Гришэм Джон

Kalėdų nebus

Iš anglų kalbos vertė

Edita Mažonienė

Turinys

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

I

Oro uosto vartus nuvargę keliautojai buvo grūste užgrūdę, daugelis jų stumdomi stovėjo palei sienas, nes vargana plastikinių kėdžių eilė seniai jau buvo visa užimta. Kiekvienas atskrendantis ir išskrendantis lėktuvas paimdavo mažiausiai aštuoniasdešimt keleivių, o sėdimų vietų palei vartus tebuvo vos kelioms dešimtims.

Septintą valandą vakare skristi į Majamį laukė, rodos, koks tūkstantis žmonių. Apsikrovę nešuliais nešuliukais, šiaip taip įveikę transporto bėdas, registraciją ir minias didžiojoje salėje, jie visi iki vieno atrodė išleipę. Sekmadienis po Padėkos dienos — tai tas metų laikas, diena, kai skrendama turbūt daugiausia, ir grūsdamiesi patys bei stumiami vartų link kitų daugelis savęs klausė — ir jau ne pirmą kartą: kodėl gi būtent šiandien prireikė skristi?..

Priežastys šią akimirką atrodė ne tokios rimtos, ne esminės. Kai kas bandė šypsotis, kai kas — skaityti, bet dėl spūsties ir triukšmo tai nebuvo lengva. Kiti tiesiog žiūrėjo į grindis ir laukė. Salimais įkyriai varpeliu skalambijo perkaręs juodaodis Kalėdų Senis, monotoniškai bambėdamas šventinius sveikinimus.

Nedidukė šeima priartėjusi prie vartų išvydo grūstį ir sustojusi išilgai didžiosios salės krašto ėmė laukti. Pažvelgus į šiuos žmones galėjai suprasti, kad į kelionę išsirengusi būtent duktė Bleira, o ne tėvai. Trijulė spoksojo į minią ir tą akimirką taip pat savęs nebyliai klausė, kodėl gi keliauti buvo pasirinkę šitą dieną.

Ašaros išsekusios — bent jau didžiuma jų. Bleira buvo dvidešimt trejų, ką tik su puikia charakteristika baigusi mokyklą, tačiau dar nepasiruošusi karjerai. Draugė iš koledžo buvo išvykusi į Afriką kartu su taikos korpusu, ir tai artimiausius dvejus metus Bleirą įkvėpė pasiaukoti kitiems. Ją paskyrė į Peru rytus, kur ji turės mokyti puslaukinius mažulius skaityti. Gyvens varganai, be vandentiekio, elektros, telefono — pradėti šią kelionę jai buvo neramu.

Ji skris į Majamį, paskui — į Limą, tada tris dienas autobusu kils į kalnus, į kitą amžių. Pirmą sykį per savo jauną gyvenimėlį visiškoje atokumoje Bleira sutiks Kalėdas ne namie. Mama įsikirto jai į ranką ir stengėsi būti stipri.

Jau ištarti visi „sudie“, šimtąjį kartą paklausta: „Ar tikrai tu to nori?“

Liuteris, jos tėvas, tyrinėjo minią rūsčiai susiraukęs. Kokia beprotybė, sakė jis sau. Paleido jas prie šaligatvio, pats kelias mylias važiavo, kol papildomoje aikštelėje rado kur pastatyti mašiną. Sausakimšas oro uosto autobusas parvežė jį atgal, išvykimų salėn, ir iš čia jis alkūnėmis praskynė žmonai ir dukteriai taką iki keleivių vartų. Jam buvo liūdna, kad Bleira išvyksta, jis bjaurėjosi kirbančia žmonių orda, nuotaika — prasta. Nusimato būti dar prasčiau.

Atkuto klausinėtojų nepaleidžiami vartų darbuotojai, ir keleiviai per colį pasistūmė pirmyn. Nuskambėjo pirmasis pranešimas, kviečiantis prieiti tuos, kuriems reikės daugiau laiko, ir aukščiausios klasės keleivius. Stumdymasis ir kumšnojimasis pasislinko dar žingsnelį.

— Manau, geriau eikime, — ištarė Liuteris dukteriai, savo vieninteliam vaikui.

Jie vėl apsikabino ir šiaip taip sulaikė ašaras. Bleira nusišypsojo ir pasakė:

— Metai kaipmat pralėks. Per kitas Kalėdas jau būsiu namie.

Nora, jos motina, prikando lūpą, linktelėjo ir dar kartą pabučiavo.

— Žiūrėk, būk atsargi, — pasakė, nes niekaip negalėjo liautis to kartojusi.

— Man viskas bus gerai.

Jie paleido savo dukterį ir bejėgiškai stebėjo ją artėjant prie ilgos eilės, kuri colis po colio slinko pirmyn, tolyn nuo jų, nuo namų, tos saugios užuovėjos ir visko, ką tik ji žinojo. Padavusi keleivio pasą, Bleira atsisuko ir nusišypsojo jiems dar vieną, paskutinį kartą.

— Na, gerai, — pasakė Liuteris. — Gana jau. Jai viskas bus gerai.

Žiūrėdama, kaip duktė dingsta iš akių, Nora nesumojo, ką pasakyti. Jie pasuko ir įsiliejo į eskalatoriumi šliaužiantį žmonių tuntą, nusidriekusį per didžiąją salę, pro Kalėdų Senį su erzinančiu žvangučiu, pro žmonių prisikimšusias krautuvėles.

Kai išėjo iš terminalo, lijo, o kol susirado autobusų stotelę — reikėjo grįžti prie „ratų“, pastatytų šalia pagrindinės tam skirtos aikštelės, ir autobusas, nušniokštęs per šalikeles, išleido juos per du šimtus jardų nuo jų automobilio. Pylė kaip iš kibiro. Liuteris suplojo septynis dolerius, kad išsilaisvintų pats ir išpirktų automobilį iš godžių oro uosto valdininkų.

Pakeliui į miestą Nora pagaliau prabilo.

— Ar jai viskas bus gerai? — paklausė ji.

Jis jau tiek sykių buvo girdėjęs šį klausimą, kad tik automatiškai murmtelėjo:

— Žinoma.

— Tikrai taip manai?

— Žinoma, — ar taip, ar ne: ką gi tai šiuo metu būtų galėję pakeisti? Bleiros nebėra, jie nesugebėjo jos sustabdyti.

Jis abiem rankom įsikibo į vairą ir tyliai keiksnojo priešais lėtai judantį eismą. Nebūtų galėjęs pasakyti, žmona verkia ar ne. Liuteris tenorėjo kuo greičiau grįžti namo, išdžiūti, atsisėsti prie židinio ir paskaityti žurnalą.

Buvo likusios dvi mylios iki namų, kai ji pareiškė:

— Man reikia iš parduotuvės kelių dalykų.

— Lyja, — pasakė jis.

— Man vis tiek reikia.

— Ar tai negalėtų palaukti?

— Tu gali pabūti mašinoje. Kokią minutę, ir viskas. Važiuok į Čipą, šiandien ten atidaryta.

Taigi jis pasuko į Čipą — krautuviūkštę, kurios nekentė ne tik dėl pasibjaurėtinų kainų ir pasipūtusių pardavėjų, bet ir dėl kvailos vietos, kur ji buvo įsikūrusi. Aišku, vis dar lijo — o ji negalėjo pasirinkti Krogerio, kur pasistatęs mašiną gali staigiai sulakstyti. Ne, ji nori Čipo, kur pastatai mašiną ir išeini kaip į žygį.

O kartkartėmis visai nebūdavo kur mašinos pastatyti, taigi aikštelė buvo pilna, užgrūsti ir priešgaisriniai vejos ruožai. Jis dešimt minučių bergždžiai ieškojo, kol pagaliau Nora tarė:

— Paprasčiausiai paleisk mane prie šaligatvio, — ją erzino, kad jis nesugeba rasti tinkamos vietos.

Jis pasuko į tuščią plotą netoli užkandinės ir pareikalavo:

— Duok sąrašą.

— Aš pati eisiu, — pasakė ji, bet tik apsimesdama besipriešinanti. Per lietų į žygį eis Liuteris, ir jie tai žinojo abu.

— Duokš sąrašą.

— Tik baltojo šokolado ir svarą pistacijų, — su palengvėjimu pasakė ji.

— Ir viskas?

— Taip, bet būtinai imk Logano šokoladą, vieno svaro plytelę, ir Lance Brothers pistacijų.

— Ir visa tai negalėjo palaukti?

— Taip, Liuteri, negalėjo. Ryt pietums ruošiu desertą.

Jei nenori eiti, tai nusiramink... ir eisiu aš.

Liuteris trinktelėjo dureles. Trečiu žingsniu pataikė į seklią duobę, pro dešiniąją kulkšnį prasisunkė šaltas vanduo ir žliugtelėjo į batą. Sekundę jis sustingo ir sulaikė kvapą, paskui žengė toliau pasistiebęs, besisukiodamas tarp automobilių ir karštligiškai stengdamasis išvengti kitų telkšalų.

Čipo šeimininkų įsitikinimu, kainos turi būti aukštos, o nuoma — pigi. Parduotuvė stovėjo šoniniame skersgatvyje, iš niekur, tiesą sakant, nematoma. Greta buvo vyno parduotuvė, jos savininkas — kažin koks europietis, kuris skelbėsi esąs prancūzas, tik sklido gandai, kad jis — vengras. Angliškai jis kalbėjo baisiai, tačiau suktybių meną buvo perpratęs puikiai. Galbūt iš kaimyninio Čipo. Apskritai visi šio rajono prekeiviai iš kailio nerdamiesi stengėsi pasirodyti didžiai išmaną.

Ir kiekviena parduotuvėlė buvo pilna. Prie sūrių krautuvės žvangsėjo dar vienas Kalėdų Senis su tokiu pačiu varpeliu. „Rudolfai, mielasis šiaurės ėlne!“ — sklido iš paslėpto garsiakalbio nuo šaligatvio priešais Motiną Žemę, kur žvitruoliai, be abejo, dar vaikščiojo su sandalais. Liuteris nekentė tos parduotuvės — nė kojos ten nekeldavo. Nora ten pirkdavo ekologiškas vaistažoles, bet dėl ko — jam taip ir nebuvo lemta suprasti. Senas meksikietis, cigarų parduotuvės savininkas, burnos kamputyje pypkei smilkstant, dūmams besiveržiant, laimingas prekylangy kabino spingsinčių lempučių vėrinius, o ant dirbtinės eglutės jau tviskėjo dirbtinis sniegas.

Visai gali būti, kad vėliau, naktį, jau iš tikrųjų pasnigs. Apsipirkinėtojai nešvaistė veltui laiko lakstydami pirmyn atgal, iš vienos krautuvėles į kitą. Dešinė Liuterio kojinė iki kulkšnies jau buvo sustirusi į ledą.

Čipe prie įėjimo nebuvo krepšių, ir tai, aišku, blogas ženklas. Liuteriui jokio krepšio nereikėjo, tačiau tai reiškė, kad per pirkėjus čia nė adatos neįbesi. Tarpueiliai — siauri, o prekės suverstos bet kaip. Kad ir ką būdavai užsirašęs pirkti, visą parduotuvę reikėdavo išmaišyti skersai išilgai keletą kartų, kol viską rasdavai.

Jaunas darbuotojas plušo stengdamasis gražiai išdėlioti kalėdinius šokoladus. Plakatas šalia mėsininko griežtai reikalavo, kad visi geri klientai savo kalėdinius kalakutus užsisakytų tučtuojau. Jau parduodamas naujas kalėdinis vynas! Ir kalėdiniai kumpiai!

„Kiek tuščio švaistymosi, — pagalvojo Liuteris. — Kodėl mes tiek ryjame ir tiek geriame per Kristaus gimimo šventę?“ Pistacijas jis rado šalia duonos. Nesuvokiama, kokią gudrybę čia buvo sumanęs Čipas. Niekur kepinių skyriuje baltojo šokolado nebuvo, todėl Liuteris susikeikė, užgniaužė kvapą ir nuplumpino palei lentynas žiūrėdamas į viską iš eilės. Į jį atsitrenkė pirkėjas su vežimėliu. Niekas neatsiprašė, nė vienas nepastebėjo. Iš viršaus sklido „Dievo ramybė jums, mielieji ponai!“, ir tai, matyt, turėjo nuraminti Liuterį, bet taip pat gerai čia būtų tikę ir „Sniego seni besmegeni!“.

Už dviejų eilių, greta ryžių kolekcijos iš viso pasaulio, jis rado lentyną su šokoladais. Žingtelėjęs arčiau pamatė vieno svaro Logano plytelę. Žengus dar žingsnį, tas staiga dingo, nučiuptas iš pat panosės — taip padarė kažkokia atgrubnagė boba, Liuterio net nepastebėjusi. Tarpelis, skirtas Logano šokoladams, buvo tuščias, ir desperatiškai besidairydamas jis taip daugiau ir nerado nė kruopelytės baltojo šokolado. Krūvos juodojo, pieniško ir visa kita, bet baltojo šokolado — jokio.

Žinoma, greitojo aptarnavimo eilė buvo lėtesnė nei kitos dvi. Baisios Čipo kainos vertė pirkti mažais kiekiais, tačiau eilės greitumui tai nedarė absoliučiai jokio poveikio. Kiekvieną prekę, kad ir mažiausią, nemalonus kasininkas turėdavo pakelti, apžiūrėti ir ranka visus jos duomenis įvesti į kasos aparatą. Ar sukraus tau į maišą prekes — laimės dalykas, nors apie šventes patarnautojai atkusdavo, džiugindavo pirkėjus šypsenomis, entuziazmu ir stulbindavo tuo, jog kreipdavosi vardu. Tai arbatpinigių sezonas — dar vienas užslopintas Kalėdų aspektas, kurio Liuteris nekentė.

Šeši žalieji ir grąža — už pistacijų svarą. Jis nubloškė jauną uolų patarnautoją ir sekundę pamanė, ar nereikės anam vožtelėti, kad tik išsaugotų savo brangiąsias pistacijas nuo dar vieno maišo. Susikišo jas į apsiausto kišenę ir movė iš čia.

Prie senojo meksikiečio cigarų prekylangio jau būriavosi minia žioplių, stebinčių, kaip šis prekeivis jį puošia. Jis bandė įjungti robotukus, kurie plumpsėjo per dirbtinį sniegą, o minia be galo tuo žavėjosi. Liuteris buvo priverstas nulipti nuo šaligatvio, o kai žengė, tai pataikė kairiąja, o ne dešine, ir koja nugrimzdo į penkių colių gylio ledo tižę. Akimirksnį jis sustingo kvėptelėjęs pilnus plaučius šalto oro, keikdamas senąjį meksikietį, visus jo robotus bei gerbėjus ir tas sumautąsias pistacijas. Ištraukė koją, palaukė, kol nuo klešnės nuvarvės purvinas vanduo ir, stovėdamas prie šaligatvio suledėjusiom kojom, skalambijant varpeliui, iš garsiakalbio kaukiant „Santa Klausas grįžta miestan!“ ir pramogautojams džiūgaujant ant nepraeinamo šaligatvio, Liuteris ėmė nekęsti Kalėdų.

Kai priėjo prie savo mašinos, vanduo jau merkte merkė kojas.

— Baltojo šokolado nėra, — sušnypštė jis Norai lįsdamas prie vairo.

Toji trynėsi akis.

— Kas gi dabar? — piktai paklausė jis.

— Ką tik kalbėjausi su Bleira.

— Ką? Kaip? Jai viskas gerai?

— Ji skambino iš lėktuvo. Viskas gerai, — Nora kramtė lūpą stengdamasi atsigauti.

„Kažin, kiek tiksliai kainuoja paskambinti namo iš trisdešimt tūkstančių pėdų aukščio?“ — pasvarstė Liuteris. Buvo matęs telefonus lėktuvuose. Priima bet kokią kreditinę kortelę. Bleira vieną tokią turėjo, buvo jai davęs — tokią, per kurią mamytei ir tėveliui atsiunčiamos sąskaitos. Mobiliuoju telefonu iš ten, iš aukštybių, į mobilųjį čia — tikriausiai ne mažiau kaip dešimt žalių.

Ir ko? „Man viskas gerai, mamyt. Jau visą valandą tavęs nemačiau. Visi mes mylime vienas kitą, visi ilgimės vienas kito. Na, mamyt, iki“.

Variklis burzgė, nors Liuteris neprisiminė, kad būtų jį užkūręs.

— Užmiršai baltąjį šokoladą? — visiškai atsigavusi paklausė Nora.

— Ne, neužmiršau. Nebuvo.

— Ar klausei Rekso?

— Kas tas Reksas?

— Mėsininkas.

— Ne, Nora, kažkodėl nesusipratau paklausti mėsininko, ar kartais neturi kur nukišęs tarp kumpių ir kepenų baltojo šokolado.

Susierzinusi, kiek tik pajėgdama Nora atplėšė dureles.

— Man jo reikia. Ačiū tau už nieką.

Ir išėjo.

„Tikiuosi, pliumptelėsi ledo tižėn“, — suniurnėjo Liuteris pats sau. Jis siuto ir piktai bambėjo. Atsuko šilto oro pūstuvus į grindis, kad atitirptų kojos, paskui ėmė stebėti didžiuosius žmones, užeinančius ir išeinančius iš užkandinės, palikusius mašinas už kelių gatvių.

„Kaip būtų puiku, jei pavyktų išvengti Kalėdų“, — mąstė jis. Spragteli pirštais — ir jau sausio antroji. Nei eglutės, nei parduotuvių, nei beprasmių dovanų, nei arbatpinigių, nei griozdinimosi ir vyniojamojo popieriaus, nei eismo ir minių, nei vaisinių sausainių, nei likerių su kumpiais, kurių niekam nereikia, nei „Rudolfo“ su „Besmegeniu“, nei vakaronės darbe, nei pinigų švaistymo. Susidarė ilgas sąrašas. Jis užsikniaubė ant vairo, dabar jau šypsodamasis, laukdamas, kol kojas pasieks šiluma, ir maloniai svajodamas, kaip nuo viso to paspruks.

Nors ji sugrįžo su nedideliu rudu maišeliu, kurį numetė šalia jo — pakankamai atsargiai, kad nesulaužytų šokolado, bet vis dėlto aiškiai siekdama parodyti pastarąjį suradus, ogi jis — to nesugebėjęs.

— Kaip visiems žinoma, reikia paklausti, — dygiai ištarė ji truktelėjusi ant peties saugos diržą.

— Keistas prekiavimo būdas, — mintyse peržvelgdamas įvykius ištarė Liuteris. — Paslėpk pas mėsininką, padėk mažai, ir žmonės puls reikalauti. Esu įsitikinęs, kad ir kaina didesnė, kai gauni paslėptojo.

— Oi, nutilk, Liuterį.

— Tavo kojos šlapios?

— Ne. O tavo?

— Ne.

— Tai kodėl klausi?

— Šiaip pasiteiravau.

— Kaip manai, ar jai viskas bus gerai?

— Ji lėktuve. Juk ką tik su ja kalbėjai.

— Turiu omeny, kai nusileis, ten, tose džiunglėse?

— Liaukis nerimavusi, gerai? Taikos korpusas nesiųs jos į pavojingas vietas.

— Nebus taip, kaip visada.

— Ko?

— Kalėdų.

„Tikrai nebus“, — Liuteris kone ištarė garsiai. Keista, bet sukiodamasis tarp mašinų jis jau šypsojosi. II

Maloniai susišildęs ir kojas įsinėręs į storą vilną, Liuteris kaipmat užmigo, o prabudo dar staigiau. Nora klaidžiojo po kambarius. Vonioje ji leido vandenį ir spragsėjo šviestuvų jungiklius, paskui nuėjo į virtuvę, kur užsiplikė žolelių arbatos, vėliau Liuteris išgirdo ją nulipant į Bleiros kambarį, kur ji, be abejo, spoksojo į sienas ir šniurkščiojo pralėkusių metų. Paskui Nora sugrįžo lovon, vartėsi ir traukiojo antklodę iš paskutiniųjų stengdamasi prižadinti ir jį. Ji norėjo išgirsti savo mintims pritarimą. Norėjo, kad Liuteris užtikrintų, jog Bleira saugi, jai negresia Peru džiunglių siaubai.

