau. Bet pabaiga... nėra laiminga, Julija. Pabaiga tokia, kokia yra. Ar nori išgirsti?

Suspaudusi lūpas, Julija linktelėjo.

— Pasakok.

— Atsimeni, kaip aš sakiau tau atvažiavus į Elandą... jog žudiką galbūt reikėtų privilioti, kad jis ateitų... pasižiūrėti Jenso sandalo?

Julija linktelėjo.

— Bet juk jis taip ir nepasirodė.

Jerlofas nukreipė žvilgsnį į viršum medžių besileidžiančią saulę. Jis troško būti mažas berniukas, prieblandoje besiklausantis baisių istorijų, o ne pasenęs pasakoti jas pats.

— Man rodos, vis dėlto jis tai padarė, — pasakė. — Žudikas atėjo pas mus... nors mudu jo nematėm.

Elandas, 1972 m. rugsėjis

Gunaras stovi tiesiai prieš Nilsą, palengva keldamas sunkią dalbą. Jis apsidairo migloje, lyg norėtų įsitikinti, ar niekas nemato, kas dedasi kalkynėje. Arba kas atsitiks.

— Tau negalima grįžti namo, Nilsai, — taria jis. — Tu miręs. Guli palaidotas Marnese.

Nilsas papurto galvą.

— Mesk dalbą.

Ūmiai visoje kalkynėje tarytum įsiviešpatauja mirtina tyla, lyg po dangum būtų išnykęs visas oras.

— Pirma mesk kastuvą, Nilsai.

Nilsas vėl papurto galvą. Meta greitą žvilgsnį į antrąjį lobio ieškotoją, Martiną, kuris, sunkiai šnopuodamas, guli už kelių metrų prie kaktos prispaudęs ranką. To jau nėr ko bijoti.

Bet Gunaras pavojingas. Jis stovi prasižergęs ir klausosi, ir, regis, staiga tolumoj kažką išgirsta.

— Gerai, — sutinka Gunaras. — Metu dalbą.

Ir meta. Dalba sunkiai dunksteli šalia aukinės krūsnies.

— Puiku. — Ir Nilsas numeta kastuvą, bet neatsipalaiduoja. — O dabar noriu eiti prie...

Staiga ir jis išgirsta kažkokį garsą. Šis stiprėja. Silpnas šniokštimas nuo kaimo kelio, greitai peraugantis į duslų gaudesį.

Automobilio variklis.

— Matyt, sulauksim bendrų, — taria Gunaras.

Jis neatrodo nustebęs.

Praeina dar kelios sekundės. Tuomet už jų migloje išauga platus šešėlis. Šešėlis, keturiais ratais atriedantis žole.

Tai kitas „Volvas“, naujas rudas „Volvas“, pamažėle išvažiuojantis iš miglos. Pasukęs jis sustoja prie Gunaro automobilio, variklis išjungiamas.

Vairuotojo durelės atsidaro.

Nilsas neatpažįsta nei automobilio, nei iš jo lipančio vyro. Bet mato, kad vyras daug jaunesnis už jį patį ir vilki gerai išlygintą juodą policininko uniformą. Dėkle pistoletas. Vyras uždaro dureles, pasitaiso uniforminį švarką ir tyliai prieina prie jų.

Atvykėlis sustoja keli metrai iki Nilso. Jis nenuleidžia akių nuo Nilso, ir šis išsižioja.

— Mes niekad nebuvom susitikę, — taria policininkas. — Bet aš apie tave daug galvojau.

Nilsas spokso išsižiojęs.

— Tu nužudei mano tėvą.

Keletą sekundžių Nilsas nieko nesupranta.

— Nilsai, čia Lenartas, — paaiškina Gunaras už kelių metrų. — Lenartas Henriksonas. Jo tėvas buvo kaimo prokuroras. Tikriausiai prisimeni, prieš daugelį metų, kai buvai jaunas... Jūs susitikot traukiny, važiuojančiame į Borgholmą.

Kaimo prokuroro sūnus.

Tada galų gale Nilsas supranta. Supranta, kas netrukus atsitiks, ir pagaliau reaguoja. Nilsas mato, kaip Henriksono ranka čiuopia pistoletą. Atatupstas atsitraukia į miglą ir duoda į kojas.

— Stok!

Nilsas, aišku, nesustoja, jis bėga. Paspęsti spąstai tuoj užsitrenks, bet jis iš jų iššoka.

Jis jau nebėra jaunas ir žole juda lėtai, bet čia jo kalkynė, jo žemė. Jis bėga per miglą nuleidęs galvą, taikydamas į artimiausius didelius krūmus ir laukdamas už nugaros šūvio, — bet pasilenkęs spėja įlįsti priedangon už kadagių dar prieš atlekiant kulkai.

Nilsas girdi migloje sau už nugaros šūkaujant, bet jau toli.

Jis nesustoja. Skuodžia tiesiai pirmyn dideliais žingsniais.

Ar šis kelias į kaimą?

Nilsui atrodo, kad taip. Jis keliauja namo, pagaliau namo, pas motiną, ir niekas jo nesustabdys.

Staiga Nilsas pamato, kaip prieky migloje išryškėja figūra, ir sustojęs atsikvepia.

Jis pasirengęs vėl duoti į kojas, bet čia ne persekiotojas. Tai mažas berniukas, galbūt ne daugiau nei penkerių ar šešerių metų. Jis išnyra iš pilkos miglos ir sustoja vos už dešimties žingsnelių.

Berniukas mažas ir smulkus, trumpom kelnaitėm ir raudonais marškinėliais, apsiavęs sandaliukais. Dvejodamas jis tyliai ir smalsiai žiūri į Nilsą, lyg iš tikrųjų jo nebijotų, bet suprastų, kad reikia bijoti.

Bet Nilsas vaikui nepavojingas. Jis visad tik gindavosi ir tą vasaros dieną iš tikrųjų mėgino išgelbėti skęstantį brolį, nors ir per vėlai — ir per visą savo gyvenimą niekad nenuskriaudė vaiko. Niekad.

— Labas, — pasisveikina Nilsas ir atsikvepia.

Jis mėgina kvėpuoti ramiau, kad neišsigąstų.

Berniukas neatsako.

Greitai pasukęs galvą, Nilsas apsidairo, bet, regis, niekas jo nesiveja. Jį saugo migla. Per ilgai čia pasilikti negali, bet kaip tik dabar galima atsipūsti.

Tada be šypsenos vėl pasižiūri į berniuką ir tyliai paklausia:

— Ar tu vienas?

Berniukas tyliai linkteli.

— Paklydai?

— Man rodos, — tyliai atsako berniukas.

— Nieko baisaus... Aš gerai susigaudau kalkynėj. — Nilsas žengia žingsnį artyn. — Kuo tu vardu?

— Jensas.

— O toliau?

— Jensas Davidsonas.

— Gerai. Aš vardu...

Jis sudvejoja — kurį iš savo vardų pasisakyti?

— Aš vardu Nilsas, — pagaliau ištaria.

— O toliau? — klausia Jensas. Tai truputį panašu į žaidimą.

Nilsas susijuokia.

— Aš vardu Nilsas Kantas. — Jis žengia dar vieną žingsnį.

Berniukas tebestovi vien žolės, pilkakmenio ir kelių kadagių krūmų pasaulyje. Žolė, akmenys ir krūmai — tai viskas, ką gali įžiūrėti migloje. Nilsas mėgina jam nusišypsoti parodydamas, jog viskas gerai.

Juos gaubia migla, nesigirdi jokių garsų. Net paukščių.

— Nieko baisaus, — ramina Nilsas.

Prieš pareidamas namo pas motiną, jis ketina, nusivedęs berniuką į kaimą, surasti jo namus.

Dabar juodu stovi prie pat vienas kito — Nilsas ir Jensas.

Paskui už jų migloje aidėdamas užriaumoja variklis, Nilsas mėgina apsigręžęs sprukti, bet nespėja žengti nė žingsnio.