Tačiau Liuteris gulėjo sustingęs, nekrustelėdamas nė sąnarėlio, kvėpuodamas kuo giliau, nes jei tik pokalbis prasidėtų, tai tęstųsi valandų valandas. Apsimetė knarkiąs, ir tai ją nuramino.

Ji nuščiuvo po vienuoliktos. Liuteris kone paklaiko, kojos jam degte degė. Kai jau visiškai įsitikino, kad ji užmigusi, spruko iš lovos, nusitraukė storąsias kojines, trenkė jas į kampą ir ant pirštų galiukų per koridorių nuslinko į virtuvę stiklinės vandens. Paskui — puodelio bekofeinės kavos.

Po valandos jis sėdėjo savo biure, pusrūsyje, prie atverstų bylų kompiuteriui dūzgiant, spausdintuvui leidžiant lenteles, — įrodymų ieškantis tardytojas. Liuterio profesija — mokesčių finansininkas, todėl jo sąskaitos buvo kuo kruopščiausiai surašytos. Įrodymų surinko visą krūvą, ir miegai išsilakstė.

Prieš metus Liuterio Krenko šeima Kalėdoms išleido 6100 dolerių — 6100 dolerių! — 6100 dolerių vėrinių blizgučiams, lemputėms, gėlėms, naujam Kalėdų Seneliui, kanadinei eglutei; 6100 dolerių! — kumpiams, kalakutams, pekano riešutams, sūriams ir sausainiams, kurių niekas nevalgė; 6100 dolerių! — visokiam vynui, likeriui ir cigarams bendradarbiams iš biuro; 6100 dolerių! — tai ir vaisiniams sausainiams gaisrininkų ir gelbėjimo brigadai, ir kalendorius policininkų sąjungai; 6100 dolerių! — į šią sumą įeina Liuterio kašmyro megztinis, kurio jis slapčia nekentė, sportinis švarkas, kurį buvo apsivilkęs gal keletą kartų, ir stručio odos piniginė, kuri buvo gan brangi, visiškai bjauri ir, atvirai kalbant, nebuvo maloni pačiupinėti. Noros suknelei, kurią ji apsivilko per firmos kalėdinę vakarienę, kašmyro megztukui, kurio nebeteko matyti nuo tada, kai jinai jį išpakavo, ir jos mėgstamai dailininko kaklaskarei — 6100 dolerių. Bleirai — vis tie 6100 dolerių! — paltui, pirštinėms ir batams, ausinukui, kad klausytųsi bėgiodama ristele ir, žinoma, paties paskutinio modelio, rinkoje mažiausiam mobiliajam telefonui; 6100 dolerių! — menkesnėms dovanėlėms saujai tolimesnių giminaičių, daugiausia iš Noros pusės — 6100 dolerių! — Kalėdų atvirukams iš kanceliarinių prekių parduotuvės už trijų durų nuo Čipo, prekybiniame rajone, kur visos kainos — dvigubos; 6100 dolerių! — vakaronei, kasmetinei prieškalėdinei puotai Krenkų namuose.

Ir kas iš viso to liko? Gal koks vienas ar du naudingi daikčiukai, bet ne daugiau — iš 6100 dolerių!

Su didžiuliu palengvėjimu Liuteris suskaičiavo nuostolius, lyg dėl jų būtų kaltas kažkas kitas. Įrodymai labai gražiai derinosi, ir byla atrodė visai aiški.

Galop ties labdaros skaičiais jis kiek padvejojo. Dovanos bažnyčiai, žaislų kampanijai, benamių pastogei ir maisto bankui. Tačiau prabėgęs mintimis dosnumo akcijas, jis vėl grįžo prie baisios išvados — 6100 dolerių Kalėdoms.

„Devyni procentai gryno mano uždarbio“, — negalėdamas patikėti tarė jis. — „Šeši tūkstančiai šimtas. Grynais. Visi šeši šimtai neapmokestinamųjų“.

Susinervinęs pasielgė kaip retai kada elgdavosi — išsitraukė iš stalčiaus butelį konjako ir truktelėjo kelis kartus.

Išmiegojo nuo trijų iki šešių, ir dušas sugrąžino jam jėgas. Nora nerimo dėl kavos ir avižinės košės, bet Liuteris visko atsisakė. Jis perskaitė laikraštį, pasijuokė iš komiksų, porą sykių ją patikino, kad Bleira iš tiesų linksminasi, paskui pabučiavo ją ir išbėgo į biurą: užsiėmęs žmogus — tvarkyti reikalų.

Kelionių agentūra buvo įsikūrusi Liuterio pastato atriume. Pro ją jis praeidavo bent keliskart per dieną, retai tepažvelgdavo į vitrinoje šviečiančius paplūdimius, kalnus, jachtas ir piramides. Tai buvo skirta laimingiesiems, galintiems pakeliauti. Liuteris niekuomet nebuvo ten užėjęs, iš tikrųjų niekuomet nebuvo net susimąstęs apie tai. Atostogas — penkias dienas — jie praleisdavo prie jūros, draugo nuomojamame name, ir dar džiaugėsi tai išgali su tokiais jo darbo mastais.

Tuoj po dešimtos jis vogčiomis paspruko iš darbo. Nulipo laiptais, kad niekam nieko nereikėtų aiškinti, ir šovė pro Regency Travel agentūros duris. Jo laukė Bifė.

Bifė plaukuose segėjo didelę gėlę, veidas blizgėjo variniu, vaškiniu įdegiu, visa ji atrodė taip, lyg būtų čia valandžiukei užbėgusi per deginimosi paplūdimyje pertrauką. Nuo mielos šypsenos Liuteris sustingo lyg įbestas, o nuo pirmųjų žodžių visai apstulbo.

— Jums reikia kruizo, — ištarė ji.

— Iš kur jūs žinote? — vargais negalais sumurmėjo jis.

Bifė pačiupo jį už rankos, vis kratė, vedė prie ilgo stalo, pasodino iš vienos pusės jį, o pati įsitaisė iš kitos. Ilgos bronzinės kojos, pastebėjo Liuteris. Paplūdimio kojos.

— Gruodis — geriausias metų laikas kruizui, — pradėjo ji, ir Liuteris jau buvo nuginkluotas. Srautu pasipylė lankstinukai. Ji lankstė ir dėjo juos ant stalo prieš užsisvajojusias jo akis.

— Dirbate šiame pastate? — pasiteiravo ji po truputį kreipdama kalbą pinigų link.

— Vilis ir Bekas, šeštame aukšte, — atsakė Liuteris, neatitraukdamas akių nuo plaukiojančių rūmų, begalinių paplūdimių.

— Užstatas ir laidavimas? — paklausė ji.

Liuteris mažumėlę krūptelėjo.

— Ne. Mokesčių inspekcija.

— Atleiskite, — ištarė ji grauždamasi dėl apsirikimo. Išblyškęs, tamsiais ratilais paakiuose, aklinai užsagstyta standartine mėlyna Oksfordo eilute su prasta gimnazisto kaklaraiščio imitacija. Turėjo greičiau susivokti. Na, gerai. Ji paėmė dar blizgesnių lankstinukų.

— Nemanau, kad dažnai susilauktume klientų iš jūsų firmos.

— Mes ne kažin kaip leidžiame atostogas. Darbo iki kaklo. Man patinka štai šitas.

— Puikus pasirinkimas.

Jie sutarė dėl Islandijos princesės, naujintėlaičio jūrų giganto, galinčio priimti tris tūkstančius keleivių, turinčio keturis baseinus, tris kazino, maitinimas — kiaurą parą, aštuoni sustojimai Karibų jūroje, — paslaugų sąrašas vis tęsėsi ir tęsėsi. Liuteris išėjo su krūva lankstinukų ir nulėkė į savo biurą šeštajame aukšte.

Pasalą suplanavo rūpestingai. Pirma, užsibuvo darbe, ir tai nebuvo neįprasta: ruošti sceną vakaro įvykiams. Dėl oro jam pasisekė, nes jis vis dar buvo baisus. Sunkoka įsijausti į metų laiką, kai dangus pritvinkęs ir pilkas. Ir daug lengviau svajoti apie dešimt ištaigingų dienelių saulėkaitoje.

Jis būtinai šliūkštelėsiąs žibalo į ugnį, jeigu Nora liautųsi nerimavusi dėl Bleiros. Paprasčiausiai paminėtų kokią siaubingesnę naujieną apie naują virusą arba kokio Kolumbijos kaimelio skerdynes — jinai tikrai pasiduotų jaukui. Reikia išlaikyti jos mintis kuo toliau nuo Kalėdų džiaugsmų. Juk nebus taip, kaip visada, kai Bleiros nėra?..

Kodėl gi šiemet nepadarius pertraukos? Pasislėpkime. Pabėkime. Suteikime sau malonumo.

Žinoma, Nora mintimis lakstė po džiungles. Ji suspaudė jį glėbyje, nusišypsojo ir pamėgino nuslėpti faktą, kad buvo verkusi. Diena jai praėjusi pakenčiamai. Ji atlaikiusi ponių pietus ir porą valandų praleidusi vaikų klinikoje — tai buvo jos sunkaus savanoriško tvarkaraščio dalis.

Kol ji šildė makaronus, jis kyštelėjo į kompaktinių plokštelių leistuvą regį, bet nenuspaudė mygtuko. Lemiamas dalykas — išlaukti.

Jie paplepėjo apie Bleirą ir, vakarienei dar pernelyg neįsibėgėjus, Nora vienu smūgiu atvėrė vartus:

— Šitos Kalėdos taip skirsis nuo visų kitų, ar ne, Liuterį?

— Taip, tikrai, — liūdnai ištarė jis sunkiai rydamas kąsnį. — Niekas nebus kaip visada.

— Pirmąkart per dvidešimt trejus metus jos nebus čia.

— Tai net gali sukelti depresiją. Juk žinai, per Kalėdas daug ką ji apima, — Liuteris greitai nurijo, ir šakutė jo rankoje nurimo.

— Norėčiau tiesiog viską pamiršti, — tarė ji paskutinius žodžius tiesiog sušnabždėdama.

Liuteris padelsė ir nutaisė geraširdiškai valiūkišką išraišką.

— Kas yra? — paklausė ji.

— Nagi!!! — dramatiškai pradėjo jis pastūmęs lėkštę. — Kad jau pati taip pasakei. Noriu apie kai ką su tavimi pasišnekėti.

— Pabaik makaronus.

— Man jau gana, — pareiškė jis pašokdamas. Portfelis stovėjo vos už kelių žingsnių, ir jis puolė prie jo.

— Liuteri, ką tu darai?

— Tvirtai įsikibk.

Jis stovėjo kitapus stalo abiejose rankose laikydamas popierius.

— Štai kokia mano mintis, — išdidžiai pasakė. — Tikrai puiki.

— Kodėl gi man neramu?..

Liureris išskleidė išlaidų lentelę ir ėmė baksnoti pirštu.

— Štai čia, brangioji, surašyta, ką darėme pernai per Kalėdas. Kalėdoms išleidome šešis tūkstančius šimtą dolerių. Šešis tūkstančius šimtą.

— Pirmąkart girdžiu.

— Ir tiek naudos iš jų. Didžiuma — kaip į ugnį. Iššvaistyta. Ir tai dar neatsižvelgus į mano laiką, tavo laiką, važinėjimą, stresą, nerimą, barnius, žodžiavimąsi, nemigą — į visus tuos „stebuklus“, kuriais pripildome savo šventes.

— Kur suki?

— Ačiū, kad paklausei, — Liuteris numetė lenteles ir mikliai tarsi burtininkas pateikė žmonai Islandijos princesę. Stalą nuklojo lankstinukai. — Kur suku, brangioji? Į Karibus. Dešimt visiškos prabangos dienų Islandijos princesėje, įspūdingiausiame pasaulyje kruiziniame laive. Bahamai, Jamaika, Grand Kaimanas. Oi, luktelėk minutėlę.

Liuteris puolė į miegamąjį, spustelėjo grotuvo mygtuką, luktelėjo pirmųjų gaidų, pareguliavo garsą, paskui parlėkė į virtuvę, kur Nora nagrinėjo lankstinukus.

— Kas čia? — paklausė ji.

— Regis, tokių dalykų tenai klausoma. Na, bet nesvarbu. Kuo aš baigiau?

— Tu ieškojai ramybės salose.

— Taip taip, panardysim po Grand Kaimaną, banglentėmis paplaukiosime Jamaikoje, pagulinėsime paplūdimiuose. Dešimt dienų, Nora, dešimt pasakiškų dienų.

— Man reikės truputį numesti svorio.

— Abu imsimės dietos. Ką sakai?

— O kokia čia gudrybė?

— Visa gudrybė — labai paprasta. Nešvęsime Kalėdų. Sutaupysime pinigų, vieną sykį paskirsime juos sau patiems. Nė skatiko maistui, kurio nevalgysime, ar drabužiams, kurių nedėvėsime, nei dovanoms, kurių niekam nereikia. Anei centuko. Boikotas, Nora, visiškas boikotas Kalėdoms.

— Skamba siaubingai.

— Ne — nuostabiai. Ir tai — tik šiemet. Padarykime pertrauką. Bleiros nėra. Ji grįš kitąmet, ir galėsime vėl pulti į Kalėdų sūkurį, jei tik tu to panorėsi. Nagi, Nora, būk gera. Kalėdų nebus, sutaupysime pinigų ir puikiai praleisime dešimt dienų Karibuose.

— Kiek tai kainuos?

— Tris tūkstančius žalių.

— Sutaupysime?

— Be abejonės.

— Kada išvykstame?

— Didžiąją dieną, per pačias Kalėdas.

Jie ilgai ilgai žiūrėjo vienas į kitą.

Sandora buvo baigta lovoje, — televizorius įjungtas, bet pritildytas, po lovą išmėtyti žurnalai — nė vienas nesklaidytas, lankstinukai, ranka pasiekiami nuo naktinio stalelio... Liuterio akys lakstė po laikraštį apie finansus, bet jis beveik nieko nematė. Nora laikė knygą, bet puslapių nevartė.

Sandoriui sutrukdė jų kasmetinė labdara. Nora paprasčiausiai nesutiko jos atsisakyti, pripažinti, kad to nebus, kaip Liuteris sakęs. Nenorom ji sutiko nepirkti jokių dovanų. Apsiverkė ir nuo minties, kad nebus eglutės, nors Liuteris negailestingai priminė, kaip jie per kiekvienas Kalėdas rėkdavo vienas ant kito puošdami tą prakeiktą medgalį. O ant stogo nebus senio besmegenio? Tačiau ant visų kitų namų šitoje gatvėje bus? O tai jau kėlė viešo išjuokimo pavojų. Ar jų kiti neniekins, kad jie atmeta Kalėdas?

Na, ir kas, vis kartojo Liuteris. Draugai ir kaimynai iš pradžių gali nepritarti, tačiau slapta jie degs iš pavydo. Dešimt dienų Karibuose, Nora, — vis kartojo jis. Juk draugai ir kaimynai nesijuoks kasdami sniegą čia? Jokių patyčių iš stebėtojų, kai deginsimės saulėje, o jie pus kalakutą su padažu. Kas gi šaipysis, kai grįšime liekni, įdegę ir nė kiek nebiją lįsti į pašto dėžutę.

Nora retai tematydavo jį tokį ryžtingą. Jis vieną po kito sumušė visus jos prieštaravimus, vieną po kito, kol neliko nieko, tik labdaros aukos.

— Taip ir leisi tiems šlykštiems šešiems šimtams žalių stoti skersai kelio į Karibus? — didžiai sarkastiškai tarė Liuteris.

— Ne, tai tu taip darai, — šaltakraujiškai atsakė ji.

Taip jie ir išsiskirstė kiekvienas į savo kampą ir bandė skaityti.

Tačiau po įtemptos, tylios valandos Liuteris nusispardė antklodę, nusitraukė vilnones kojines ir pasakė:

— Gerai, pervesime tiek pat aukų kaip pernai, ir nė cento daugiau.

Ji nusviedė savo knygiūkštę ir puolė jam ant kaklo. Jie apsikabino, pasibučiavo, ir ji pasiėmė lankstinukus. III

Nors viską parengė Liuteris, pirmasis išbandymas teko Norai. Antradienį — skambutis: tai buvo dygokas vyriškis, Obis, dėl kurio ji pernelyg nesuko sau galvos, — kvailai pavadintos pompastiškos parduotuvikės Moliūgo sėkla (kainos ten — absurdiškos) savininkas.

Po privalomojo pasisveikinimo Obis iškart griebė jautį už ragų:

— Truputį neramu dėl jūsų kalėdinių atvirukų, ponia Krenk, — pasakė jis stengdamasis atrodyti itin susirūpinęs.

— Kodėl jums neramu? — pasiteiravo Nora. Jai visai nepatiko būti ujamai irzlaus prekiautojo, kuris vargu ar tartų jai bent žodelį per visus likusius metus.

— Na, jūs gi visada išsirenkate gražiausius atvirukus, ponia Krenk, ir mums jau dabar reikia juos užsakyti, — jis prastai temokėjo meilintis: kiekviena klientė išgirsdavo tą patį.

Pasak Liuterio audito, Moliūgo sėkla iš Krenkų už atvirukus per praeitas Kalėdas gavo 318 dolerių, ir šią akimirką tai tikrai atrodė kiek ekstravagantiška. Nors tai ir nebuvo pagrindinės išlaidos — bet kas iš jų? Liuteris griežtai atsisakė tuos atvirukus užrašinėti ir paskui antspauduoti, ir kiekvienąsyk užliedavo karštis vos tik Nora pasiteiraudavo, ar į sąrašus nereikėtų įtraukti to ar ano, o gal tą arba šitą išbraukti. Jis net žvilgtelėti nesiteikė nė į vieną iš gautųjų atvirukų, ir Nora pati turėjo prisipažinti, kad juos gauti — vis mažiau džiaugsmo.

Taigi ji išsitiesė ir pasakė:

— Šiemet atvirukų neužsisakysime, — ji kone išgirdo Liuterio katutes.

— Kaip jūs pasakėte?

— Girdėjote.

— Ar galėčiau paklausti kodėl?

— Žinoma, ne.

Čia jau Obis nebeturėjo ko pasakyti. Jis kažką suburbėjo ir padėjo ragelį, ir akimirką Norą užliejo pasididžiavimo banga. Nors suvirpėjo pamąsčiusi, kokių dar gali kilti klausimų. Jos sesuo, jų pastoriaus žmona, draugai iš raštingumo valdybos, teta iš tolimojo kaimo — visi klaus to paties: kas gi nutiko jų kalėdiniams atvirukams?

Pasiklydo pašte? Vėluoja?

Ne. Ji jiems pasakys tiesą. Šiemet Kalėdų nebus — Bleira išvažiavo, o mes vykstame į kruizą. O jeigu taip trūksta jums tų atvirukų, tai kitąmet atsiųsiu po du.

Atsipeikėjusi, prisipylusi dar vieną puodelį kavos, Nora pagalvojo, kiek žmonių iš jos sąrašo bent pastebės, kad atviruko negavo. Kasmet jai atsiųsdavo keletą dešimčių — nereikšmingas skaičius, turėjo sutikti — ir ji tikrai nesirūpino išsiaiškinti, kas pasivargino parašyti, o kas ne. Ir iš tiesų kas gi pačiame Kalėdų sūkuryje turės laiko krimstis dėl kažkokio neatėjusio gražaus popieriuko?

Tada iškilo dar vienas Liuterio mėgstamas paniurzgėjimų objektas — slaptosios atsargos. Nora papildomai prisipirkdavo atvirukų, kad netikėtai iš ko nors gavusi, akimirksniu galėtų atsakyti. Kasmet jie sulaukdavo dviejų trijų pasveikinimų iš visiškai nepažįstamų žmonių ir dar keletą iš tų, kurie anksčiau nebuvo siuntę, ir tada per dvidešimt keturias valandas ji atsakydama „trenkdavo“ šventinį Krenkų sveikinimą, kaip visada su standartiniu ranka rašytu linkėjimu „Džiaugsmo ir ramybės jums!“.

Žinoma, tai kvaila.