Riaumojimas stiprėja ir, regis, sklinda iš visų pusių.

Tai automobilis, rudasis „Volvas“, slysčiodamas žole atlekia pro akmenis ir krūmus ir pasileidžia tiesiai į Nilsą. „Volvas“ nelėtina greičio.

Dešinėn ar kairėn?

Automobilis auga, jis toks platus. Nilsas turi vos keletą sekundžių rinktis, sekundė — ir jau vėlu. Apglėbęs berniuką, jis gali tik žiūrėti. Pasislėpti nėra kur.

Valandėlę viskas išnyksta.

Viskas nutyla. Šaltos sutemos.

Garsai sugrįžta kaip duslus aidas. Migla, šaltis ir tuščiąja eiga dirbantis variklis.

— Ar pasivijai? — klausia balsas.

— Taip... matau jį.

Nilsas guli aukštielninkas žolėje. Dešinė koja keistai pariesta, bet jis nejaučia skausmo.

Automobilis su paleistu varikliu stovi už keleto metrų. Vairuotojo durelės praviros. Iš automobilio iš lėto išlipa policininkas su pistoletu rankoje.

Keleivio durelės iš kitos pusės irgi atsidaro. Išlipa Gunaras, bet lieka prie automobilio, nusukęs akis į kalkynę.

Priėjęs prie Nilso, policininkas sustoja.

Dabar jis nieko nesako, tik žiūri.

Staiga Nilsas prisimena berniuką migloje, Jensą — kur jis dėjos?

Jis pradingo.

Nilsas tikisi, kad Jensas Davidsonas pradingo, kad jis paspruko migloje ir mažais sandaliukais nukurnėjo atgal į Stenviką. Laimingai pabėgo. Nilsas nori pasekti jo pavyzdžiu, grįžti į savo namus, bet negali pasijudinti. Koja tikriausiai lūžusi.

— Pabaiga, — teištaria.

Pabaiga, motin. Viskas baigiasi čia, kalkynėj.

Nilsas labai pavargęs. Jis galėtų nušliaužti į Stenviką, bet nepajėgia.

Aplink jį renkasi mirusieji, pilki tyliai prisiplakantys šešėliai.

Tėvas ir broliukas Akselis. Du vokiečių kareiviai. Kaimo prokuroras traukiny ir švedų jūrininkas iš Niubru.

Visi mirę.

Jaunasis policininkas linkteli priešais.

— Taip, jau pabaiga.

Jis stovi vos už kelių žingsnių nuo Nilso.

Policininkas nuspaudžia nuleisto pistoleto saugiklį, nusitaiko Nilsui į galvą ir šauna. 38

Pamažėle Jerlofas iškuždėjo Nilso Kanto mirties istoriją. Julija turėjo pasilenkti, kad girdėtų. Bet ji išgirdo viską, iki pat galo.

Ji sėdėjo prie lovos tyli ir pastirusi, žiūrėdama į Jerlofą.

— Ar tai... atsitiko? — paklausė po ilgokos tylos palatoje. — Ką dabar papasakojai? Ar esi tikras?

Jerlofas iš lėto linktelėjo.

— Visiškai tikras, — sušnabždėjo.

— Kodėl? Kaip gali būti toks tikras?

— Na... Kai ką man pasakė Ljungeris... laukdamas, kol aš mirtinai sušalsiu. Jis kalbėjo... kad jo uždavinys nebuvo tik išvilioti iš Veros Kant žemę ir pinigų. Jis sakė, kad būta ir keršto. Bet... keršto kam? Ir kas norėjo keršyti? Aš gulėjau ir mąsčiau... ir sumąsčiau tik vieną žmogų.

Julija papurtė galvą.

— Ne, — teištarė.

— Kam apskritai... reikėjo parvežti Nilsą Kantą? — sukuždėjo Jerlofas. — Ne dėl Gunaro Ljungerio. Ljungeriui Nilsas buvo vertingesnis Amerikoje... Tuomet jis nekėlė pavojaus ir Gunaras kasmet galėjo iš Veros gauti vis daugiau žemės... Vokiečių karo grobis, palyginti su visa žeme, kurią Gunaras galėjo pasisavinti, buvo menkniekis. — Jis įkvėpė. — Kažkas kitas norėjo sugrąžinti Nilsą namo... ir leisti jam bemaž pasiekti motiną, o tada įvykdyti mirties bausmę. Deramą bausmę.

Julija vėl papurtė galvą, bet silpnai.

— Buvo pagalbininkas, — toliau kalbėjo Jerlofas, — kuris padėjo Gunarui Ljungeriui su Martinu Malmu pargabenti karstą į Elandą ir kuris dalyvavo šį atidarant ir patikrinant... ir kuris galėjo visus įtikinti, kad Nilso Kanto kūnas parsirado namo. Jaunas ir patikimas policininkas.

Palatoje vėl stojo tyla. Pasukęs galvą, Jerlofas pasižiūrėjo į duris.

Julija atsigręžė.

Lenartas sugrįžo. Jis pravėrė palatos duris jai nepastebėjus. Įžengė palaton lyg niekur nieko.

— Taigi vėl skambino viršininkas. Jie jau baigė visus tyrimus Marnese, tad galėsiu pradėti darbą, kai...

Lenartas nutilo ir sustojo susidūręs su rimtais jų žvilgsniais.

— Ar kas nors atsitiko? — paklausė užlindęs už lankytojo kėdės.

— Mes kalbėjome... apie sandalą, Lenartai, — pasakė Jerlofas. — Jenso sandalą.

— Sandalą?

— Tu pasiskolinai jį iš manęs... jei prisimeni. Ar žemyno kriminalistai atsiuntė kokį nors atsakymą... ar rado ant jo atspaudų?

Valandėlę Lenartas tyliai stebeilijo į Jerlofą, paskui papurtė galvą.

— Ne. Jokių atspaudų... Jie nieko nerado.

— Sakėt, kad išsiuntėt jį, — tarė Julija, žiūrėdama į Lenartą.

— Tikriausiai išsiuntei? — paklausė Jerlofas. — Galbūt galėtume patikrinti... ar jie gavo?

— Nežinau... galbūt, — atsakė Lenartas.

Jis visą laiką žiūrėjo į Jerlofą, bet jo žvilgsnyje nebuvo pykčio. Išvis jokių jausmų. Išbalusiu veidu jis iš lėto uždėjo rankas ant kėdės atkaltės.

— Mane domina vienas dalykas, Lenartai... — tarė Jerlofas ir paklausė: — Kada iš tikrųjų pirmą kartą susitikai su Gunaru Ljungeriu?

Lenartas nudelbė akis į savo rankas.

— Neprisimenu.

— Neprisimeni?

— Greičiausiai... šešiasdešimt pirmaisiais arba šešiasdešimt antraisiais. — Jo balsas buvo monotoniškas ir bejėgis. — Vasarą, kai buvau paskirtas nauju Marneso policininku. Į jo restoraną Longvike įsilaužė nusikaltėliai... ir aš atvažiavau ten priimti skundo. Mes pradėjom kalbėtis.

— Apie Nilsą Kantą?

Lenartas linktelėjo. Jis vis dar vengė žiūrėti į Juliją.

— Beje, Ljungeris žinojo... Jis išsiaiškino, kad aš esu nušauto kaimo prokuroro sūnus. Po kelių savaičių jis man paskambino ir vėl pasikvietė į kontorą. Paklausė, ar nenorėčiau pamėginti surasti Kanto, parvilioti namo ir galiausiai atkeršyti už tėvą... Ar manęs tai nedomintų?

Lenartas nutilo.

— Ką atsakei?

— Pasakiau, kad domintų. Aš jam padėčiau, o jis padėtų man. Tai buvo dalykinis sandoris.

Jerlofas palengva linktelėjo.