Ji nusprendė, kad tikrai nepasiges to kalėdinių atvirukų ritualo. Nepasigestų nuobodžių brūkštelėjimų po kelis žodžius ir kokio šimto ar daugiau vokų adresavimo ranka, jų antspaudavimo, siuntimo ir dargi jaudinimosi dėl tų, kuriems galbūt pamiršo išsiųsti. Nepasiges krūvos, papildančios kasdienį paštą, paskubom plėšiamų vokų ir standartinių pasveikinimų nuo lygiai taip pat kaip ir ji skubėjusių žmonių.

Išsivadavusi iš kalėdinių atvirukų, Nora paskambino Liuteriui truputį pasiguosti. Tas sėdėjo prie savo stalo. Ji perpasakojo sceną su Obiu.

— Kirminas, — suburbėjo Liuteris.

— Sveikinu, — pasakė jai baigus pasakoti.

— Visai nebuvo sunku, — karštai prisipažino ji.

— Aš tik mąstau apie tuos visus mūsų laukiančius paplūdimius.

— Ką valgei? — pasiteiravo ji.

— Nieko. Vis dar neviršijau trijų šimtų kalorijų.

— Ir aš.

Jai padėjus ragelį, Liuteris grįžo prie pradėto darbo. Nekrimto jis tų visų skaičių ir nesikuitė po inspekcijos registrus kaip paprastai, o kūrė laišką kolegoms. Pirmąjį Kalėdų laišką. Jame jis rūpestingai ir apsukriai aiškinosi biurui, kodėl nedalyvaus švenčių ritualuose, ir kad labai džiaugtųsi, jei būtų paliktas ramybėje. Nepirks jokių dovanų ir iš nieko neims. Tačiau vis tiek jums ačiū. Neateis iškilmingųjų firmos Kalėdų pietų ir nedalyvaus masiniame nusigėrime, kurį visi vadino firmos vakarone. Visai nenorėjo konjako ir kumpio, kurį tam tikri klientai kasmet atnešdavo visiems didiesiems šulams. Nebuvo piktas ir nesiruošė kiekvienam, palinkėjusiam linksmų Kalėdų, šaukti: „Melagi tu!“

Paprasčiausiai Kalėdų jam — nebus. O vietoj viso to — kruizas.

Didžiumą ramaus savo ryto Liuteris praleido prie laiško ir pats surinko jį kompiuteriu. Padės po egzempliorių ant kiekvieno Vilto ir Beko firmos darbo stalo.

Visu rimtumu jų planas atsisuko prieš juos jau kitą dieną, tuoj po vakarienės. Visiškai įmanoma džiaugtis Kalėdomis be atvirukų, be pobūvių ir vakaronių, be niekam nereikalingų dovanų, be daugybės tų daiktų, kuriais kažkodėl reikia užversti Kristaus gimimo dieną. Tačiau kaip žmogus galėtų išgyventi šias šventes be eglutės?

Išvenk eglutės, ir — Liuteris žinojo — pergalė tavo rankose.

Jie tvarkė stalą, nors ne kažin kas čia tvarkytis. Kepta višta, varškė — ir visas tvarkymasis, o sutilindžiavus durų skambučiui Liuteris tebebuvo alkanas.

— Aš pažiūrėsiu, — pasakė jis.

Pro svetainės langą jis pastebėjo gatvėje stovintį automobilį su priekaba ir akimirksniu suprato, kad artimiausios penkiolika minučių malonios nebus. Atidarė duris, ir jį sutiko trys plačiai besišypsą veidai — du berniūkščiai, nuo galvos iki kojų pasipuošę skautų uniformom, o už jų — ponas Skenlonas, nuolatinis skautų vadas, gyvenąs pašonėj. Tas irgi uniformuotas.

— Labas vakaras, — Liuteris pasisveikino su vaikais.

— Sveiki, pone Krenkai. Aš — Rendis Boganas, — pasakė aukštesnysis. — Vėl šiemet pardavinėjame Kalėdų eglutes.

— Pasiimkite iš priekabos, kuri patiks, — tarė žemesnysis.

— Pernai ėmėte sidabrinę, — pasakė ponas Skenlonas.

Liuteris metė žvilgsnį už jų į baisiai ilgą žemadugnę priekabą, kupinai prikrautą eglučių dviem eilėm. Nedidukė skautų armija spėriai traukė jas iš mašinos ir paskubom nešė Liuterio kaimynams.

— Kiek? — paklausė Liuteris.

— Devyniasdešimt dolerių, — atsakė Rendis. — Turėjome šiek tiek pabranginti, nes ir mūsų tiekėjas pakėlė kainą.

„Pernai buvo aštuoniasdešimt“, — buvo Liuteriui beišsprūstą, bet jis prikando liežuvį.

Iš nežinia kur atsirado Nora ir staiga padėjo smakrą jam ant peties.

— Kokie mieli, — sušnibždėjo ji.

„Medeliai ar berniukai?“, — vos nepaklausė Liuteris. Kodėl gi ji negalėjo pabūti virtuvėje ir leisti jam pačiam įveikti šią nelaimę?

Plačiai, bet dirbtinai išsišiepęs Liuteris pasakė:

— Atleiskite, bet šiemet mes nepirksime eglutės.

Veidai sutriko, susirūpino, nuliūdo. Virš peties pasigirdo dejonė skausmui pervėrus Norą. Žiūrėdamas į berniukus, žmonai, tikrąja to žodžio prasme, kvėpuojant į sprandą, Liuteris Krenkas suprato, kad išmušė lemtingoji valanda. Čia suklupsi, ir viskas subyrės. Nusipirksi eglutę, paskui ją puoši, tada suprasi, kad eglutė be dovanėlių krūvos — tikrai nekoks vaizdas.

„Laikykis, seni“, — subarė Liuteris pats save, o žmona kaip tik tuo momentu sušnibždėjo: „Ach, brangusis“.

„Ša“, — sušnypštė jis lūpų krašteliu.

Berniukai spoksojo į poną Krenką taip, tarsi jis iš jų kišenės būtų išplėšęs paskutinius centus.

— Atsiprašome, kad turėjome pakelti kainą, — liūdnai pasakė Rendis.

— Nuo kiekvieno medelio uždirbame mažiau nei pernai, — į pagalbą atėjo ponas Skenlonas.

— Ne dėl kainos, berniukai, — dar sykį neva nusišypsojęs pasakė Liuteris. — Šiemet Kalėdų nešvenčiame. Išvažiuojame. Todėl eglutės nereikia. Bet vis tiek ačiū.

Berniukai nudelbė akis sau į batus, kaip kad daro nuskriausti vaikai, o ponui Skenlonui, rodos, plyšo širdis. Nora išleido dar vieną gailią dejonę, ir Liuterį, jau kone supanikavusį, aplankė geniali mintis.

— Juk jūs, berniukai, kasmet važiuojate į Vakarus, į kažkokią didžiulę stovyklą? Į Niu Mechiką rugpjūtį, lyg ir teisingai prisimenu iš skrajutės?

Buvo užklupti netikėtai, bet visi trys lėtai linktelėjo.

— Gerai, tai štai koks reikalas. Dabar už medelį nemokėsiu, bet jūs, vyručiai, ateikite vasarą, ir jums duosiu šimtą žalių šiai kelionei, gerai?

Rendis Boganas šiaip taip išspaudė „Ačiū“, bet tik dėl to, kad jautėsi įpareigotas. Staiga jiems kilo noras sprukti.

Liuteris lėtai uždarė duris jiems prieš nosis, paskui luktelėjo. Jie akimirką ar dvi pastovėjo ant laiptelių, paskui nuėjo keliuku vis žvilgčiodami per petį.

Pasiekę mašiną, papasakojo keistąsias naujienas dar vienam suaugusiajam. Tai išgirdo ir kiti, ir po ilgo kuitimosi aplink priekabą mašina pajudėjo, bet stabtelėjo, nes skautai ir jų vadas stoviniavo susibūrę Krenkų keliuko gale ir spoksojo į jų namą, lyg ten, ant stogo, būtų nusileidę ateiviai.

Liuteris susirietęs prislinko ir iškišo nosį pasižvalgyti pro svetainės užuolaidų plyšį.

— Ką jie daro? — jam už nugaros sukuždėjo Nora, irgi susilenkusi.

— Manau, tik spokso.

— Gal mums vis dėlto reikėjo nupirkti eglutę?

— Ne.

— Juk nebūtina jos pastatyti.

— Patylėk.

— Būtume palaikę savo kieme.

— Liaukis, Nora. Ko tu šnabždi? Čia juk mūsų namai.

— Tu dėl to paties slapstaisi už užuolaidų.

Jis išsitiesė ir užtraukė užuolaidas. Skautai išvažiavo pamažėliais slinkdami gatve ir dalydami Hemloko gatvei eglutes.

Liuteris pakūrė ugnį ir pusiausėda įsitaisė krėsle pasiskaitinėti apie mokesčius. Buvo vienas, nes Nora užsiraukė — trumpalaikiai burtai, kurie iki ryto išsisklaidys.

Jei išdrįso duoti atkirtį mažiesiems skautams, ko dar jam bijoti? Be abejo, ateis ir daugiau įkyruolių, ir tai viena iš priežasčių, dėl ko Liuteris nemėgo Kalėdų. Visi ką nors pardavinėjo, kėlė kainas, laukė arbatpinigių, magaryčių, dar kažko, ir dar, ir dar, ir dar... Jis vėl pasipiktino ir pasijuto gerai.

Po valandos Liuteris tyliai išėjo iš namų. Žingsniavo Hemloko gatvės šaligatviu eidamas nežinia kur. Salo, oras buvo lengvas. Už kelių žingsnių jis sustojo prie Bekerio pašto dėžutės ir žvilgtelėjo į netoliese esančios svetainės langą. Ten puošė eglutę, ir jis kone girdėjo barnius. Nedas Bekeris svyruodamas stengėsi išsilaikyti ant viršutinio sudedamų kopėčių laiptelio, kur kabino blizgučių vėrinius, o Džudė Beker stovėjo per žingsnį už nugaros ir niurgzdama nurodinėjo, kur ką dėti. Džudės motina, nenuspėjamo amžiaus stebuklas, dar siaubingesnis nei pati Džudė, taip pat buvo išlindusi iš apkasų. Ji pirštu rodė vargšui Nedui, kur ką kabinti, ir tie nurodymai aiškiai kirtosi su Džudės. „Kabink čia, kabink ten. Ant tos šakos, ne, ant tos. Ar nematai, koks ten plyšys? Kur tu, po galais, žiūri?“ Tuo metu Rokis Bekeris, dvidešimtmetė jų atžala, sėdėjo sau ant sofos su kažkokio gardumyno skardine, juokėsi iš jų ir kaišiojo savo trigrašį, o į jį, aišku, nė vienas nekreipė dėmesio. Tačiau tik jis vienintelis ir juokėsi.

Pamatęs sceną, Liuteris šyptelėjo. Tai patvirtino jo išmintingą sprendimą, leido didžiuotis, kaip paprasčiausiai išvengti visos tos košės.

Jis nužingsniavo pirmyn, išdidžiai traukdamas į plaučius vėsų orą, džiaugdamasis, kad pirmą sykį gyvenime pavyko išsisukti iš siaubą varančio eglutės puošimo ritualo. Dar už dviejų namų stabtelėjo pasižiūrėti, kaip aštuonių pėdų eglę atakuoja Fromejerių klanas. Ponas Fromejeris vedė turėdamas du vaikus. Ponia Fromejer į šią santuoką atsivedė tris savuosius, ir tada jie susilaukė dar vieno, iš viso jau šešto, o vyriausiam iš jų nebuvo nė dvylikos. Žaisliukus ir blizgučius kabinėjo ištisa orda. Kažkada, kažkurį gruodį, Liuteris buvo nugirdęs, kaip viena iš kaimynių pakomentavo, jog Fromejerių eglutė papuošta tiesiog siaubingai. Lyg jam tai būtų rūpėję.

Siaubinga tai ar ne, bet jiems aiškiai labai patiko tąsytis su tomis nusenusiomis dekoracijomis. Fromejeris dirbo mokslinį darbą universitete, sklido gandai, kad jo alga — 110 000 dolerių per metus, tačiau su šešiais vaikais ne kažin kaip galėjo imti ir pasipuikuoti. Jų medis po Naujųjų bus išmestas paskutinis.

Liuteris apsigręžė ir pasuko namų link. Pas Bekerius ant sofos jau gulėjo Nedas su ledo maišeliu ant peties, Džudė — palinkusi ir aiškių aiškiausiai jam rėžianti pamokslą. Kopėtėlės stovėjo kur stovėjusios, apžiūrinėjamos uošvienės. Nesvarbu, kodėl nukrito, neabejotina, kad visa kaltė bus suversta vargšeliui Nedui.

„Nuostabu, — pamanė Liuteris. — Dabar artimiausius keturis mėnesius turėsiu klausytis smulkmenų apie dar vieną negalavimą“. Tik pamanykite, Nedas Bekeris buvo nukritęs nuo kopėčių ir anksčiau, prieš kokius penkerius, gal šešerius metus. Trenkėsi į eglę ir viską nuvertė. Sudaužė kraitinius Džudės žaisliukus. Toji visus metus buvo užsiraukusi.

„Kažkoks išprotėjimas“, — pamintijo Liuteris. IV

Nora su dviem draugėm buvo okupavusios stalą savo mėgstamiausioje cukrainėje, buvusioje degalinėje, kur vis dar buvo pardavinėjamas ir benzinas, bet taip pat ir įvairių formų sumuštiniai su balta kava po tris žalius už puodelį. Kaip visada po pietų, ten net nebuvo kuo kvėpuoti, o ilgos eilės traukė dar daugiau žmonių.

Tai buvo dalykiniai pietūs. Kendė ir Merė taip pat buvo komiteto narės, turinčios prižiūrėti aukcioną meno muziejuje. Aplink daugumą kitų stalelių taip pat vargais negalais buvo susigrūdusios panašios labdaros poniutės.

Suskambo Noros mobilusis. Ji atsiprašė užmiršusi jį išjungti, tačiau Merė primygtinai reikalavo, kad ji atsilieptų. Po visą cukrainę skambėjo mobilieji.

Tai vėl Obis, ir iš pradžių jai buvo galvosūkis, iš kur šis bus gavęs jos numerį. Bet paskui prisiminė, kad dalija jį bet kam.

— Čia Obis iš Moliūgo sėklos, — paaiškino ji Kendei ir Merei taip ir jas susiedama su paskambinusiuoju. Jos be jokio susidomėjimo linktelėjo. Nekilo abejonių, kad visi pažįsta Obį iš Moliūgo sėklos. Jis užsikėlęs aukščiausias pasaulyje kainas, taigi jei perkiesi pas jį, gali jaustis viršesnis už bet ką, jei tai — kanceliarijos prekės.

— Užmiršome aptarti jūsų kvietimus į vakaronę, — pasakė Obis, ir Norai nudiegė širdį. Ji irgi buvo pamiršusi kvietimus ir aiškiai nenorėjo to aptarinėti girdint Merei ir Kendei.

— Ak, taip, — pasakė ji. Merė buvo įsitraukusi į pokalbį su savanore prie gretimojo stalelio, o Kendė akimis šaudė per minią cukrainėje žiūrėdama, ko čia trūksta.

— Mums nereikės nė jų, — pasakė Nora.

— Vakaronės nebus? — pasiteiravo Obis baisiai nustebęs.

— Taip, šiais metais vakaronės nebus.

— Na, aš...

— Ačiū už skambutį, Obi, — tyliai ir skubiai ištarė ji ir spustelėjo telefono mygtuką.

— Ko jums nereikės? — paklausė Merė, staiga nutraukusi kitą pokalbį ir įbedusi akis į Norą.

— Šiemet nebus vakaronės? — pasiteiravo Kendė, akimis kaip radarais prirakindama Norą. — Kas atsitiko?

„Sukąsk dantis, — perspėjo pati save Nora. — Prisimink paplūdimius, šiltą sūrų vandenį, dešimt rojaus dienų“.

— A, dėl viso to, — pasakė ji. — Šiemet vietoj Kalėdų plaukiame į kruizą. Bleira išvažiavo, juk žinote, ir mums reikia pertraukėlės.

Staiga cukrainė nuščiuvo, bent jau taip pasirodė Norai. Kendė ir Merė susiraukė svarstydamos šią žinią. Nora, ausyse skambant Liuterio žodžiams, tęsė ataką:

— Dešimt dienų Islandijos princesėje, prabangiame laineryje. Bahamai, Jamaika, Grand Kaimanas. Aš jau numečiau du svarus, — smagiai pasipūtusi pasakė ji.

— Nešvęsite Kalėdų? — netikėdama perklausė Merė.

— Taip, juk sakiau, — atsiliepė Nora. Merė staigiai pareikšdavo nuosprendį, ir Nora ilgainiui buvo išmokusi mikliai atsikirsti. Ji sustingo laukdama kandaus žodžio.

— Kaip galima šiaip sau imti ir nešvęsti Kalėdų? — paklausė Merė.

— Nekreipi į tai dėmesio, ir viskas, — atsakė Nora, lyg taip būtų galima viską paaiškinti.

— Skamba nuostabiai, — tarė Kendė.

— Tai ką mes darysime Kalėdų išvakarėse? — paklausė Merė.

— Ką nors sugalvosite, — atsiliepė Nora. — Bus kitų vakaronių.

— Bet tokios, kaip pas jus, nebus.

— Kokia tu miela.

— Kada išvykstate? — pasiteiravo Kendė, jau įsisvajojusi apie paplūdimius ir užmiršusi, kad laukia užgriūsiant vyro giminaičius.

— Per pačias Kalėdas. Po pietų.

„Keistas laikas išvykti“, — pamaniusi ji, kai Liuteris užsakė kruizą. „Brangusis, jei nešvenčiame Kalėdų, kodėl gi neišvykstame prieš kelias dienas? Nešvęsti Kūčių, kai esi namie? Juk taip išvengtume visos tos košės“. — „O ką, jei per Kūčias paskambins Bleira?“ — atsakęs jis. Be to, Bifė numušė kainą 399 doleriais vien dėl to, kad dvidešimt penktąją į kelionę išsiruošia labai mažai žmonių. Kad ir kaip būtų, viskas jau užsakyta, sumokėta, ir nieko nebepakeisi.

— Tai kodėl tada nepadarius vakaronės per Kūčias? — paklausė Merė jau gana griežtai, nes išsigando, ar tik ne pačiai reikės priimti svečius, o ne Krenkams.

— Nes mes nenorime, Mere. Mes darome pertrauką, supranti? Šiemet Kalėdų nešvęsime. Visiškai. Jokios eglutės, jokio kalakuto, jokių dovanų. Sutaupysime ir susimokėsime už kruizą. Ar supratai?

— Aš supratau, — pasakė Kendė. — Kaip norėčiau, kad ir Normanas sugalvotų ką nors panašiai. Bet jis nė nepasvajos, nes bijos pražiopsoti dvidešimt ar kiek ten tų kėglių partijų. Kaip tau pavydžiu, Nora.

Ir tada Merė suleido dantis į avokados sumuštinį. Kramtydama ji ėmė dairytis po cukrainę. Nora tiksliai žinojo, ką ta mano. Kam čia pirmam papasakojus? Krenkai nešvęs Kalėdų! Nerengs vakaronės! Nepuoš eglutės! Nieko nedarys, tik spaus pinigus, kad paskui galėtų mauti į kruizą.

Nora irgi valgė, bet žinojo dar ir tai, kad vos tik žengs pro duris, tuoj po cukrainę bus paleistos apkalbos ir iki vakarienės visi iki vieno jau žinos naujienas. „Ir ką?“ — pamanė ji. Tai buvo neišvengiama. Ir didelio čia daikto? Pusė bus Kendės stovyklos pusėje, visos degančios iš pavydo ir svajojančios drauge su Nora. Pusė liks su Mere, krūpčiodamos (ir kad visi matytų) vien jau nuo minties, kad galima paprasčiausiai nepasiruošti Kalėdoms, bet net ir šioje kritikų grupėje Nora įtarė būsiant slaptai trokštančių tokio kruizo.

Ir kam tai berūpės po trijų mėnesių?