— Ar jis pasibaigė prieš keletą dienų? — tyliai paklausė. — Marneso nuovadoj? Ar bijojai, kad Ljungeris ims pasakoti apie tave kolegoms? Lenartai, kas iš tikrųjų laikė revolverį... tą, su kuriuo nušautas Gunaras Ljungeris?

Lenartas tik dėbsojo sau į rankas.

— Nesvarbu.

— Dalykinis sandoris, — tyliai tarė Julija.

Ji pažvelgė pro langą. Ten išvydo sutemas, bet jos mintys sukosi visai apie kitus dalykus.

Ji galvojo apie tai, kad Martinas Malmas gavo pinigų naujiems laivams.

Apie tai, kad Gunaras Ljungeris gavo daugybę pigios žemės, kurią galėjo brangiai parduoti.

Ir apie tai, kad Lenartas Henriksonas, kurį dar neseniai tarėsi įsimylėjusi, galų gale atkeršijo Nilsui Kantui.

Ir už viską sumokėta jos sūnaus gyvybe.

— Tai buvo sandoris, — pasakė Lenartas. — Aš turėjau padėti Ljungeriui ir Martinui Malmui sutvarkyti kai kuriuos reikalus... O jie turėjo padėti man.

— Vadinasi, tą dieną... jūs susitikot per miglą kalkynėj, — tarė Jerlofas.

— Ljungeris man paskambino iš ryto ir pranešė, kad jie važiuos prie aukinės krūsnies. Mes turėjom ten susitikti. Bet aš pavėlavau, o kai nuvažiavau, radau chaosą... Martinas Malmas gulėjo ant žemės paplūdęs kraujais. Kantas partrenkė jį kastuvu. Malmas niekad neatsigavo... Po kelių dienų jam pirmąsyk išsiliejo kraujas į smegenis.

— O Jensas? — tyliai paklausė Julija.

— Tai buvo nelaimė, Julija. Aš jo nepastebėjau... — sugergždė Lenartas, į ją nežiūrėdamas. — Kantui mirus, mes atradom... kūnelį po automobiliu. Jis... nespėjo pasitraukti, kai užvažiavau ant Kanto.

Jis nutilo.

— Kur jį užkasėt? — paklausė Jerlofas.

— Jis guli kapinėse, Kanto kape. — Lenartas kalbėjo lyg žmogus, verčiamas prisiminti baisų sapną. — Sutemus nunešėm ten berniuką ir Kanto kūną. Prie kapinių vartų pritaisėm varpelį, kad išgirstume, jei kas nors ateitų, ir nulenkėm žolę į šoną. Žemę sukrovėm ant brezento. Paskui pusę nakties kasėm. Martinas Malmas, Ljungeris ir aš. Visi trys... kasėm ir kasėm. Buvo siaubinga.

Julija užsimerkė.

Prie akmeninės tvoros, pamanė ji. Jensas palaidotas prie akmeninės tvoros, juosiančios Marneso kapines, nužudytas neapykantos kupino žmogaus — visiškai taip, kaip sakė Lambertas.

Ji įkvėpė.

— Bet prieš užkasant Jensą, — užsimerkusi silpnu balsu ištarė Julija, — vakare jūs atėjot į Stenviką ir padėjot jo ieškoti. Jūs vadovavot paieškai berniuko, kurį pats nužudėt... mano sūnaus. — Julija alsiai atsiduso. — O paskui važinėjot neva ieškodamas kalkynėj, kad nutrintumėt savo paties pėdsakus.

Lenartas tyliai linktelėjo.

— Bet nebuvo lengva, — sumurmėjo vis dar į ją nežiūrėdamas. — Julija, noriu tik pasakyti, kad nebuvo lengva niekam neprasitarti. O dabar, šį rudenį, kai jūs sugrįžot... aš labai norėjau jums padėti... Aš mėginau... norėjau pamiršti, kas atsitiko prieš dvidešimt metų, ir pabandyti ir jus priversti tai pamiršti. — Jis nutilo, paskui pridūrė: — Tikėjaus, kad pavyks.

— Vadinasi, Nilsas Kantas guli savo karste, — pasakė Jerlofas.

Lenartas linktelėjo ir pasižiūrėjo į jį.

— Aš daug metų nebuvau kalbėjęsis su Gunaru Ljungeriu. Nieko apie šį reikalą... Nė truputėlio nenujaučiau, ką jis ketina daryti tau, Jerlofai.

Paleidęs kėdės atkaltę, jis pamažėle apsigręžė ir dabar vėl atrodė toks pat pavargęs kaip pirmą kartą, kai ji išvydo jį prie akmenų kirtyklos. O gal dar labiau.

Nuėjęs prie durų, jis paskutinįsyk atsigręžė.

— Galiu pasakyti, kad... kad šaudamas į Ljungerį jaučiausi geriau, nei keršydamas Nilsui Kantui.

Lenartas pravėrė duris ir išėjo.

Jerlofas atsikvėpė palatos tyloje. Niekas neplojo.

Jis pažvelgė į dukterį.

— Man... gaila, Julija... — sukuždėjo. — Baisiai gaila.

Ji linktelėjo pro bėgančias ašaras susitikusi jo žvilgsnį.

Tą valandėlę ji tarytum pamatė, kaip galėjo atrodyti Jensas užaugęs. Išvydo tai Jerlofo veide. Pamanė, kad jie būtų labai panašūs — senelis ir vaikaitis. Jensas turėtų dideles liūdnokas akis, minčių įspaustas raukšles plačioje kaktoje ir protingą bei nuovokų žvilgsnį, regintį tiek pasaulio tamsą, tiek šviesą.

— Aš myliu tave, tėte.

Ji suėmė Jerlofo plaštaką ir stipriai suspaudė.

Epilogas

Buvo pirma tikro pavasario diena, saulės, šilumos, gėlių ir paukščių diena, kai dangus virš Elando tarsi pakyla it žydra vėjo plaikstoma paklodė. Diena, kai gyvenimas tarsi vėl prisipildo galimybių, kad ir koks senas būtum.

Vietinis reporteris Bengtas Niubergas pavasarį, vėl malonėjusį ateiti, visad pajusdavo lyg tikrąją naujų metų pradžią Elande. Tokiomis dienomis jis džiaugdavosi galėdamas kuo ilgiau pabūti lauke.

Bengtas turėjo susitaupęs daug viršvalandžių. Jis būtų galėjęs pasiimti keletą laisvų dienų pasivaikščioti pavasario šilumoj ir pasiklausyti nerūpestingos lakštingalų giesmės kalkynėje, kur saulėje džiūvo paskutiniai ištirpusio sniego klanai, — bet kaip tik šią dieną jis panoro dirbti.

Bengtas užsimerkė saulėje, paskui nukreipė žvilgsnį į Marneso bažnyčią kitapus akmeninės tvoros.

Žiemą atkasant kapą, kapinėse buvo susirinkę daug nekviestų smalsuolių, tikra žiūrovų jūra, neprileidžiama arčiau policijos užkardos. Šio ketvirtadienio laidotuvėse dalyvavo vos keli žmonės, ir tie buvo pastoriaus paprašyti laikytis kitapus kapinių tvoros.

Tad Bengtas stovėjo ten su bloknotu kaip vienintelis reporteris, o šalia jo trypčiojo jaunas centrinės Borgholmo redakcijos atsiųstas fotografas, nors Bengtas pranešė galįs nuotraukų padaryti pats. Bet tai buvo gana didelė naujiena, kurią galbūt bus galima parduoti didžiųjų miestų laikraščiams, o tuomet, žinoma, paprastu Bengto Niubergo fotoaparatu greitosiomis darytos nuotraukos netiktų.