Po kelių kąsnių jos nustūmė sumuštinius ir išsitraukė savo popierius. Apie Kalėdas daugiau nebebuvo tarta nė žodelio, bent jau Norai girdint. Važiuodama iš cukrainės, ji paskambino Liuteriui papasakoti naujienų apie pastarąją pergalę.

Liuteris laikėsi kaip uola. Jo sekretorė, tris kartus išsiskyrusi penkiasdešimtmetė, vardu Doksė, pašmaikštavo, kad teks pačiai nusipirkti pigių kvepalų, nes, jos manymu, Kalėdų Senelis šiemet neateis. Jis du kartus buvo išvadintas “spaudiku“, ir kaskart po tokio pravardžiavimo prapliupdavo garsaus juoko liūtis. „Kaip originalu“, — pamanė Liuteris.

Vėliau tą rytą į biurą pas Liuterį įgriuvo Jankas Slederis tarsi piktų klientų persekiojamas. Pirmiausia kyštelėjęs nosį jis uždarė duris, paskui atsisėdo.

— Tu genijus, seni, — pasakė kone pašnibždom. Jankas buvo amortizacijos1 specialistas, besibaidantis savo paties šešėlio, labai pamėgęs aštuoniolikos valandų darbo dienas, nes jo žmona buvo baisi rėksnė.

— Žinoma, — atsakė Liuteris.

— Vakar vakare grįžau namo, nuvariau žmoną į lovą ir tada padariau tą patį, ką ir tu. Sumečiau skaičius, peržiūrėjau banko ataskaitas, popierius ir išėjo beveik septyni gabalai. Kokie tavo nuostoliai?

— Kiek daugiau nei šeši tūkstančiai.

— Neįtikėtina, ir nė puvėko, į kurį pasižiūrėt bent būtų verta. Man bloga.

— Plauk į kruizą, — pasakė Liuteris puikiai žinodamas, kad Janko žmona niekada nepritartų tokiai kvailystei. Jai šventės prasidėdavo spalio pabaigoje ir tolygiai su pagreičiu įsibėgėdavo iki didžiojo sprogimo — dešimties valandų maratono Kalėdų dieną su keturiais karštaisiais patiekalais ir sausakimšais namais.

— Išplauk į kruizą, — sumurmėjo Jankas. — Blogiau nė nesugalvosi. Dešimčiai dienų lįsti į vieną geldą su Abigaile. Išmesčiau ją už borto.

„Ir niekas tavęs nekaltintų“, — pamanė Liuteris.

— Septyni tūkstančiai žalių, — pats sau pakartojo Jankas.

— Absurdas, ar ne? — tarė Liuteris, ir akimirką abu klerkai tylomis apgailėjo sunkiai uždirbtų pinigų švaistymą.

— Pirmąkart plauksi į kruizą? — paklausė Jankas.

— Taip.

— Aš dar niekada neplaukęs. Įdomu, ar būna tuose laivuose vienišių?

— Esu tikras — būna. Nėra tokio reikalavimo, kad turėtum pasiimti partnerį. Galvoji plaukti vienas, Jankai?

— Ne galvoju, Liuteri, svajoju, — jis nuplaukė mintimis tolyn, tuščiose akyse atsispindėjo vilties, linksmybių, džiaugsmo žiburėlis — šitokių Janko akių Liuteriui dar nebuvo tekę matyti. Jo šią akimirką kambaryje nebebuvo, mintys kaip pašėlusios lėkė per Karibų jūrą — taip nuostabiai išsivadavusiam nuo Abigailės kompanijos.

Liuteris sėdėjo tyliai, o kolega svajojo, tačiau netrukus tos svajonės ėmė truputį trikdyti. Laimė, suskambo telefonas ir Janką šiurkščiai grąžino į negailestingą amortizacijos lentelių ir barningos žmonos pasaulį. Jis pakilo ir, rodos, buvo beišeinąs netaręs nė žodžio. Tačiau prie durų ištarė:

— Tu, Liuteri, man — didvyriškumo pavyzdys.

Vikas Fromejeris gandus nugirdo iš pono Skenlono, skautų vadovo, ir žmonos dukterėčios, gyvenančios viename kambaryje su mergina, kuri pusę etato dirbo pas Obį Moliūgo sėkloje, taip pat universitete iš kolegos, kurio brolio mokesčius tvarkė kažkas iš Vilto ir Beko. Kadangi iš trijų skirtingų šaltinių, tai žinios, matyt, tikros. Krenkas galįs daryti ką įsigeidęs, tačiau tai nereiškia, kad Vikas ir kiti Hemloko gatvės kaimynai tai nuleis nemačiom.

Vikas buvo oficialiai nerinktas, bet realus Hemloko rajono vadas. Šilta vietelė universitete duodavo jam laiko kišti nosį ne į savo reikalus, o neribota energija stūmė nuolat organizuoti visokiausią veiklą gatvėje. Šeši vaikai jų namą pavertė neginčytina susibūrimų vieta, durys čia niekuomet neužsiverdavo, nuolat vyko visokie žaidimai. Dėl to pievelė atrodė apmindžiota, nors jis tuose gėlynuose tiek plušėdavo.

Tai Fromejeris išrinkdavo kandidatus į Hemloko pasibuvimus, kurie vykdavo jo kieme, taip pat — ir talkų įkaitus. Tai Fromejeris leisdavo peticijas eidamas ir belsdamas į kiekvienas duris, telkdamas jėgas prieš teritorijų jungimą ar dėl mokyklos labo, prieš naująją trasą kažin kur už daugelio mylių arba už naująją kanalizacijos sistemą. Tai Fromejeris skambindavo šiukšlių išvežimo stočiai, jei nebūdavo paimtos kaimyno šiukšlės, ir kadangi visko griebdavosi būtent Fromejeris, reikalai kaipmat būdavo išspręsti. Tik atsirasdavo koks valkataujantis šuo iš kokios nors kitos gatvės, Vikas Fromejeris pakeldavo ragelį, ir kaipmat prisistatydavo Gyvūnų kontrolė. Tik pasirodydavo koks valkataujantis vaikigalis, ilgaplaukis su tatuiruotėmis, įtartinai panašus į nusikaltėlį, ir ne be Fromejerio įsikišimo policija jau baksnodavo jį ir klausinėdavo visokių dalykų.

Hemloke buvo ligoninė, ir Fromejeriai suorganizavo ligonių lankymus, maisto nešimą ir net ligonių pasivaikščiojimus. Jei Hemloke kas mirdavo, jie imdavosi visus telkti dėl gėlių laidotuvėms ir palydos į kapines. Jei ko prireiktų, kaimynas būtų galėjęs skambinti Fromejeriams bet kuriuo paros metu.

Besmegeniai ant stogų buvo Viko mintis, nors jis tai buvo nužiūrėjęs Evanstono priemiestyje ir todėl negalėjo vienas pats tuo didžiuotis. Toks pats besmegenis ant kiekvieno stogo Hemloke, lygiai toks pats aštuonių pėdų „sniegius“ su paika šypsena, iš kurios kyšo pypkė — kukurūzų burbuolės kotas, ant galvos — juodas cilindras, per vidurį — stori rutuliai, visi tvieskia spiginančiu baltumu nuo dviejų šimtų vatų lemputės, įsuktos į ertmę kažkur ties besmegenio išeinamąja. Hemloko besmegeniai debiutavo prieš šešerius metus ir, reikia pasakyti, nepaprastai sėkmingai — dvidešimt vienas namas vienoje pusėje ir dvidešimt vienas kitoje, visa gatvė apstatyta dviem tiesiom kaip styga eilėm besmegenių — keturiasdešimt pėdų nuo žemės. Spalvota nuotrauka su žaviu pasakojimu viršelyje, brigados iš dviejų televizijų transliavo vaizdą tiesiogiai.

Kitais metais Stentono gatvė pietuose ir Ekermano gatvė šiaurėje pasipuošė atitinkamai šiaurės elniais ir sidabriniais varpeliais, o Parkų ir poilsio zonų komisija, ramiai paraginta Fromejerio, ėmė teikti prizus už kalėdines dekoracijas.

Prieš dvejus metus įvyko katastrofa — vėtra nubloškė daugumą besmegenių į gretimą aptvertą teritoriją. Vis dėlto Fromejeris subūrė kaimynus, ir pernai Hemloką puošė naujos, kiek žemesnės versijos besmegeniai. Nedalyvavo tik du namai.

Kasmet Fromejeris nuspręsdavo, kokią dieną kelti besmegenius, o išgirdęs gandus apie Krenkų kruizą, nusprendė imtis to nedelsdamas. Po vakarienės jis surašė trumpą laiškutį kaimynams — taip jis darydavo bent porą kartų per mėnesį — išspausdino keturiasdešimt vieną egzempliorių ir pasiuntė šešetą savo vaikų įteikti kiekvienam Hemloko gatvės namo savininkui. Laiške buvo rašoma: „Kaimyne, oras rytoj turi būti geras, puikus metas pažadint besmegenį — paskambink Marčiui, Džudei arba tiesiai man, jei reikia pagalbos. Vikas Fromejeris“.

Liuteris paėmė laiškutį iš besišypsančio vaiko.

— Kas ten? — iš virtuvės pasiteiravo Nora.

— Fromejeris.

— Dėl ko?

— Dėl besmegenio.

Ji lėtai įėjo į svetainę, kur Liuteris laikė popieriaus puselę tarsi šaukimą į teismą. Pasibaisėję pasižiūrėjo vienas į kitą, ir Liuteris lėtai lėtai ėmė purtyti galvą.

— Turėsi tai padaryti, — pasakė ji.

— Ne, aš nekelsiu, — labai tvirtai tarė jis, sulig kiekvienu žodžiu vis keldamas balsą. — Tikrai nekelsiu. Man Vikas Fromejeris nenurodinės Kalėdoms namą puošti!

— Juk tai tik besmegenis.

— Ne, tai žymiai daugiau.

— Kas?

— Tai pats principas, Nora. Negi nesupranti? Galime pamiršti Kalėdas, jei mes jau taip, po velniais, šauniai pasirinkome ir...

— Nesikeik, Liuteri.

— Ir niekas, net Vikas Fromejeris negali mūsų sustabdyti, — ir dar garsiau: — manęs niekas neprivers to daryti! — Jis viena ranka rodė į lubas, o su kita mojavo laiškeliu. Nora pasitraukė į virtuvę. V

Hemloko besmegenį sudaro keturios dalys: platus apvalus pagrindas, kiek mažesnis sniego kamuolys, užtupdytas ant pagrindo, paskui liemuo ir tada galva su veidu ir skrybėle. Kiekvieną dalį galima sudėjus įkišti į didesniąją, todėl jas laikyti visus kitus vienuolika mėnesių nekelia didesnės problemos. Sumokėję už savo besmegenį 82,99 dolerių be transportavimo, kiekvienas jį išpakuodavo labai rūpestingai.

Ir išpakuodavo labai džiaugdamiesi. Visą popietę didžiumoje Hemloko garažų būdavo matyti besmegenių rutuliai — nuo jų būdavo valomos dulkės ir patikrinamos visos detalės. Paskui tie rutuliai surenkami, pastatomi kaip tikras besmegenis, viena dalis ant kitos, kol pasiekia septynių pėdų aukštį, ir jau viskas būna paruošta kelti ant stogo.

Pastatyti ant stogo nebūdavo taip jau paprasta. Prireikdavo kopėčių, virvės ir kaimyno pagalbos. Pirmiausia persijuosus juosmenį virve reikėdavo nuvalyti stogą, paskui — užkelti besmegenį, kuris, pagamintas iš kieto plastiko, svėrė kokius keturiasdešimt svarų — ir kelti jį labai atsargiai, kad nesubraižytum į bitumines čerpes. Pasiekęs aukščiausią vietą, besmegenis brezentine juosta būdavo pririšamas prie kamino — taip buvo sumąstęs pats Vikas Fromejeris. Į vidurius besmegeniui įsukama dviejų šimtų vatų galingumo lempa, ir elektros ilgintuvas nuo stogo permetamas į kiemą.

Vesas Trogdonas buvo draudimo makleris. Jis, paskambinęs į darbą, pranešė sergąs, todėl galėjo pradžiuginti savo vaikus pirmas iškėlęs besmegenį. Jis su žmona Triše tuoj po priešpiečių nuplovė savo besmegenį, paskui, jai įdėmiai stebint, užsikabarojo ant stogo, vargo ir reguliavo, kol pagaliau užduotis buvo baigta. Iš keturiasdešimt pėdų aukščio Vesas apžvelgė visą Hemloką ir liko visai patenkintas savimi, nes jautėsi nurungęs visus, net ir Fromejerį.

Kol Trišė virė kakavą, Vesas ėmėsi traukti dėžes su lemputėmis iš rūsio ir vilkti iki keliuko, kur sudėjo jas ir patikrino grandinę. Niekas Hemloke per Kalėdas neprikabinėdavo daugiau lempučių nei Trogdonas. Jis lemputėmis išringiuodavo kiemą, apkarstydavo krūmus, išpeltakiuodavo medžius, apraštuodavo namą, išpuošdavo langus — pernai švietė keturiolika tūkstančių lempučių.

Fromejeris anksti parėjo iš darbo, kad galėtų prižiūrėti visą vyksmą Hemloke, ir liko gan patenkintas pamatęs veiklą jau prasidėjus. Akimirką krimstelėjo pavydas, kad Trogdonas jį nurungęs, bet koks pagaliau skirtumas? Juodu susivieniję ilgai plušėjo pas ponią Eleną Mulholand — malonią našlę, jau pradėjusią kepti šokoladinius pyragaičius. Akimirksniu jos besmegenis jau stovėjo iškeltas, pyragaičiai suryti, o ponai iškeliavo kitur siūlyti savo paslaugų. Prie jų prisidėjo vaikai, taip pat ir Spaikas Fromejeris, dvylikametis, paveldėjęs iš tėvo organizatoriaus ir bendruomenės aktyvisto dvasią, ir jie visi traukė nuo durų prie durų visą popietę iki vakaro skubėdami, kol sustabdė tamsa.

Pas Krenkus Spaikas nuspaudė durų skambutį, bet jokio atsako nesulaukė. Pono Krenko Lexuso nebuvo matyti, ir tai visai nebuvo keista penktą valandą po pietų. Tačiau ponios Krenk Audi stovėjo garaže — tikras ženklas, kad ji namie. Ir dieninės, ir naktinės užuolaidos užtrauktos. Taip ir nesulaukusi atsakymo, gauja nuturseno prie Bekerio, kur prie namo iš gatvės pusės Nedas plovė besmegenį, o nuo laiptelių nurodymus jam lojo uošvienė.

— Jie nueina, — miegamajame į telefoną sušnabždėjo Nora.

— Kodėl šnabždi? — susijaudinęs paklausė Liuteris.

— Nes nenoriu, kad jie mane išgirstų.

— Kas tie jie?

— Vikas Fromejeris, Vesas Trogdonas, kažkas panašus į Brikslių vaikiną iš kito gatvės galo, dar keli vaikai.

— Įprastinė banditų gauja, ką?

— Panašesni į gatvės chuliganus. Dabar jie pas Bekerį.

— Tepadeda jiems Dievas.

— Kur besmegenis? — paklausė ji.

— Ten, kur buvo visą laiką nuo pat sausio. Kodėl klausi?

— Ak, nežinau.

— Komiška, Nora. Dabar jau šnabždi, kai reikia kalbėti telefonu, užsirakinusi namie, nes kaimynai eina nuo durų prie durų, kad padėtų kitiems kaimynams iškelti kažkokius juokingus septynių pėdų aukščio plastikinius sniego senius, kurie, beje, neturi absoliučiai nieko bendra su Kalėdomis. Ar kada nors apie tai bent susimąstei, Nora?

— Ne.

— Mes balsavome už šiaurės elnius, prisimeni?

— Ne.

— Juokinga.

— Aš nejuokauju.

— Besmegeniui — metų pertrauka, sutariam? Atsakymas — ne.

Liuteris švelniai padėjo ragelį ir pabandė susikaupti darbui. Sutemus lėtai parvažiavo namo visą kelią sau kalbėdamas, jog kvaila jaudintis dėl tokių niekų, kaip besmegenio kėlimas ant stogo. Ir visą kelią galvojo apie Voltą Šylą.

— Nagi, Šylai, — murmėjo pats sau. — Neapvilk manęs.

Voltas Šylas buvo jo varžovas Hemloke, toks niurzga, gyvenantis tiesiai priešais, kitoje gatvės pusėje. Du vaikai ką tik baigę koledžą, žmona, kovojanti su krūties vėžiu, mįslingas darbas su belgų konglomeratu, pajamos, rodos, didesnės už vidutines Hemloke — tačiau nors ir daug turėjo, Šylas ir jo ponia vylėsi, jog kaimynai manys juos turint žymiai daugiau. Kai Liuteris įsitaisė Lexus‘ą, ir Šylui prisireikė tokio pat. Belingtonas įsirengė baseiną, ir Šylui atsirado staigus poreikis plaukioti savo kieme — daktaras liepęs. Sju Krop iš vakarinio galo susitvarkė virtuvę pagal dizainerių projektą — sklido gandai, kad suplojusi 8000 dolerių — ir Bevė Šyl po pusmečio išleido 9000 dolerių.

Kaip beviltiškos kulinarės, pasak išmanančių, Bevės valgiai po atnaujinimo pasidarė dar šiurpesni.

Tačiau jų pasipūtimą šaltai sustabdė prieš pusantrų metų nustatytas krūties vėžys. Šylus tai parklupdė nejuokais. Daugiau jau nebesistengė pirmauti prieš kaimynus. Daiktai tapo beverčiai. Ligą jie pasitiko ramiai ir oriai ir, kaip paprastai, Hemlokas juos parėmė tarsi šeima. Praėjus metams po pirmosios chemoterapijos, belgų konglomeratas persigrupavo. Kad ir koks buvo Volto darbas, dabar jo pareigos žemesnės.

Per praeitas Kalėdas Šylams rūpėjo kita, ne namus dekoruoti. Nekėlė besmegenio, eglutės kaip ir neturėjo, ant priekinio lango kabojo vos kelios lemputės, ir tai vos ne per vėlai susigriebus.

Dar prieš metus du namai Hemloke išsivertė be besmegenių — Šylų ir dar vienas vakariniame gale, kur gyveno pakistaniečių pora, kuri po trijų mėnesių išsikraustė. Namas buvo parduodamas, ir, tiesą sakant, Fromejeris ketino užsakyti dar vieną besmegenį, o per naktinį reidą — iškelti jį ir tenai.

— Nagi, Šylai, — murmėjo Liuteris važiuodamas gatvėmis, — tik netrauk besmegenio iš rūsio.

Mintis dėl besmegenių atrodė labai šauni prieš šešerius metus, kai tik Fromejeris ją sugalvojo. O dabar tai tik vargino. Tačiau Liuteris turėjo pripažinti, kad Hemloko vaikams tai anaiptol nebuvo vargas. O pats slapta džiūgavo, kai prieš keletą metų vėtra nubloškė besmegenius nuo stogų ir nunešė per pusę miesto.

Pasuko į Hemloką, ir, kiek tik akys užmatė, gatvėje ant namų rikiavosi visų kaip vienas besmegenių, pūpsančių lyg tviskantys sargybiniai, eilė. Jų gretose — tik du plyšiai: ties Šylais ir ties Krenkais. „Ačiū, Šylai“, — sušnabždėjo Liuteris. Su dviračiais laksto vaikai, kaimynai, išėję į kiemus, kabina lemputes, plepa per gyvatvores.

Šylo garaže renkasi gatvės gauja, pastatęs mašiną ir skubiai eidamas namo pastebėjo Liuteris. Žinoma, po kelių minučių jau stovėjo kopėčios ir aukštyn tarsi stogų veteranas užsikabarojo Fromejeris. Liuteris spoksojo pro laukujų durų akutę. Prie namo, iš gatvės pusės, stovėjo Voltas Šylas su dešimtim kitų žmonių, ant laiptelių — Bevė, susisupusi į šiltą apsiaustą. Spaikas Fromejeris kovojo su ilgintuvu. Visi šūkavo, juokėsi, atrodė, visi kažką patarinėja Fromejeriui, o ant stogo kilo priešpaskutinis Hemloko besmegenis.