Atsiųstasis fotografas buvo neseniai priimtas į darbą jaunas smolandietis, vardu Jensas, kaip ir berniukas, ir greičiausiai į „Olands-Posten“ žiūrintis tik kaip į pirmą karjeros laiptelį — karjeros, kuri, galimas daiktas, po kelerių metų pasibaigs kuriame nors Stokholmo vakariniame laikraštyje. Jis buvo ambicingas, bet nuobodus. Kai nefotografuodavo, visą laiką plepėdavo: arba apie įžymybes, kurias norėtų slapta nutraukti, arba apie lenktyninius žirgus, už kuriuos norėtų laimėti pinigų, o Bengto nė kiek nedomino nei viena, nei kita.

Jensas nenustygo nė minutės. Vos tik kapinių sargas nurodė žurnalistams vietą už tvoros, iškėlęs fotoaparatą jis ėmė dairytis geresnės.

— Man rodos, aš galėčiau patekti į kapines, — tarė jis Bengtui ir nekantriai pasižiūrėjo per akmeninę tvorą. — Jei tik nusėlinčiau palei...

Bengtas papurtė galvą nesijudindamas iš vietos.

— Stovėk, — tyliai paliepė. — Bus gerai čia.

Taigi jie stovėjo už tvoros laukdami saulės atokaitoje, o po valandėlės iš bažnyčios išėjo laidotuvių procesija. Jenso automatinis aparatas sutraškėjo.

Julija Davidson, mama, pamažėle patraukė akmeniniu taku paskui pastorių. Šalia jos žengė Jerlofas, senelis. Abu vilkėjo juodai. Už jų ėjo aukštas Julijos amžiaus vyras, apsirengęs juodu paltu.

— Kas šis vyrukas? — sušnabždėjo Jensas, nuleidęs aparatą.

— Berniuko tėvas, — atsakė Bengtas.

Julija Davidson vedė tėvą už parankės, ir jis rėmėsi į dukterį iki pat kapo, iškasto į pietus nuo bažnyčios bokšto. Karstą leidžiant į duobę, jie stovėjo susiglaudę. Jerlofas nulenkė galvą, Julija įmetė rožę.

Stebėti gana malonu, pamanė Bengtas. Tiek daug baisybių nutiko šiam krašte vos per pusmetį: bjauri Ernsto Adolfsono žūtis Stenviko akmenų kirtykloje pernai rudenį, smurtinė Gunaro Ljungerio mirtis policijos nuovadoj maždaug po mėnesio ir antras berniuko sandalas, šį policija rado Longviko viešbučio kontoros seife, batuką į porą tam, kurį dabar jau miręs laivininkas Martinas Malmas buvo atsiuntęs Jerlofui.

Byla jau atrodė baigta, kai staiga Lenartas Henriksonas pareikalavo naujo Ljungerio mirties tyrimo, po kurios Kalmare jis buvo patrauktas atsakomybėn tiek dėl Gunaro Ljungerio nužudymo, tiek dėl Jenso Davidsono mirties.

Galų gale vieną šaltą ir pilką žiemos dieną buvo atkastas Nilso Kanto kapas.

Policijos darbuotojai virš kapo išskleidė nusikaltimo vietos tyrimo palapinę it baltos drobės bažnytėlę šalia didžiosios bažnyčios ir keletą dienų tyliai ten dirbo, kartais užsukdami į zakristiją pasišildyti. Kasinėjant karste rastas ne tik Nilso kūnas, bet ir iki tol nenustatyto žmogaus palaikai, greičiausiai Švedijos piliečio, ilgai gyvenusio Lotynų Amerikoje. Ten jis ir nužudytas.

Paslėptą duobėje po Nilso Kanto karstu policininkai galiausiai surado ir trečią kūną, daug mažesnį už anuos du. Ir tuomet pagaliau byla buvo baigta.

Laukti rezultatų į Marnesą atvyko vakariniai laikraščiai, valstybinis radijas ir televizijos reporteriai. Įvykių centre vietiniam reporteriui buvo karštligiškas metas, bet Bengtui buvo sunku išlaikyti žurnalistinį atstumą ir dažnai reportažą rengdavo nuliūdęs. Jis pats pažinojo Lenartą Henriksoną keletą dešimtmečių, ir šioje dramoje nebuvo kuo pasidžiaugti.