Per vakarienę valgant makaronus be padažo, su varške, buvo ištarti vos keli žodžiai. Nora jau numetusi tris svarus, Liuteris — keturis. Užkandęs jis nulipo į rūsį, kur penkiasdešimt minučių mynė bėgtakį, kad sudegintų 340 kalorijų — daugiau, regis, ką tik buvo suvalgęs. Paskui palindo po dušu ir bandė skaityti.

Kai gatvė ištuštėjo, išėjo pasivaikščioti. Kalinys namie jis tikrai nebus, nuo kaimynų nesislapstys — ko jam bijoti šitų žmonių.

Gėrintis dviem dailiom linijom besmegenių, saugančių jų gatvės ramybę, grybštelėjo kaltės jausmas. Trogdonai ant eglutės kabino dar daugiau žaisliukų, ir tai jam priminė kelias tolimas akimirkas iš Bleiros vaikystės — tų tolimų tolimų laikų. Ilgėtis jis nebuvo linkęs. „Gyveni nūdienoj, o ne rytojuje, ir jau tikrai ne vakarykštėje dienoj“, — taip visada sakydavo jis. Šiltus prisiminimus kaipmat ištrynė mintys apie parduotuves, pičpilnes mašinų gatves ir pinigų švaistymą. Liuteris vis dėlto didžiavosi sprendimu nuo viso to šiemet atsipūsti.

Diržas kiek palaisvėjęs — laukia paplūdimiai.

Iš kažin kur iššoko dviratis ir čiūžtelėjęs sustojo.

— Sveiki, pone Krenkai.

Tai Spaikas Fromejeris, be abejo, braukiantis namo po kokio slapto paauglių susibūrimo. Vaikas miegodavo mažiau už tėvą, ir kaimynystėje sklandė daugybė istorijų apie naktinius Spaiko žygius. Jis — puikus berniokas, bet įprastai nepagydomas.

— Sveikas, Spaikai, — sulaikęs kvapą ištarė Liuteris. — Kas tave čia gena?

— Tikrinu reikaliukus, — atsakė tas tarsi oficialus naktinis sargas.

— Kokius reikaliukus, Spaikai?

— Tėtis pasiuntė mane į Stentono gatvę pasižiūrėti, kiek iškelta elnių.

— Ir kiek? — pasiduodamas žaidimui pasiteiravo Liuteris.

— Nė vieno. Mes vėl juos patiesėm.

„Koks pergalingas vakaras bus pas Fromejerius, — pagalvojo Liuteris. — Kvailystė“.

— Jūs iškelsite, pone Krenkai?

— Ne, Spaikai, nekelsiu. Šiemet mes išvažiuojame, Kalėdų mums nebus.

— Nežinojau, kad taip galima.

— Tai laisva šalis, Spaikai, čia galima daryti kone visa, ką nori.

— Juk iki Kalėdų jūs neišvažiuosite, — pasakė Spaikas.

— Ką?

— Girdėjau šiandien. Turite sočiai laiko iškelti besmegenį. Taip mes vėl laimėtume prizą.

Liuteris sekundę nutilo ir dar sykį nusistebėjo, kokiu greitumu asmeniniai reikalai pasklinda per visus kaimynus.

— Pernelyg siekiama nugalėti, Spaikai, — išmintingai paporino jis. — Tegu šiemet prizą gauna kita gatvė.

— Turbūt taip.

— Na, lėk dabar.

Jis pastūmė dviratį šalin ir pasakė per petį:

— Iki pasimatymo.

Vaikigalio tėvas tūnojo pasaloje Liuteriui žingsniuojant pro šalį.

— Labas, Liuteri, — tarė Vikas, tartum jie būtų susitikę visai atsitiktinai. Jis palinko ant savo pašto dėžutės keliuko gale.

— Labas, Vikai, — beveik sustodamas atsiliepė Liuteris. Tačiau paskutinę sekundę nusprendė vis dėlto drožti toliau. Žengė pro Fromejerį, kuris nuturseno iš paskos.

— Kaip laikosi Bleira?

— Ačiū, Vikai, gerai. Kaip tavo vaikai?

— Puikiai nusiteikę. Geriausias metų laikas, Liuteri. Ar tu taip nemanai? — Fromejeris prisivijo, ir juodu ėjo koja kojon.

— Be abejo. Negalėčiau būti laimingesnis. Aišku, ilgiuosi Bleiros. Be jos taip nebus, kaip visada.

— Žinoma, taip nebus.

Jie stabtelėjo priešais Bekerius, artimiausius Liuterio kaimynus, pasižiūrėti, kaip vargšas Nedas trypinėja ant viršutinio kopėčių laiptelio beviltiškai stengdamasis užkabinti ant aukščiausios medžio šakos pernelyg didelę žvaigždę. Žmona stovėjo už nugaros griausmingai padėdama nurodymais, bet nė piršteliu neprilaikydama kopėčių, o uošvienė buvo žingtelėjusi kiek į šoną, kad geriau matytų vaizdą. Kumštynės atrodė neišvengiamos.

— Kai kurių dalykų, susijusių su Kalėdomis, tikrai nepasigesiu, — tarė Liuteris.

— Tai tu tikrai atsisakai Kalėdų?

— Būtent, Vikai. Džiaugčiausi, jei prisidėtum.

— Kad tai neatrodo teisinga dėl tam tikrų priežasčių.

— Pats negali nuspręsti, taip?

— Ne, ne tai.

— Labanakt, Vikai, — Liuteris paliko jį apstulbusį prie Bekerių. VI

Rytinis visuotinis pasitarimas (tai Nora buvo jį suorganizavusi smurtą patyrusių moterų prieglaudoje) baigėsi prastai — Klaudija, kurią geriausiu atveju būtų galima pavadinti atsitiktine drauguže, nesusimąsčiusi leptelėjo:

— Tai ką, Nora, šiemet per Kūčias — jokio pasibuvimo?

Iš aštuonių ten buvusių moterų, kartu su Nora, lygiai penkios anksčiau būdavo kviečiamos pas ją į Kūčių vakaronę. Trijų nekviesdavo, ir jos taip pat, kaip ir pati Nora, mintyse ieškojo kokios skylės kur pasislėpus.

„Žiauri akiplėša“, — smilktelėjo Norai, tačiau ji tuojau pat susitvardė ir pasakė:

— Bijau, kad taip. Šiemet darome pertrauką, — ir dar norėjo pridurti: „Ir jei dar kada nors rengsime vakaronę, brangioji Klaudija, nė nesvajok apie kvietimą“.

— Girdėjau, plaukiate į kruizą, — tarė Džeinė, viena iš trijų, nepatenkančių į pakvietimus, stengdamasi nukreipti pokalbį kita vaga.

— Taip, plaukiame ir išvykstame per pačias Kalėdas, iš tikrųjų.

— Tai jūs tiesiog visiškai nešvęsite Kalėdų? — pasiteiravo Betė, dar viena atsitiktinė draugužė, kasmet kviečiama į vakaronę tik todėl, kad jos vyras turėjo verslo reikalų su Viliu ir Beku.

— Neabejotinai, — agresyviai atsakė Nora įtraukusi pilvą.

— Geras būdas sutaupyti pinigų, — tarė Lila, didžiausia kalė šioje kompanijoje. Pabrėždama žodį „pinigu“ norėjo prakišti mintį, kad, ko gero, Krenkams namų ūkyje darosi striukoka. Norai plykstelėjo skruostai. Lilos vyras — pediatras. Liuteris gerai žinojo, kokį didelį jie pasiėmę kreditą — didžiuliam namui, didžiuliams automobiliams, priemiesčio klubams. Daug uždirbdavo, dar daugiau išleisdavo.

O Liuteris — kurgi jis tokiomis baisiomis akimirkomis? Kodėl ji turi prisiimti pagrindinį smūgį dėl jo nepraktiško plano? Kodėl jai kautis priešakinėse linijose, kai jis sau jaukiai tupi ramiame biure bendraudamas su žmonėmis, kurie arba jam dirba, arba jo bijo? Tas Vilis ir Bekas — senų bičų klubas, sauja pasipūtusių šykštuolių finansininkų, tikriausiai garbinančių Liuterį už drąsą ignoruoti Kalėdas ir sutaupyti kelis žalius. Jei toks maištas ir galėjo kur nors kilti, tai aišku, kad tarp finansininkų.

Čia ji ir vėl apsvilo, o Liuteris saugiai sėdi darbe ir dar, matyt, vaidina didvyrį.

Kalėdas juk tvarko moterys, ne vyrai. Jos eina į parduotuves, puošia namus ir ruošia valgius, planuoja vakarėlius, siuntinėja atvirukus ir kuiste kuičiasi dėl tokių smulkmenų, apie kurias vyrai net nesusimąsto. O pagaliau kodėl jau Liuteriui taip magėjo išsisukti nuo Kalėdų, kai jis ir taip beveik nepajudina dėl jų piršto?

Nora užkaito, tačiau suvaldė įniršį. Kokia prasmė užvirti mergiočių peštynes nuo smurto kenčiančių moterų centre?

Kažkas prasitarė apie pertrauką, ir Nora pirmoji movė iš kambario. Važiuodama namo dar labiau įsikarščiavo — graužė nemalonios mintys apie Lilą ir jos pastabą dėl pinigų. Dar bjauresnės — apie savanaudį vyrą. Jai kilo skausminga pagunda spjauti į viską, įsismaginti ir, kol jis grįš namo, viską išpuošti. Ne per vėlu suplanuoti ir vakaronę. Fromejeris su džiaugsmu pasirūpins besmegeniu. Sutaupys iš dovanų, dar iš kelių dalykų, ir vis dar užteks pinigų kruizui.

Vos įsuko į Hemloką ir, aišku, pirmas dalykas, kurį pastebėjo — kad tik ant jų namo stogo nėra besmegenio. Tik palik spręsti Liuteriui, ir jų gražutis dviejų aukštų plytinis namukas stovės vienišas, tarsi Krenkai būtų kokie hinduistai ar budistai — kažkokia keista padermė, nešvenčianti Kalėdų.

Ji sustojo svetainėje, pasižiūrėjo pro priekinį langą, tiesiai ten, kur visada puikuodavosi jų graži eglutė, ir jai pirmąkart šovė mintis, koks šaltas ir nepapuoštas jų namas. Prikandusi lūpą nuėjo prie telefono, tačiau Liuteris buvo išbėgęs užkrimsti sumuštinio. Pluošte korespondencijos, kurią buvo išsitraukusi iš pašto dėžutės, tarp dviejų vokų su šventiniais atvirukais ji išvydo laišką, nuo kurio net sustingo. Oro paštas, iš Peru. Adresato pusėje — spaudas su ispaniškas žodžiais.

Nora atsisėdo ir atplėšė laišką. Du puslapiai, daili Bleiros rašysena, — žodžiai, brangesni už auksą.

Ji puikiai leidžianti laiką laukiniame Peru. Geriau nė būti negali — gyvenanti indėnų gentyje, kuri gyvuoja jau keliolika tūkstančių metų. Lyginant su mūsų standartais, jie baisūs skurdžiai, tačiau sveiki ir laimingi. Vaikai iš pradžių laikėsi atokiai, tačiau po truputį ėmę domėtis, užsimanę mokytis. Bleira dar kiek paplepėjo apie vaikus.

Gyvenanti žolinėje trobelėje su Steise — naująja drauge iš Ūtos. Kitos dvi savanorės iš Taikos korpuso įsikūrusios šalimais. Šis korpusas prieš ketverius metus įsteigęs mokyklėlę. Kad ir kaip būtų, ji esanti sveika, ir maistas geras, jokių baisių ligų ar nuodingų gyvūnų, o darbas — tikras iššūkis.

Paskutiniąja pastraipa pataikyta kaip pirštu į akį — paspirtis, kokios Norai taip mirtinai reikėjo. Parašyta buvo taip:

„Žinau, jums bus labai sunku tenai švęsti Kalėdas be manęs, bet prašau — neliūdėkite. Mano vaikučiai visiškai nieko nežino apie Kalėdas. Jie taip mažai turi ir taip mažai tenori, kad tiesiog jaučiu kaltę dėl beprotiško mūsų kultūros sudaiktėjimo. Čia nėra nei kalendorių, nei laikrodžių, todėl net abejoju, ar sužinosiu, kada jos ateis ir praeis.

(Be to, juk galėsime jas pasivyti kitąmet, ar ne?)“

Kokia protinga mergaitė. Nora dar sykį perskaitė, ir staiga ją užplūdo pasididžiavimas — ne tik dėl to, kad užaugino tokią protingą ir brandžią dukterį, bet ir dėl savo pačios sprendimo bent metus susilaikyti nuo beprotiško mūsų kultūros materializmo.

Ji vėl paskambino Liuteriui ir perskaitė jam laišką.

Pirmadienio vakaras prekybos centre! Tikrai ne mėgstamiausia Liuterio vieta, tačiau jis jautė, kad Norai reikia išeiti iš namų. Jie papietavo butaforinėje smuklėje viename centro gale, tada prasibrovė pro minias žmonių iki kito galo, kur vyko romantinės komedijos — serialo, kimšte prikimšto žvaigždžių, premjera. Vienas bilietas — aštuoni žali, ir už juos (Liuteris jau žinojo) turės atkentėti dar dvi nykias, aiškiai per brangiai apmokamų klounų, kikenančių pagal varganai sudurstytą siužetą, valandas. Bet kad ir kaip būtų, Norai patinka filmai, ir jis dėl šventos ramybės ėjo kartu. Nors būta baisios grūsties, kine — beveik tuščia, ir Liuteris pradžiugo, kad visiems kitiems tenka lakstyti po parduotuves. Jis patogiai įsitaisė kėdėje su kukurūzų spragėsiais ir užsnūdo.

Pabudo nuo alkūnės smūgio į šonkaulius.

— Knarki! — sušnypštė jam Nora.

— Na, tai kas? Juk čia tuščia.

— Ša, Liuteri.

Jis pabandė žiūrėti filmą, bet po penkių minučių jau buvo persisotinęs.

— Tuojau sugrįšiu, — sušnibždėjo ir išėjo.

Jau geriau grūstis per minią ir kad tave mindytų nei žiūrėti tokias kvailystes. Liftu užvažiavo į viršutinį aukštą, kur persisvėrė per turėklą ir ėmė stebėti maišatį apačioje. Kalėdų Senis buvo surengęs priėmimą sėdėdamas savo soste, ir eilė slinko labai lėtai. Virš ledo arenos iš senų garsintuvų blerbė kažkokia muzika, o vaikai, apsirengę elfų kostiumus, čiuožė aplink kažkokią iškamšą, truputį primenančią šiaurės elnią. Visi tėveliai į tai žiūrėjo pro vaizdo kameros akutę, bėginėjo nuvargę parduotuvės tarnautojai stumdydami vežimėlius ir krepšius, vis atsitrenkdami į kitus, bardami savo vaikus.

Dar niekada Liuteris nesijautė toks išdidus.

Priešpriešiais jis pastebėjo atsidariusią naują sportinių prekių parduotuvę. Nužingsniavo tenai pro langus jau matydamas minią ir aiškiai per mažai kasininkų. Tačiau jis juk tik žvalgėsi. Parduotuvės gale, gana mažame skyriuje, rado kvėpavimo po vandeniu įtaisą, bet juk dabar gruodis. Glaudės buvo Speedo firmos, per visur — kvapą gniaužiančio siaurumo ir pritaikytos ne vyresniems nei dvidešimties olimpiniams plaukikams. Greičiau maišelis nei drabužis. Liuteris net bijojo pajudinti. Jau geriau gaus katalogą ir saugiai užsisakys namie.

Išeinant iš parduotuvės prie pagrindinių durų buvo beįsiliepsnojąs ginčas — turbūt dėl nesusimokėtos iki galo prekės, kurios nebegalėjo rasti. Kokie mulkiai.

Jis nusipirko lieso jogurto ir stūmė laiką žingsniuodamas po viršutinę didžiąją salę su pasimėgavimu šypsodamasis iš sielų be vietos, spirgančių prie savo čekių. Stabtelėjo ir pažiopsojo į plakatą su natūralaus dydžio žavia jauna būtybe, apsirengusia pleištinėm kelnaitėm ir siaurute liemenėle, idealiai įdegusia oda. Ji kvietė užeiti į nediduką saloną, pavadintą Amžinasis įdegis. Liuteris apsižvalgė, lyg tai būtų nepilnamečiams draudžiamas knygynėlis, ir tada nėrė vidun, kur skaitydama žurnalą jo laukė Deizė. Rudas veidas per jėgą išsišiepė ir, rodės, tuoj suplyš per kaktą ir aplink akis. Dantys pabalinti, plaukai pašviesinti, oda patamsinta, ir akimirką Liuteris pasvarstė, kaip ta atrodžiusi prieš šią katastrofą.

Nieko keista, kad Deizė pranešė dabar esant visų palankiausią metų laiką visam paketui įsigyti. Specialus kalėdinis pasiūlymas — dvylika seansų už 60 dolerių. Tik po seansą kas antrą dieną, iš pradžių po penkiolika minučių, tačiau po truputį ilginant iki dvidešimt penkių. Baigęs paketą, Liuteris tapsiąs nuostabiai įdegęs ir neabejotinai pasirengęs bet kam, ką tik begalinti iškrėsti Karibų saulė.

Jis žengė kelis žingsnius paskui ją prie kabinų eilės — tai vis plonasieniai kambarėliai su deginimosi lovomis kiekviename, ir nieko daugiau. Šiuo metu jie galėjo pasigirti moderniausiais FX-2000 BronzeMat’ais tiesiai iš Švedijos, tarsi švedai būtų geriausiai išmaną apie deginimąsi. Iš pirmo žvilgsnio BronzeMat’as Liuterį nugąsdino. Deizė paaiškino, jog „paprasčiausiai nusirengiate, taip, taip, viską, — sumurkė jinai, — lendate į įrenginį ir užsidengiate“ — tai Liuteriui kažkodėl labai priminė vaflių kepyklę. Kepi penkiolika ar dvidešimt minučių, laikmatis laiką skaičiuoja, duoda ženklą, tada atsikeli, apsirengi, ir viskas.

— Ar labai imi prakaituoti? — pasiteiravo Liuteris, niekaip negalėdamas įsivaizduoti savęs, gulinčio visiškai nuogo po aštuoniomis lempomis, kepinančiomis visas kūno dalis.

Ji paaiškino, kad pasidaro šilta. Baigęs paprasčiausiai nušluostai BronzeMat‘o popieriniu rankšluosčiu, papurškęs valiklio, ir viskas jau paruošta kitam klientui.

— O kaipgi odos vėžys? — klustelėjo jis. Deizė jam atsakė apsimestinai juokdamasi. Tai jau ne. Gal tai ir būdavę pavojinga, kai naudotasi senesne įranga, kol deginimosi technologijos nebuvo ištobulinę taip, kad iš esmės nebeliko ultravioletinių spindulių, ir panašiai, taigi dabar naujieji BronzeMat’ai saugesni ir už pačią saulę. Ji pati besideginanti jau vienuolika metų.

„Ir tavo oda primena pasvilintus karvės gaurus“, — mintyse pridūrė Liuteris.

Jis sukirto dėl deginimosi paslaugų paketų dviem — tai kainavo 120 dolerių. Išėjo iš salono pasiryžęs įdegti, kad ir kokių tai būtų galėję sukelti nepatogumų. Ir dar sukikeno pagalvojęs, kaip už popieriaus plonumo sienelės nusirenginės iki nuogumo ir sprausis į BronzeMat‘ą jo Nora. VII

Pareigūnas buvo vardu Šalinas, ir jis kiekvienais metais ateidavo apsižvalgyti. Jis buvo stuomeningas, nesinešiojo ginklo ir nedėvėjo liemenės, neturėjo nei dujinio pistoleto ar „banano“, nei žibintuvėlio ar sidabrinių sagų, nei antrankių ar radijo stotelės — jokios privalomosios amunicijos, kurią jo tarnybos broliai mėgdavo prisitvirtinti prie diržų ir kūno. Šalinas nekaip atrodė su uniforma, bet visi prie to buvo pripratę, taigi tai ir nerūpėjo. Jis patruliuodavo pietryčiuose, Hemloko pašonėje, turtingame priemiestyje, kur vienintelis nusikaltimas — retsykiais nuvaromas dviratis ar viršijęs greitį automobilis.