Bet dabar švietė saulė, Elande tarytum prasidėjo nauji metai. Po daugiau nei dvidešimties metų žemėje pagaliau berniuką galima iš tikrųjų palaidoti.

Pasibaigus trumpai ceremonijai prie kapo, Julija ir Jerlofas Davidsonas pamažėle vėl nuėjo prie bažnyčios lydimi Jenso tėvo Mikaelio, žengiančio iš paskos.

Julija ir Jerlofas, kiek įžiūrėjo Bengtas iš kitos tvoros pusės, nesikalbėjo. Jis išvis nepastebėjo jų kalbantis per visą laidotuvių ceremoniją. Vis dėlto jį apėmė stiprus jausmas, kad jie yra tokie artimi, kokie apskritai gali būti du šeimos nariai, — ir jam išties pasidarė truputėlį pavydu.

— Vadinasi, viskas baigta, ar ne? — paklausė fotografas ir nuleido fotoaparatą.

— Žinoma, — atsakė Bengtas. — Dabar galima važiuoti namo.

Jis neužsirašė bloknote nė vieno žodžio ir greičiausiai sukurs tik trumpučius užrašus po nuotraukomis laikraštyje.

To pakaks. Bet jei vėliau kas nors paklaustų, kokios buvo berniuko laidotuvės, Bengtas Niubergas galėtų atsakyti, kad jos atrodė šviesios, orios ir ramios lyg... taip, lyg savotiška pabaiga.

Autoriaus padėka

„Prieblandos“ veiksmas daugiausia vyksta gražiajame Olande dvidešimto amžiaus paskutinio dešimtmečio pabaigoje, — bet šis Elandas iš dalies egzistuoja tik autoriaus vaizduotėje. Nei pasakojime minimi asmenys, nei įstaigos neturi tikrų prototipų ir daugelis vietovių taip pat išgalvotos.

Už visas istorijas ir atsiminimus, papasakotus iš savo įvykių turtingo gyvenimo, esu dėkingas seneliui iš motinos pusės, jūrų kapitonui Ellertui Gerlofssonui ir jo broliui, kirpėjui ir narui, Egonui Gerlofssonui. Už istorinius faktus norėčiau padėkoti jūrų kapitonui Stellanui Johanssonui iš Bohusleno, žurnalistui Kristianui Medeliui iš Geteborgo ir advokatui Larsui Oscarssonui iš Jončiopingo.

Rašant „Prieblandą“, vienaip ar kitaip man padėjo daug draugų ačiū Kajsai Asklof, Monikai Bengtsson, Victoriai Hammar ir Peteriui Nilssonui iš rašančiųjų grupės „Litter“; Jakobui Beck-Friisui, Niclasui Ekstromui, Carolinei Karlsson, Rikardui Hedlundui, Matsui Larssonui, Carlosui Olguinui, Catarinai Oscarsson, Michaeliui Sevholtui, Kallei Ulvstigui ir Andersui Weidemannui, taip pat savo giminaičiams Lassei ir Evai Bjork iš Kalmaro, Hansui ir Birgittai Gerlofssonams iš Ferjestadeno bei Gunillai ir Perui-Olofui Rylanderiams iš Borgholmo.

Norėčiau padėkoti ir visiems sumaniems mano redaktoriams, visų pirma Rickardi Berghornui iš žurnalo „Minotauren“ ir Kentui Bjornssonui iš leidyklos „Schakt“, nuoširdžiai pasirūpinusiems daugybe mano novelių, taip pat Lottai Aquilonius iš „Wahlstrom & Widstrand“ leidyklos, ne mažiau nuoširdžiai pasirūpinusiai „Prieblanda“.

Mano motina Margota Theorin nusipelnė daugybės pagyrimų už visas dosniai man parūpintas senas ir naujas Elando kraštotyros knygas ir laikraščių straipsnius.

Galiausiai dėkoju ir spaudžiu prie krūtinės Heleną ir Klarą, ištveriančias mano bergždžias svajones.

Johan Theorin

Content

Theorin Johan Prieblanda