Tą vakarą Salino partneris buvo Trynas, augalotas, mėšlungiškai sukandęs dantis jaunas vyras su pūpsančiu iš po uniforminių marškinių apykaklės raumenų ratu, ir turėjo susikabinęs visut visus prietaisus ir instrumentus, o Šalinas — be jų.

Pamatęs pro durų akutę juos abu stovinčius ir spaudžiančius durų skambutį, Liuteris pirmiausia pagalvojo apie Fromejerį. Tai Fromejeris būtų galėjęs iškviesti policiją greičiau už pat į policijos viršininką.

Jis atidarė duris, išklausė privalomuosius sveikinimus ir pasilabijimus, paskui pakvietė juos užeiti. Jis to nenorėjo, tačiau žinojo juos nepasitrauksiant, kol neužbaigs viso ritualo. Trynas laikė suspaudęs lygų baltą vamzdį su kalendoriumi viduje.

Nora, vos prieš kelias sekundes drauge su vyru žiūrėjusi televizorių, staiga pranyko, nors Liuteris žinojo, kad ji — už stiklinių durų, virtuvėje, ir nepraleidžia nė žodelio.

Kalbėjo vien Šalinas. Liuteris pamanė, jog taip, matyt, yra dėl to, kad dramblotasis partneris mažai temoka žodžių. Labdaringoji policininkų asociacija vėl besinerianti iš kailio, kad tik kuo nuostabiau padėtų bendruomenei. Žaisliukai mažyliams, Kalėdų krepšeliai skurdesniesiems, Senelio apsilankymai, nuotykiai ledo arenoje, žygiai į zoologijos sodą. Ir dar jie nešą dovanų senukams prieglaudose bei veteranams į palatas ligoninėse. Šalinas tobulinęs savo prakalbas. Liuteris jau buvo girdėjęs jas anksčiau.

Kad apmokėtų vertingųjų šių metų savo projektų išlaidas, Labdaringoji policininkų asociacija dar sykį sudariusi gražų kitų metų kalendorių, kuriame, kaip ir pernai, galima pamatyti keletą jos narių veiklos akimirkų, kaip jie tarnaują žmonėms. Gavęs užuominą, Trynas staigiai ištraukė Liuteriui skirtą kalendorių, išvyniojo ir vertė gan didelius lapus, o Šalinas komentavo scenas vieną po kitos. Sausį puošė šiltai besišypsąs eismo reguliuotojas, mojantis mažiesiems darželinukams eiti per gatvę. Vasarį — dar ir už Tryną raumeningesnis faras, padedąs nelaimės ištiktam motociklininkui pakeisti padangą. Kažkokiu būdu pačiame darbo įkarštyje policininkas sugebėjo išspausti šypseną.

Kovui buvo skirta šiurpoka scena — avarija naktį, visur tvieskia lempos, o trys mėlynai apsirengę vyriškiai tariasi antakius suraukę.

Liuteris gėrėjosi nuotraukomis ir iliustracijomis, o mėnuo keitė mėnesį.

„O kurgi leopardinės trumpikės?“ — norėjosi paklausti. Arba pirtis? Gelbėtojas vien su rankšluosčiu ant strėnų? Prieš trejus metus LPA buvo pasidavusi paskutiniam mados šauksmui ir išleidusi kalendorių su savo lieknesnių ir jaunesnių narių nuotraukomis praktiškai be jokio drabužėlio — suprask, jie šypsosi madingai, išspaudžia atseit tokį iškankintą „Ak, kaip nekenčiu fotografuotis“ šiuolaikinės mados vypsnį. Galima sakyt, R klasė2. Buvo įdėję ilgiausią straipsnį pirmajame puslapyje.

Akimirksniu kilo vos ne skandalas. Kai skundai užliejo savivaldybę, įsikišo pats meras. LPA direktorius buvo atleistas, neparduotieji kalendoriai sumesti ir sudeginti, o vietinė televizija viską transliavo tiesiogiai!

Nora pasilaikė tą kalendorių rūsyje, kur slapta gėrėjosi visus metus.

Patraukliųjų vyrukų kalendorius tapo finansine katastrofa visiems su tuo susijusiems, tačiau sukėlė žymiai daugiau susidomėjimo per kitas Kalėdas. Pardavimų kone padvigubėjo.

Liuteris kasmet nusipirkdavo po vieną, bet tik todėl, kad kitaip negalėjo būti. Keista, bet prie kalendorių nerasdavai jokios kainos, bent jau prie tų, kuriuos atnešdavo Šalinas, Trynas ir kiti tokie. O jų apsilankymai kainavo kiek daugiau — truputį geros valios, kurios buvo tikimasi iš Liuterio ir panašių žmonių, — kad jie paprasčiausiai numes tą sumą, nes juk taip reikia. Būtent tokio priverstinio kyšio reikalavimo Liuteris ir negalėjo pakęsti. Pernai asociacijai jūs pasirašėte šimto šlamančiųjų čekį, bet — tik jau ne šiemet.

Pristatymui pasibaigus, Liuteris išsitiesė ir tarė:

— Man jo nereikia.

Šalinas kryptelėjo galvą lyg būtų nesupratęs, Tryno sprandas išsišovė dar per colį.

Šalinas išsiviepė kvaila šypsena. Ji sakė: „Tau gal jo ir nereikia, bet juk vis tiek nupirksi“.

— Kodėl gi? — paklausė jis.

— Jau turiu kitų metų kalendorių.

Norai, kramtančiai nagą ir sulaikiusiai kvapą, tai buvo naujiena.

— Bet ne tokių, — sugebėjo išurgzti Trynas. Šalinas dėbtelėjo į jį tarsi įsakydamas: „Tylėt!“

— Biure turiu du kalendorius ir du namie ant stalo, — pasakė Liuteris. — Turime vieną prie telefono virtuvėje. Laikrodis man tiksliai pasako, kuri dabar diena, taip pat ir kompiuteris. Per virtinę metų man dar nė sykio neprasprūdo nemačiom nė viena diena.

— Mes renkame pinigus neįgaliems vaikams, pone Krenkai, — pasakė Šalinas, ir jo balsas staiga tapo tylus ir prikimęs. Nora pajuto besisunkiant ašarą.

— Mes šelpiame neįgalius vaikus, pareigūne, — atšovė Liuteris. — Per „Jungtinį kelią“, per bažnyčią ir per mokesčius šelpiame kiekvieną skurstančiųjų grupę, kokią tik sugebėtumėte įvardyti.

— O ar jūs nesididžiuojate savo policininkais? — šiurkščiai paklausė Trynas, be abejo, kartodamas eilutę, kurią buvo girdėjęs iš Salino kur nors kituose namuose.

Liuteris sekundę susiturėjo ir leido sukilti pykčiui. Argi kalendoriaus pirkimas — tai vienintelis būdas parodyti didžiavimąsi vietinėmis policijos pajėgomis? Lyg kyšio numetimas tiesiog jo svetainės vidury būtų įrodymas, kad jis, Liuteris Krenkas, tvirtai palaiko mėlynai uniformuotų berniukų užnugarį?

— Pernai miestui sumokėjau tūkstantį tris šimtus mokesčių žaliais, — ištarė Liuteris, akimis vis labiau nuplieksdamas jaunąjį Tryną. — Dalis jų nuėjo jūsų algai. Kita dalis — ugniagesiams, šiukšlininkams, gatvių valytojams, merui ir gan gausiam jo darbuotojų būriui, teisėjams, antstoliams, kalėjimams, visiems tiems savivaldybės tarnautojams bei žmogeliams iš Gailestingumo ligoninės. Jie atlieka svarbų darbą. Ir jūs, pone, dirbate labai svarbų darbą. Didžiuojuosi visais mūsų miesto tarnautojais. Bet kuo gi čia dėtas kalendorius?

Žinoma, Trynui dar niekas niekada nebuvo šito taip logiškai išdėstęs, ir jis atsakymo neturėjo. Neturėjo ir Šalinas — dėl to paties logiškumo. Stojo įtempta tyla.

Kadangi Trynas nebuvo pajėgus sumąstyti kokio protingo atkirčio, jis irgi įsiuto ir nusprendė užsirašyti Krenko automobilio numerį ir, pasislėpęs kur nors krūmuose, galbūt pričiupti jį — viršijusį greitį arba pralėkusį „stop“ ženklą. Aplenks jį, luktelės sarkastiško komentaro, ištrauks iš mašinos, nudrėbs ant kapoto, kitiems pro šalį važiuojant ir spoksant užners antrankius ir įkiš į kalėjimą.

Nuo tokių malonių minčių Trynas išsišiepė. Tačiau Šalinas nesišypsojo. Jis buvo girdėjęs gandus apie Liuterį Krenką ir jo paikus Kalėdų planus. Fromejeris papasakojo.

Praeitą naktį pravažiavo ir matė gražų nepapuoštą namą be besmegenio, tiesiog stovintį sau taikingai, tačiau kažkaip keistai ne tokį.

— Gaila, kad jūs taip manote, — liūdnai pasakė Šalinas. — Mes tik stengiamės padėti daugiau vargstantiems vaikams.

Nora jau ketino šauti pro duris ir pasakyti: „Štai jums čekis, duokite man kalendorių!“, bet ji taip nepasielgė, nes padariniai būtų buvę ne itin malonūs.

Liuteris linktelėjo sukandęs dantis, atkakliai į juos žiūrėdamas, ir Trynas ėmė gan teatrališkai vynioti kalendorių, kurį dabar iškiš kam nors kitam. Didžiulių jo letenų spaudžiamas, tas pokšėdamas ir glamžydamasis darėsi vis mažesnis. Galiausiai, kai jau buvo storumo sulig šluotkočiu, Trynas sukišo jį į movą ir kaukštelėjo dangtį. Ceremonija baigta, laikas jiems nešdintis.

— Linksmų Kalėdų, — pasakė Šalinas.

— Ar policija vis dar remia našlaičių futbolo komandą? — pasiteiravo Liuteris.

— Taip, žinoma, remiame, — atsiliepė Trynas.

— Tai ateikite dar kartą pavasarį, ir duosiu šimtą žalių uniformoms.

Tačiau tai niekuo nepadėjo pareigūnams. Jie nesugebėjo išspausti „Ačiū“, o tik linktelėjo ir žvilgtelėjo vienas į kitą.

Liuteris šaltai ir formaliai palydėjo juos pro duris, niekas nieko nepasakė, tik Trynas erzinamai trankė vamzdžiu sau per petį kaip nuobodžiaujantis faras, vidurnaktį su „bananu“ rankose laukiąs kam čia užvožti.

— Juk reikėjo tik šimto dolerių, — piktai tarė Nora, sugrįžusi į kambarį. Liuteris žiūrėjo pro užuolaidas norėdamas įsitikinti, kad jie jau tikrai išėjo.

— Ne, brangioji, žymiai daugiau, — atsakė patenkintas savimi, atseit padėtis esanti sunki ir tik jis vienintelis visa tai suprantąs. — Gal dar jogurto?

Badaujančiajam mintis apie maistą ištrynė iš galvos visa kita. Kiekvieną naktį jie sau leisdavo iškabinti nedidelį nesaldinto lieso jogurto indelį su vaisių imitacija, visada pasilaikomą pabaigai. Liuteris jau buvo numetęs septynis svarus, Nora — šešis.

Jie važinėjosi po apylinkes sunkvežimiu pikapu dairydamiesi taikinio. Dešimt jų sėdėjo gale, įsitaisę ant šieno ryšulių, ir imdavo giedoti, kai mašina riedėdavo pirmyn. Po apklotais laikėsi susiėmę už rankų, grabaliodavosi šlaunis — bet nepavojingai, tik žaisdami, bent jau šiuo momentu. Jie — liuteronai. Jų vadovė — prie vairo, šalia jos — pastoriaus žmona, sekmadieniais dar ir pagrojanti vargonais.

Sunkvežimis įsuko į Hemloką, ir taikinys tapo akivaizdus. Artėdami prie neišpuošto Krenkų namo, jie sulėtino greitį. Laimė, Voltas Šylas triūsė kieme vargdamas su ilgintuvu, kuris buvo kokiomis aštuoniomis pėdomis per trumpas, kad pasiektų elektros tinklą garaže ir apšviestų buksmedžius, rūpestingai apaustus keturiais šimtais naujų žalių lempučių. Kadangi Krenkas nesiruošė puošti aplinkos, jis, Šylas, nusprendė pasistengti už du.

— Tie žmonės namie? — pasiteiravo Volto vairuotoja sunkvežimiui sustojus. Ji linktelėjo į Krenkų namo pusę.

— Taip. Kodėl klausiate?

— O, mes sau važinėjame giedodami Kalėdų giesmes. Čia jaunimo grupelė iš Šv. Morkaus liuteronų bažnyčios.

Voltas staiga nusišypsojo ir metė ilgintuvą. Kaip miela, pamanė. Krenkas vis dar įsivaizduoja, kad gali pasprukti nuo Kalėdų.

— Jie žydai? — pasiteiravo ji.

— Ne.

— Budistai ar dar kas nors?

— Ne, visiškai ne. Iš tiesų — metodistai. Jie šiemet bando išvengti Kalėdų.

— Ką?

— Juk girdėjote, ką sakiau, — Voltas stovėjo greta vairuotojos durelių visas šypsulingai švytėdamas. — Jis toks keistuolis. Nešvenčia Kalėdų, kad sutaupytų pinigų kruizui.

Vairuotoja ir pastoriaus žmona iš tolo įdėmiai nužvelgė Krenkų namą kitoje gatvės pusėje. Vaikai sunkvežimyje nutilo ir gaudė kiekvieną žodį. Ratai ėmė suktis.

— Manau, jiems padėtų Kalėdų giesmių giedotojai, — paslaugiai pridūrė Šylas. — Važiuokite.

Sunkvežimis ištuštėjo — choras pabiro ant šaligatvio. Sustojo greta Krenkų pašto dėžutės.

— Arčiau! — suklykė Šylas. — Jie neprieštaraus.

Giesmininkai išsirikiavo šalia namo, greta visų mėgstamiausio Liuterio gėlyno. Šylas nulėkė prie savo laukujų durų ir liepė Bevei paskambinti Fromejeriui.

Liuteris gramdė jogurto indelio kraštus, kai prie pat ausies kilo triukšmas. Giedotojai nieko nelaukę užplėšė pirmąjį posmelį iš „Dievo ramybė jums, mielieji ponai“, ir Krenkai puolė slėptis. Paskui susilenkę pabėgo iš virtuvės — Liuteris pirmas, Nora iš paskos — į svetainę, prie lango, kur, laimė, užuolaidos buvo užtrauktos.

Pastebėję Liuterį žvilgčiojant pro plyšį, choristai jam energingai pamojavo.

— Kalėdų giedotojai, — sušnypštė Liuteris žingtelėjęs atgal. — Štai ten, visai prie mūsų ėglių.

— Kaip miela, — labai tyliai pasakė Nora.

— Miela? Jie peržengė mūsų privačios nuosavybės ribas. Tai pažeidimas.

— Nieko jie neperžengė.

— Žinoma, peržengė. Jie stovi mūsų valdose be mūsų kvietimo. Kažkas jiems pasakė, kad ateitų, turbūt Fromejeris arba Šylas.

— Kalėdų giedotojai jokių ribų neperžengia, — nenusileido Nora kone šnabždėdama.

— Žinau, ką kalbu.

— Tai paskambink savo draugams policijos skyriuje.

— Galėčiau taip padaryti, — susimąstė Liuteris vėl žvelgdamas pro plyšį.

— Dar ne per vėlu nusipirkti kalendorių.

Netrukus čia sugužėjo visa Fromejerių šeimynėlė: Spaikas gaujos priešakyje, su riedlente, o kol visi jie susimetė už giedotojų, triukšmą nugirdo ir Trogdonai, kurie irgi sumanė dėtis prie sujudimo. Paskui — Bekeriai su uošviene iš paskos, Rokiu — hipiu, atsivelkančiu paskiausiai.

„Skamba vėl, skamba vėl...“ — nuaidėjo antroji giesmė, gyvai ir garsiai atliekama, be abejo, įkvėpta viso to, kas vyksta. Chorvedė mostelėjo, kad kaimynai irgi uždainuotų, ir tie patenkinti taip ir padarė, o kai buvo užtraukta „Tyli naktis“, choras pagausėjo mažiausiai iki trisdešimt narių. Giedotojai nepataikydavo į kas antrą gaidą, kaimynai prasčiau giedoti irgi nebegalėjo, o garsas buvo toks, kad senis Liuteris ten, viduje, turėjo susiriesti.

Po dvidešimties minučių Noros nervai neišlaikė, ir ji nuėjo į dušą. Liuteris apsimetė skaitąs laikraštį patogiajame krėsle, tačiau kiekviena nauja giesmė darėsi vis garsesnė. Liuteris siuto ir keikėsi sau po nosim. Kai paskutinį kartą žvilgtelėjo pro plyšį, visa jo pievelė buvo pilna žmonių, visi išsišiepę ir klykiantys jų namams.

Kai jie ėmėsi „Rudolfo, šiaurės elnio“, jis nuėjo į savo biurą rūsyje ir išsitraukė konjako. VIII

Liuterio rytiniai įpročiai per tuos aštuoniolika metų, kiek jie gyveno Hemloke, nė karto nepasikeitė. Šeštą — keltis, šlepetės ir į vonią, užsivirti kavos, pro garažo duris nukakti keliuku, kur prieš valandą Miltonas, išnešiojantis laikraščius berniukas, būna palikęs Gazette. Liuteris būtų galėjęs pasakyti, kiek žingsnių nuo kavos puodelio iki laikraščio, ir tikrai nesuklystų daugiau nei dviem ar trimis. Vėl atgal, į puodelį lašelytį grietinėlės, sporto skyrius, paskui „Metro“, tada „Verslas“ ir baigiant — visada vietinės ir tarptautinės naujienos. Įpusėjęs nekrologus neša puodelį kavos, kasdien tą patį su levandomis, su dviem cukraus savo brangiajai.

Tą rytą po giedotojų pasirodymo pievutėje Liuteris pusiausnūdom nušlepseno keliuku ir jau buvo bepaimąs Gazette, kai kairės akies krašteliu pagavo ryškų spalvų rinkinį. Pievutės centre kyšojo ženklas. „LAISVĘ BESMEGENIUI“ — skelbė prakeiktasis plakatas didelėmis riebiomis raidėmis. Buvo pritvirtintas prie baltos skelbimų lentos, apkraštuotos raudonai ir žaliai, su nupieštu besmegeniu, prikaustytu grandinėmis, be abejo, Krenkų rūsyje. Tai buvo arba prastas suaugusiojo, turinčio pernelyg daug laisvo laiko, darbas, arba neblogas vaiko, kuriam per petį vis žvilgčiojo mama, kūrinys.

Staiga Liuteris pajuto į jį susmeigtas akis — daugybę akių, todėl tik atsainiai pasikišo po pažastimi Gazette ir nužingsniavo atgal namo tarsi nieko nebūtų matęs. Pildamasis kavą niurnėjo, traukdamasis kėdę švelniai keikėsi. Nedžiugino nei sportas, nei „Metro“ — dėmesio nepatraukė netgi nekrologai. Tada pagalvojo, kad Norai nereikėtų rodyti šio plakato. Ji susijaudins žymiai labiau nei jis pats.

Sulig kiekvienu teisės elgtis kaip nori pažeidimu Liuteris vis stipriau apsispręsdavo Kalėdų nešvęsti. Tačiau dėl Noros buvo susirūpinęs. Jis tikrai nepalūš, tačiau dėl jos bijojo. Jei patikėtų, kad protestuoja kaimynų vaikai, turbūt tikrai sugniužtų.

Jis smogė staigiai — nuslinko per garažą, kirto kampą, nužirgliojo aukštai keldamas kojas per pievelę, nes žolė buvo šlapia ir beveik sušalusi, ištraukė iš žemės plakatą ir nušveitė į podėlį, kur susidoros su juo vėliau.

Liuteris nunešė kavos žmonai, paskui dar sykį įsitaisė prie virtuvės stalo, kur veltui stengėsi susitelkti ties Gazette: Tačiau buvo piktas ir sušalęs kojas.

Išvažiavo į darbą.

Sykį buvo šalininkas minties, kad reikėtų uždaryti biurą nuo gruodžio vidurio iki sausio pirmos. Vis tiek niekas nedirba — gan sklandžiai argumentavo firmos susirinkime. Sekretorėms reikia apsipirkti, todėl jos išeina priešpiečių anksčiau, grįžta vėliau, paskui po valandos išeina tvarkyti, kas būna liepta. Paprasčiausiai reikia visus priversti gruodį pasiimti atostogų — tada įtaigiai pasakė jis. Keletas savaičių tokių, sakykim, priverstinių atostogų, bet, žinoma, mokamų. Uždirbama vis tiek ne kažin kiek — paaiškino remdamasis grafikais ir diagramomis. Klientai tikrai nesėdį savo įstaigose, todėl jokia verslo sutartis nebus sudaryta iki pirmosios sausio savaitės pabaigos. Vilis ir Bekas galėtų sutaupyti keletą žalių ir nerengti Kalėdų pietų bei vakaronės darbe. Jis net perleido per rankas straipsnį iš Volstryto žurnalo apie didelę Sietlo kompaniją, kuri ėmusi laikytis tokios politikos ir pasiekusi puikių rezultatų, bent jau taip teigė žurnalas.

Liuteris padarė puikų pranešimą. Firma nubalsavo vienuolika prieš, du už jį, ir jis mėnesį laižėsi žaizdas. Jį palaikė tik Jankas Slederis.

Liuteris formaliai atliko įprastas ryto apeigas, tačiau mintys vis sukosi apie giedotojų koncertą prie ėglių ir protesto ženklą kieme. Jis džiaugėsi gyvenimu Hemloke, gerai sutarė su kaimynais, net įstengė širdingai bendrauti su Voltu Šylu, todėl jautėsi nesmagiai dabar užsitraukęs jų nemalonę.

Bifė iš kelionių agentūros išsklaidė jo prastą nuotaiką, paprasčiausiai įžengė pro duris vien pasibeldusi — Doksė, jo sekretorė, buvo užsikasusi kataloguose — ir pateikė skrydžio bei kruizo bilietus drauge su dailiu kelionės maršrutu ir atnaujintu Islandijos princesės lankstinuku. Po kelių sekundžių ji dingo, užsibuvusį žymiai trumpiau, nei būtų norėjęs Liuteris, kuris, gėrėdamasis jos figūra ir įdegiu, negalėjo susilaikyti nesvajojęs apie tai, kiek netrukus regės kelnikių — siaurikių ir bikinių. Užsirakino duris ir netrukus užsimiršo šiltuose žydruose Karibų vandenyse.

Trečią kartą tą savaitę Liuteris spruko prieš pat pietus ir nulėkė į prekybos centrą. Mašiną paliko kuo toliausiai, nes reikia pasivaikščioti, jau numetė aštuonis svarus, jaučiasi nuostabiai. Į parduotuvę įėjo pro Sears drauge su minia kitų popietės meto pirkėjų. Tik Liuteris atėjo čia nusnūsti.

Už tirštų šešėlių jis nėrė į Amžinąjį įdegį viršutiniame aukšte. Įdegusią kaip varis Deizę buvo pakeitusi Daniela — išblyškusi voverplaukė, kuriai nuolatinis deginimasis strazdanas išdidino ir jų pagausino. Ji prakirto jo kortelę, paskyrė į antrąjį saloną ir itin išmintingai, lyg didžiai patyrusi dermatologe, pareiškė: „Manau, Liuteri, šiandien užteks dvidešimt dviejų minučių“. Ji buvo mažiausiai trisdešimt metų jaunesnė už jį, bet be jokių problemų vadino jį vardu. Vaikelis, už minimalų atlyginimą laikinai čia dirbąs, ji nė karto nesusimąstė, kad gal jį reikėtų vadinti ponu Krenku.

„Kodėl ne dvidešimt vieną minutę? — norėjo atšauti jis. — Arba ne dvidešimt tris?“

Subumbėjo per petį ir nužingsniavo į antrąjį saloną.

FX-2000 BronzeMatzs palietus buvo vėsus — geras ženklas, nes Liuteris nepakęsdavo, kai reikėdavo lįsti į tą daiktą tuoj kažin kam iš ten išėjus. Jis mikliai papurškė valikliu, energingai iššluostė, paskui patikrino, ar tikrai užsirakino duris, nusirengė, lyg kažkas jį būtų stebėjęs, ir labai atsargiai įlipo į deginimosi lovą.

Išsitiesė ir pasitaisė, kol pasijuto patogiau, paskui užvožė dangtį, spustelėjo jungiklį ir ėmė kepti. Nora buvo du kartus apsilankiusi, bet gerai nežinojo, ar dar eis, nes praeitą seansą, šiam teįpusėjus, kažkas paklibino jos duris ir šūktelėjo. Ji kažką leptelėjusi, net neprisimenanti ką, bet baisiai persigandusi ir, kai instinktyviai šokusi sėstis, susimušusi galvą į BronzeMat‘0 dangtį.

Dėl to kliuvo ir Liuteriui, šis neatsipirko nė juokais.

Netrukus jis jau plūduriavo, plaukė Islandijos princesės link, kur keturi baseinai ir tamsūs grakštūs kūnai, besiilsintys aplink, liūliavo akinamai baltų paplūdimių Jamaikoje ir Grand Kaimane link, skrodė šiltus ramius Karibų jūros vandenis.

Krūptelėjo nuo baisaus žadintuvo. Baigėsi dvidešimt dvi minutės. Liko tik trys seansai, ir netrukus Liuteris pagaliau galės pasidžiaugti šiokia tokia pažanga pakrypusiame sienos veidrodyje. Tik šiek tiek kantrybės, ir kas nors darbe pakomentuos jo įdegį. Visi jie tokie pavydūs...

Beskubant atgal į darbą vis dar įšilusia oda ir kaip niekada liaunu liemeniu, nes darsyk atsispyrė pagundai užkąsti, ėmė drėbti šlapias sniegas.

Liuteris susivokė bijąs važiuoti namo. Viskas buvo gerai, kol pasuko į Hemloką. Gretimais Bekeris kaip tik kabino lemputes ant krūmų ir iš piktumo jų prikabinėjo daug daugiau tame gale, kur jo pievelė ribojosi su Krenkų garažu. Trogdono jau tiek prikarstyta, kad negalėjai pasakyti, ar prikrauta dar papildomai, bet Liuteris įtarė atspėjęs. Skersai gatvę, greta Trogdono, kasdien vis labiau puošėsi Voltas Šyląs. Ir tai žmogus, kuris pirmaisiais metais vargiai tenutiesė vieną vėrinėlį.

O štai gretimais, iš rytinės pusės nuo Krenkų, Kalėdų dvasia staiga buvo apėmusi Sveidą Kerą, kuris vyniojo susisukusius mažučius savo buksmedžius naujamadiškais vėriniais, mirksinčiais raudonom ir žaliom lemputėm. Savo jauniklius Kerai lavino namie ir paprastai laikydavo sukišę į rūsį. Jie neidavo balsuoti, užsiiminėjo joga, valgė vien daržoves, žiemą avėdavo basutes ir apsimaudavo storiausias kojines, vengė darbo ir teigė esą ateistai. Dideli prietrankos, bet ne tokie jau prasti kaimynai. Sveido žmona Širlė, besirašanti pavardę per brūkšnelį, turėjo kreditinių fondų.

„Apsiaustis“, — suburbėjo pats sau Liuteris statydamas mašiną į garažą, o paskui šoko į namus ir užsirakino duris.

— Pažiūrėk, kas čia, — susiraukusi pasakė Nora ir, pakštelėta į žandą, išspaudė privalomąjį klausimą: „Kaip tau sekėsi dieną?“

Du pasteliniai vokai, aišku.

— Kas čia? — atsikirto jis, visų mažiausiai norėdamas matyti kalėdinius atvirukus su tais apsimestiniais gražiais žodeliais. Liuteris norėjo valgyti — šįvakar turėjo būti kepta žuvis su garuose ištroškintomis daržovėmis.

Jis ištraukė abu atvirukus, abu su besmegeniais. Nieko nebuvo parašyta. Vokas be siuntėjo adreso.

Anoniminiai Kalėdų atvirukai.

— Labai juokinga, — tarė jis mesdamas juos ant stalo.

— Maniau, tau patiks. Pašto antspaudas — mūsų miesto.

— Fromejeris, — tarė Liuteris tampydamas kaklaraištį. — Jis mėgsta praktiškus juokelius.

Įpusėjus vakarienei nuaidėjo durų skambutis. Keli dideli kąsniai, ir Liuteris būtų ištuštinęs lėkštę, tačiau Nora garbstė lėto valgymo privalumus. Jis vis dar buvo alkanas, kai kėlėsi murmėdamas: „Kas čia galėtų būti“.

Gaisrininko vardas buvo Kistleris, o sanitaro — Kendalis, abu jauni ir liesi, puikios formos nuo nesibaigiančių raumenų pumpavimosi ten, savo stotyje (už mokesčių mokėtojų pinigus, žinoma). Liuteris taip sau galvojo leisdamas jiems užeiti, bet tik per slenkstį. Dar vienas kasmetinis ritualas — puikus pavyzdys, kuo pavirtusios Kalėdos.

Kistleris atėjo vilkėdamas tamsiai mėlyną uniforminį apdarą, Kendalis — gelsvai žalsvą. Nė vienam netiko raudonos su balta Kalėdų Senių kepurės, kurias abu buvo užsimaukšlinę, bet niekam tai iš tikrųjų nerūpėjo. Kepurės mielos ir linksmos, tačiau Liuterio šypsenos nesulaukė. Sanitaras laikė nuleidęs prie kojos maišą.

— Mes ir vėl su vaisiniais sausainukais, pone Krenkai, — pradėjo Kistleris. — Kaip ir kasmet.

— Pinigai skirti žaislų kampanijai, — idealiai išlaikęs pauzę tarė Kendalis.

— Mūsų tikslas — devyni tūkstančiai žalių.

— Pernai vos vos teperkopėme aštuonis tūkstančius.

— Šiemet stengiamės labiau.

— Per Kalėdas įteiksime žaisliukų šešiems šimtams vaikų.

— Nuostabiausias projektas.

„Sentencijų“ šūviai pirmyn — atgal, pirmyn — atgal. Tobulai susigiedojęs duetas.

— Kad pamatytumėt jų veidus.

— Neatsisakyčiau to nė už ką pasaulyje.

— Bet vis tiek turime surinkti pinigų, ir kuo skubiau.

— Turime senų gerų Meilės sausainukų, — Kendalis taip mostelėjo maišu į Liuterį, lyg tas būtų norėjęs žvilgtelėti, kas jo viduje.

— Pasaulinio garso.

— Jie iš Hermansburgo, kepykla — Indianoje, kur Meiblės gimtinė.

— Ten dirba pusė miesto. Nieko daugiau nedaro, tik kepa vaisinius sausainius.

„Kokie vargšai“, — pamanė Liuteris.

— Jie žino slaptą receptą, ruošia tik iš šviežiausių produktų.

— Ir kepa geriausius pasaulyje vaisinius sausainius.

Liuteris negalėjo pakęsti vaisinių sausainių. Datulių, figų, džiovintų slyvų, riešutų, džiovintų spalvotų vaisių gabaliukų.

— Jau aštuoniasdešimt metų juos ten kepa.

— Visoje šalyje juos perka geriausiai. Pernai išpirko šešias tonas.

Liuteris stovėjo tylut tylutėlis, nesiruošdamas užleisti savo žemės, vis šaudydamas akimis tai šen, tai ten.

— Jokių chemikalų, jokių maisto priedų.

— Neįsivaizduoju, kaip juos išlaiko tokius šviežius.

„Su chemikalais ir priedais“, — norėjo atsikirsti Liuteris.

Liuterį ištiko smarkus alkio priepuolis. Pakirto kelius, o popieriniame veide pasirodė skausminga grimasa. Jau dvi savaites uoslė jam buvo gerokai paaštrėjusi — be abejo, šalutinis griežtos dietos poveikis. Gal dvelktelėjo nuo tų Meiblės „ypatingųjų“, jis nelabai žinojo, tačiau jį užvaldė baisus noras. Staiga pajuto, kad būtinai turi ko nors užkąsti. Čia pat užsimanė atimti maišą iš Kendalio, praplėšti paką ir sugraužti visus sausainius.

O paskui tai praėjo. Sukandęs dantis Liuteris tvirtai laikėsi, kol alkis nuslopo, ir tada atsipalaidavo. Kistleris su Kendaliu buvo taip įsijautę į savo ritualą, kad net nepastebėjo.

— Mes tik tiek jų tegauname.

— Juos taip visi perka, kad turime normuoti.

— Džiaugiamės, jei gauname devynis šimtus.

— Dešimt žalių — pakelis, ir turime devynis tūkstančius žaislams.

— Pernai jūs pirkote penkis, pone Krenkai.

— Gal vėl nusipirktumėte?

„Taip, pernai pirkau penkis“, — dabar ėmė prisiminti Liuteris. Tris nusinešė į darbą ir paslapčia išdėliojo ant stalų trims savo bendradarbiams. Besibaigiant savaitei sausainių dėžutės buvo jau visai nusitrynusios nuo begalinių pastangų tuos sausainiūkščius įsiūlyti vienas kitam. Doksė dėžutes išmetė į šiukšlių kibirą firmai išeinant švęsti Kalėdų.

Kitus du Nora atidavė kirpėjai, damai, sveriančiai kokius tris šimtus svarų. Ji tų sausainių prisikaupdavo tonomis ir būdavo jais aptekusi iki pat liepos.

— Ne, — pagaliau ištarė Liuteris. — Šiemet tiek to.

Komanda nutilo. Kistleris pasižiūrėjo į Kendalį, o Kendalis — į Kistlerį.

— Ką pasakėte?

— Šiemet nenoriu vaisinių sausainių.

— Penki — per daug? — paklausė Kistleris.

— Vienas — per daug, — atsakė Liuteris, tada lėtai sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Nė vieno? — netikėdamas perklausė Kendalis.

— Girdėjot, — atsakė Liuteris.

Jie atrodė baisiai apgailėtinai.

— Vaikinai, jūs vis dar palaikote tas liepos ketvirtosios meškeriojimo varžybas neįgaliems vaikams? — pasiteiravo Liuteris.

— Kiekvienais metais, — pasakė Kisderis.

— Puiku. Ateikite vasarą, ir duosiu šimtą žalių meškeriotojams.

Kestleris suskydęs teišlemeno „Ačiū“.

Po kelių nepatogių sekundžių šiaip taip pavyko juos išlydėti pro duris. Liuteris grįžo prie virtuvės stalo, kur jau nieko nebebuvo — nei Noros, nei jo lėkštės su dviem troškintos žuvies gabalėliais, nei stiklinės vandens, nei staltiesėlės. Nieko. Įsiutęs jis užpuolė maisto sandėliuką, kur rado skardinę žemės riešutų sviesto ir kelis sužiedėjusius skanėstus. IX

Vilį ir Beką 1949 m. įsteigė Stenlio Vilio tėvas. Bekas jau buvo miręs taip seniai, kad niekas nebežinojo, kodėl ant durų tebešmėkso jo vardas. Skambėjo neblogai — Vilis ir Bekas, pagaliau būtų buvę ne taip jau pigu keisti blankus ir visa kita. Keista, bet jau maždaug pusę amžiaus veikianti finansininkų kontora ne kažin kiek teišsiplėtė — buvo keletas partnerių iš mokesčių srities (Liuteris taip pat) ir dvidešimt ar apytiksliai tiek auditorių. Klientai — vidutinio dydžio įmonės, neišgalinčios susimokėti nacionalinėms finansininkų kompanijoms.

Jei Stenlis Vilis prieš kokius trisdešimt metų būtų buvęs ambicingesnis ir turėjęs geresnę komersanto uoslę, senoji firma būtų galėjusi suklestėti ir tapti galinga. Tačiau jis nebuvo toks, ir ji netapo tokia, o dabar jie apsimetė esą patenkinti boutique3 firmos statusu.

Kaip tik tą akimirką, kai Liuteris, kaip paprastai, ruošėsi sprukti į prekybos centrą, tarsi tiesiai iš dangaus nukrito Stenlis su ilgu sumuštiniu, nuo kurio į visas puses kadaravo salotos.

— Gali minutėlę? — paklausė jis pilna burna.

Jis jau sėdėjo dar Liuteriui nespėjus atsakyti „taip“, „ne“ ar „gal galėtumėte paskubėti“. Ryšėjo kvailus kaklaraištukus, ir paprastai jo mėlynas švarkas mirgėdavo nuo įvairiausių dėmių: rašalo, majonezo, kavos. Stenlis buvo suskretėlis, jo kabinetas — pagarsėjęs sąvartynas, kur ilgus mėnesius bylos ir dokumentai dingdavo be žinios. „Paieškok pas Stenlį“, — firmos devizas, jei kas nors ko nors nerasdavo.

— Girdėjau, rytoj vakare nebūsi per Kalėdų pietus? — vis dar kramtydamas paklausė jis. Stenlis mėgdavo bastytis per pietus po sales su sumuštiniu vienoje rankoje ir mineralinio vandens buteliu kitoje, tarsi būtų pernelyg užsiėmęs, kad galėtų rimtai papietauti.

— Šiemet, Stenli, nedarau daugybės dalykų ir nieko nenoriu įžeisti, — atsakė Liuteris.

— Vadinasi, tai tiesa.

— Taip, tiesa. Mūsų nebus.

Stenlis susiraukęs prarijo kąsnį, paskui patyrinėjo sumuštinį ieškodamas, kur čia vėl suleisti dantis. Jis buvo partneris iš valdybos, ne šefas. Liuteris buvo partneris jau šešerius metus. Nė vienas iš Vilto ir Bekojo neprivers ką nors daryti.

— Liūdna girdėti. Džeinė nusimins.

— Brūkštelėsiu jai žinutę, — atsakė Liuteris. Tai būdavo visai neblogas vakaras — puikūs pietūs sename restorane miesto centre, privačiuose kambariuose antrame aukšte, skanus maistas, geras vynas, kelios prakalbos, vėliau — šėlsmas ir šokiai iki vėlumos. Juodi kaklaraiščiai, žinoma, o ir damos stengdavosi iš paskutiniųjų pranokti viena kitą suknelėmis bei papuošalais. Džeinė Vili buvo žavi moteris, nusipelniusi žymiai daugiau nei gyventi su Stenliu.

— O kokia gi priežastis? — trupučiuką pasmalsavo Stenlis.

— Šiemet, Stenli, neperkame visiškai nieko: nei eglės, nei dovanų — tad ir jokių barnių. Sutaupysime pinigų ir plauksime į dešimties dienų kruizą. Bleira išvažiavo, mums reikia pailsėti. Įsivaizduoju, puikiai atsigriebsime kitais metais, o jei ne — dar po metų.

— Juk tai būna kas metai, ar ne?

— Žinoma, taip.

— Matau, meti svorį.

— Jau numečiau dešimt svarų. Laukia paplūdimiai.

— Puikiai atrodai, Liuteri. Girdėjau, deginiesi.

— Taip, stengiuosi patamsėti. Kad saulė nepribaigtų.

Milžiniškas kumpio kąsnis su batonu užkemša burną, salotos driekiasi, karo nusvirusios iš burnos kampų. Paskui visa tai sujuda:

— Nebloga mintis, tikrai, — pasigirsta kažkas panašiai.

Stenlio atostogų idėja — savaitė pajūrio viloje, prastame namuke, į kurį pastaruosius trisdešimt metų nieko neinvestuota. Liuteris su Nora, kartą svečiuodamiesi pas Vilius, turėjo praleisti ten vieną baisią savaitę. Seimininkai užsiėmė pagrindinį miegamąjį, o Krenkams buvo palikti „svečių apartamentai“ — siauras kambariūkštis su gultais ir be jokio kondicionieriaus. Stenlis nuo ryto iki geros popietės maukė džiną su toniku, ir saulė jo odos nė nepalietė.

Jis išėjo prisikimšęs žandus, tačiau Liuteriui dar nespėjus pasprukti, įlėkė Jankas Slederis.

— Beveik penki tūkstančiai du šimtai žalių, seni, — pranešė jis. — Ir galo nematyti. Abigailė ką tik išleido šešis šimtus šlamančių suknelei, ją apsivilksianti per Kalėdų pietus, nesuprantu, kodėl negalėtų apsirengti tos, kur buvo pernai ar užpernai: bet kam ginčytis? Batai — apie keturiasdešimt žalių. Rankinė — dar devyniasdešimt. Sandėliukas sprogsta nuo batų ir rankinių, bet net nepradėk kalbos. Šitaip netruksime pasiekti ir septynis tūkstančius. O, kad kas leistų plaukti į kruizą...

Liuterio įkvėptas, Jankas tiksliai užsirašinėjo visus Kalėdų nuostolius atnaujindamas sąskaitas dukart per savaitę. Ką darys su tais duomenimis, nebuvo tikras. Matyt, nieko, ir tai žinojo.

— Tu — didvyris, — pakartojo jis dar sykį ir dingo taip greitai, kaip ir buvo atsiradęs.

„Visi jie pavydi“, — pagalvojo Liuteris. Šiuo metu, likus savaitei iki kulminacijos ir kasdien augant šventinei beprotybei, jie pavydi kaip velniai. Kai kurie, pavyzdžiui, Stenlis, tik nenori to pripažinti. Kiti, kaip Jankas, atvirai žavisi Liuteriu.

Jau per vėlu eiti degintis. Liuteris nušliaužė prie lango ir pasidžiaugė reginiu: miestą prausė šaltas lietus. Pilkas dangus, pliki medžiai, vėjas gena kelis lapus, tolimose gatvėse pilna mašinų. „Kaip miela“, — pagalvojo patenkintas savimi. Pasiplekšnojo plokščią pilvą, paskui nulipo laiptais ir su Bife, kelionių agente, išgėrė putojančio dietinio gėrimo.

Pasigirdus skambučiui Nora šoko iš BronzeMat‘o ir sugriebė rankšluostį. Ne itin mėgo prakaituoti, todėl iš visų jėgų išsitrynė kūną.

Ji vilkėjo labai mažutį raudoną bikinį — kataloge jauna liekna manekenė puikiai su tokiu atrodžiusi. Ji žinojo, kad niekada viešai to bikinio neapsivilks, tačiau Liuteris primygtinai prašė nusipirkti. Jis paspoksojo į manekenę ir pagrasino, kad pats užsakys. Daiktas nebuvo pernelyg brangus, tai Nora jį ir įsigijo.

Ji pažvelgė į veidrodį ir dar sykį paraudo pamačiusi save su tokiu menku drabužėliu. Aišku, ji metanti svorį ir šis krentąs, aišku, oda tamsėjanti nuo įdegio. Tačiau reikėtų badauti penkerius metus ir pašėlusiai mankštintis, kad galėtų pelnytai dėvėti tokį daikčiuką.

Ji mikliai apsirengė, įlindo į laisvas kelnes ir tiesiai ant bikinio užsimetė megztinį. Liuteris dievagojosi, kad deginasi nuogas, tačiau ji prieš nieką nenusirenginės.

Kad ir apsirengusi, vis tiek jautėsi kaip šliundra. Tas daiktas veržė kur tik galėjo, o einant... Na, buvo ne visai patogu. Negalėjo iškęsti nelėkusi namo, nenusimetusi jo ir ilgam nepanirusi į karštą vonią.

Ji nepastebėta išsmuko iš Amžinojo įdegio, pasuko už kampo ir akis į akį susidūrė su Dagu Zabriskiu, jų pastoriumi. Jis buvo apsikrovęs pirkiniais, o ji nesinešė nieko, tik paltą. Jis — išblyškęs, ji — išraudusi ir vis dar prakaituojanti. Jis patogiai jautėsi su savo senuoju tvido švarku, apsiaustu, apykakle, juodais marškiniais. Norą bikinis taip veržė, kad po kūną, rodos, kraujas būtų liovęsis tekėjęs ir visa ji būtų sutraukta kaip guminė.

Jie mandagiai apglėbė vienas kitą.

— Nemačiau jūsų praeitą sekmadienį, — pasakė jis lenu erzinančiu įpročiu, kurį buvo pasigavęs prieš daugelį metų.

— Mes tokie užsiėmę, — atsakė ji čiupinėdama kaktą, ar ne prakaituota.

— Tau viskas gerai, Nora?

— Puikiai, — atšovė ji.

— Atrodai kiek uždususi.

— Daug ėjau, — pamelavo ji savo pastoriui.

Kažkodėl jis žvilgtelėjo į jos batus. Ji, aišku, neavėjo sportinių batelių.

— Ar galėtume minutėlę pasikalbėti? — paklausė jis.

— Na, žinoma, — atsakė ji.

Ties salės turėklais buvo laisvas suolelis. Pastorius nutempė ten savo maišus ir sumetė krūvon šalia suolelio. Norai atsisėdus, siaurasis raudonasis bikinis vėl pasislinko ir kažkas nutrūko, gal raištelis, visai ties šlaunimi, ir kažkas ėmė smukti. Kelnės buvo plačios, laisvos, visai nesuveržtos, ir pro jas bet kas lengvai galėjo iškristi.

— Girdėjau tiek gandų, — tyliai pradėjo jis. Žmogus turėjo bjaurų įprotį kalbėdamas labai prisikišti prie veido. Nora vis kryžmai dėliojo kojas, o nuo kiekvieno manevro viskas darėsi vis blogiau.

— Kokių gandų? — drąsiai paklausė ji.

— Na, būsiu visiškai atviras, Nora, — pasakė jis prisikišęs dar arčiau. — Girdėjau iš patikimo šaltinio, kad jūs su Liuteriu nusprendėte šiemet nesilaikyti Kalėdų papročių.

— Taip, panašiai.

— Niekada nesu dar to girdėjęs, — niūriai pratarė jis, tarsi Krenkai būtų atradę naują nuodėmės rūšį.

Staiga ji išsigando, bijojo net krustelėti, bet ir tada jautėsi taip, tarsi drabužiai smuktų nuo jos. Visa kakta išrasojo.

— Tau viskas gerai, Nora? — paklausė jis.

— Man viskas gerai, ir mums viskas gerai. Mes juk pripažįstame Kalėdas, Kristaus gimimo šventimą, mes tik šiemet atsisakysime visų tų kvailysčių. Bleira išvažiavusi, ir mes darome viso šito pertrauką.

Pastorius svarstė tai ilgai ir rimtai, o Nora šiek tiek pasislinko.

— Truputį kvaila, ar ne? — pasakė jis žiūrėdamas į prisipirktų maišų kaugę, sukrautą šalimais.

— Taip. Klausykite, mums viskas gerai, Dagai, tikrai. Mes laimingi, sveiki ir tik norime truputį atsipūsti. Ir viskas.

— Girdėjau, išvažiuojate.

— Taip, dešimčiai dienų į kruizą.

Jis brūkštelėjo sau per barzdą, lyg nebūtų tikras, ar pritaria tokiam reikalui, ar ne.

— Juk ateisite į vidurnakčio pamaldas, ar ne? — su šypsena paklausė.

— Negaliu pažadėti, Dagai.

Jis paplekšnojo jai per kelį ir atsisveikino. Ji palaukė, kol jis dingo iš akių, ir tada, galiausiai sukaupusi visą drąsą, atsistojo. Išslinko iš prekybos centro keikdama Liuterį ir jo sugalvotą bikinį.

Jauniausioji Fromejerio žmonos pusseserės duktė buvo aktyvi katalikų bažnyčios veikėja. Bažnyčia subūrė didžiulį jaunimo chorą, kuris džiaugsmingai važinėdavo po visą miestą giedodamas giesmes. Tik paskambink, ir koncertas užsakytas.

Prasidėjus giesmėms biro lengvas sniegelis. Choras išsirikiavo pusmėnuliu keliuke šalia dujinio žibinto ir, gavęs ženklą, užbaubė „O Betliejau, mažasis miesteli!“. Pamojavo Liuteriui, kai tas pasižiūrėjo pro naktines užuolaidas.

Už giedotojų netrukus susirinko minia — kaimynų vaikai, Bekeriai iš gretimo namo, Trogdonų šeimynėlė. Suveikus anoniminei žinutei kelias minutes giesmių pasiklausė reporteris iš Gazette, kuris vėliau pasirodė visiems ir paskambino į Krenkų duris.

Liuteris atplėšė duris pasiryžęs nušluoti bet ką.

— Kas čia?

Choras plėšė:

— Baltosios Kalėdos...

— Jūs ponas Krenkas? — pasiteiravo reporteris.

— Taip, o jūs kas?

— Brajanas Braunas iš Gazette. Ar galėčiau jums užduoti keletą klausimų?

— Kokių?

— Apie visą tą Kalėdų nešventimą.

Liuteris nuo durų metė žvilgsnį į minią. Kažkuris iš jų, tų tamsių siluetų, pripliauškė apie jį. Kažkuris iš kaimynų iškvietė žurnalistą. Fromejeris arba Voltas Šylas.

— Interviu nesišvaistau, — pasakė jis ir trenkė durimis. Nora, kaip paprastai, maudėsi duše, ir Liuteris nusliūkino į rūsį.

X

Liuteris pasiūlė vakarieniauti Angele, jų mėgstamame itališkame restorane. Šis buvo miesto centre, seno pastato pirmame aukšte, toli nuo prekybos centrų širšyno, per penkis kvartalus nuo pagrindinio įvažiavimo. Šį vakarą labai reikėjo ištrūkti iš Hemloko.

Jie užsisakė salotų su liesu padažu ir makaronų su kečupu — nei mėsos, nei vyno, nei duonos. Nora pasidegino septintąjį kartą, Liuteris — dešimtąjį, ir, gurkšnodami putojantį gėrimą, jie pasigėrėjo savo sveika išvaizda palyginti su visais tais išblyškėliais aplinkui. Viena iš Liuterio močiučių buvo pusiau italė, ir jo Viduržemį meną genai įrodė savo galią nulemti gerą įdegį. Jis buvo keliais tonais tamsesnis už Norą, įdegį pastebėjo ir draugai. O jam visiškai nerūpėjo. Dabar jau visi žinojo, kad jie ruošiasi į salas.

— Jau prasideda, — pasakė Nora, pasižiūrėjusi į laikrodį.

Liuteris irgi žvilgtelėjo. Septynios vakaro.

Iš miesto centro, iš Veteranų parko, kasmet prasidėdavo Kalėdų paradas. Visada tas pats — žemadugnės paradinės vežėčios, gaisrininkų automobiliai ir žygiuojanti gauja. Iš paskos visada — Kalėdų Senis su rogėmis, kurias pagamindavo Rotary nariai, o tempdavo aštuoni riebūs Shrineridi su mopedais. Apsukęs lanką per vakarinę miesto dalį, paradas priartėdavo prie Hemloko. Kiekvienais metais po šešių Krenkai su kaimynais įsitaisydavo kur nors prie parado maršruto ir pasidarydavo šventę. Tokios šventės Liuteris ir Nora šiemet norėjo išvengti.

Hemloke šėls vaikai, giedotojai ir dar nežinia kas. Gal dviratininkų šutvė, klykianti „Laisvę besmegeniui!“, ir mažieji teroristai, kaišantys nurodymus į jų pievutę.

— Kaip firmoje praėjo Kalėdų pietūs? — pasiteiravo Nora.

— Panašiai kaip visada. Ta pati salė, tie patys padavėjai, ta pati nugarinė, ta pat suflė. Slederis pasakojo, kad Stenlis per kokteilius nusigėrė kaip skunkas.

— Per kokteilių vakarėlius dar nemačiau jo blaivaus.

— Pasakė tą pačią kalbą — labai stengtasi, daugiau uždirbta, kitais metais visus pralenksim, Vilis ir Bekas — viena šeima, visiems ačiū, ir taip toliau. Džiaugiuosi, kad nedalyvavome.

— O dar kas nors nedalyvavo?

— Slederis sakė, kad nepasirodė ir Mopinas iš audito skyriaus.

— Įdomu, ką buvo apsirengusi Džeinė.

— Paklausiu Slederio. Esu tikras, bus užsirašęs.

Buvo atneštos salotos, ir jie įsispoksojo į jaunučius špinatus kaip išbadėję pabėgėliai. Tačiau lėtai ir taupiai užsipylė padažo, užsibarstė truputėlį druskos su pipirais, o paskui pradėjo valgyti taip, tarsi visiškai nesidomėtų maistu.

Islandijos princesėje maistas tiekiamas kiaurą parą. Liuteris ruošėsi ten kimšti kol sprogs.

Netoliese prie staliuko su savo draugu vaišinosi jauna graži tamsiaplaukė dama. Nora pastebėjo ją ir padėjo šakutę.

— Kaip manai, ar jai viskas gerai, Liuteri?

Liuteris apsidairė po salę ir paklausė:

— Kam?

— Bleirai.

Jis liovėsi kramtęs ir apmąstė klausimą, kurį ji dabar užduodavo tik tris kartus per dieną.

— Jai viskas gerai, Nora. Ji puikiai leidžia laiką.

— Ar ji saugi? — dar vienas standartinis klausimas, užduotas taip, tarsi Liuteris šią akimirką galėtų užtikrintai pasakyti, kad jų dukra saugi arba ne visai.

— Taikos korpuse per pastaruosius trisdešimt metų nežuvo nė vienas savanoris. Taip, patikėk, jie labai atsargūs, Nora. Na, valgyk.

Ji pastumdė žalėsius, truputį įsidėjo į burną ir galiausiai visai prarado susidomėjimą. Liuteris sausai iššluostė savo lėkštę ir godžiai sužiuro į josios.

— Dar valgysi? — paklausė.

Ji sukeitė lėkštes, ir akimoju Liuteris ištuštino ir antrąją. Kai buvo patiekti makaronai, ji ėmė saugoti savo dubenį.

Po kelių kuklių kąsnių ji staiga sustojo šakutei nepasiekus lūpų. Staiga padėjo ją ir tarė:

— Užmiršau.

Liuteris energingai kramtė.

— Kas yra?

Jos veidą iškreipė siaubas.

— Kas yra, Nora? — pakartojo jis sunkiai rydamas.

— Juk po parado pasirodo tie teisėjai, ar ne?

Tada ir Liuteriui dingtelėjo. Jis akimirką sulaikė šakutę, gurkštelėjo vandens, skausmingai įsižiūrėjo į tuštumą tolumoje. Taip, žinoma, tai tiesa.

Po parado Parkų ir rekreacijos komitetas važinėdavo po apylinkes su Džono Dyrio traktoriaus traukiamomis vežėčiomis ir matuodavo Kalėdų dvasingumo lygį. Apdovanodavo žmones atsižvelgdami į visokiausius aspektus — į dizaino originalumą, šventinį apšvietimą ir t.t. Ir apdovanodavo gražiausiai išsipuošusią gatvę. Hemlokas du kartus buvo laimėjęs mėlynąjį kaspiną.

Prieš metus Hemlokas tegavo antrąją vietą, pirmiausia dėl to (sklido gandai), kad du iš keturiasdešimt dviejų namų neiškėlė besmegenio. Be to, iš kažin kur išdygo Boksvudo skersgatvis, esantis už trijų kvartalų į šiaurę, pasidabino žavia atlaidinių saldainių eile, atitinkamai pasivadino — „Atlaidų saldainių skersgatvis“ — ir pasigvelbė Hemloko prizą. Fromejeris vėliau dar visą mėnesį siuntinėjo skrajukes.

Galutinai sugadinta vakarienė pakliuvo į aklavietę — jie tik knebinėjo makaronus stengdamiesi laimėti kuo daugiau laiko. Ilgų ilgiausiai gurkšnojo tuos du bekofeinės kavos puodelius. Kai Angelas ištuštėjo, Liuteris sumokėjo sąskaitą, ir jiedu lėtai nuriedėjo namo.

Kaip ir reikėjo tikėtis, Hemlokas vėl pralaimėjo. Jau prieblandoj Liuteris nutvėrė Gazette ir nušiurpo nuo pirmojo „Metro“ rubrikos puslapio. Buvo išvardyti prizininkai: Vyšnių alėja — pirma, Boksvudo skersgatvis — antras, Stentonas — trečias. Trogdonas kitoje gatvės pusėje užžiebęs daugiau kaip keturiolika tūkstančių lempučių Šviesų festivalyje liko ketvirtas.

Puslapio viduryje buvo įdėta didžiulė spalvota Krenko namų nuotrauka, daryta kiek iš toliau. Liuteris specialiai ją patyrinėjo stengdamasis nustatyti, iš kur fotografuota. O fotografuota iš viršaus, plačiu kampu, tarsi iš paukščio skrydžio.

Gretimais pagirtinai, kad net akį rėžė, spindėjo Bekerio namai. Kitoje pusėje idealiomis linijomis iš besikaitaliojančių raudonų ir žalių lempučių — dabar jau tūkstančiais — tviskėjo Keršo namas ir pievelė.

Krenko namai buvo tamsūs.

Į rytus galėjai įžiūrėti Fromejerius, Nadžentus ir Goldžius — visi šiltai šviečia, ant visų stogų jaukiai pūpso besmegeniai. Vakaruose visu Kalėdų didingumu spinduliavo Dentsai, Slounai ir Belingtonai.

Krenko namai buvo labai tamsūs.

— Šyląs, — subambėjo Liuteris. Nuotrauka daryta tiesiai iš priešingos gatvės pusės. Voltas Šyląs buvo leidęs fotografui užsikabaroti ant savo dviaukščio namuko stogo ir fotografuoti iš viršaus plačiu kampu. Greičiausiai jį pakurstė visa gatvė.

Po nuotrauka buvo įdėtas trumpas pasakojimas. Pavadinimas — Kalėdų jiems nebus, o toliau buvo rašoma:

Per šias Kalėdas ponų Krenkų namai gan tamsūs. Kiti jų kaimynai iš Hemloko gatvės puošiasi ir skuba sutikti Kalėdų Senei jo Krenkai Kalėdų nešvęs ir rengiasi į kruizą, kaip skelbia neįvardyti šaltiniai. Nei eglutės, nei lempučių, nei besmegenio ant stogo — vienintelis namas Hemloke, kuris laiko besmegenį paslėpęs rūsyje. (Hemlokas, dažnai nugalėdavęs Gazette gatvių puošimo varžybose, šiemet turėjo tenkintis visus nuvylusia sėstąja vieta). „Tikiuosi, dabar jie patenkinti“ — skundėsi vienas neprisistatęs kaimynas. „Suplėkę savanaudžiai“ — sakė kitas.

Būtų Liuteris turėjęs kulkosvydį, būtų išlėkęs ir ėmęs taškyti visus ir viską iš eilės.

Bet jis tik ilgai sėdėjo krėsle su įstrigusiu gumulu gerklėje ir stengėsi pats save įtikinti, kad tai irgi praeis. Dar keturios dienos, ir jie išvyks, o kai grįš, visi tie prakeiktieji besmegeniai bus jau suslėpti, lemputės nukabinėtos ir eglutės nupuoštos. Ims plaukti sąskaitos, tai gal tada visi tie nuostabieji kaimynėliai taps palankesni.

Jis sprigtelėjo laikraštį, bet susikaupti nebegalėjo. Galiausiai Liuteris apsisprendė, sukando dantis ir nuėjo su blogosiomis naujienomis pas žmoną.

— Kaip siaubinga šitaip nubusti, — pasakė Nora stengdamasi sutelkti dėmesį į nuotrauką laikraštyje. Pasitrynė akis ir pašnairavo.

— Tas pašlemėkas Šylas leido fotografui užlipti ant stogo, — tarė Liuteris.

— Tikrai?

— Žinoma. Pasižiūrėk į vaizdą.

Ji stengėsi. Paskui šiaip taip nukreipė akis į kampą ir perskaitė pasakojimą. Skaitydama „Suplėkę savanaudžiai“ aiktelėjo.

— Kas taip pasakė? — paklausė griežtai.

— Arba Šylas, arba Fromejeris. Kas čia žino. Einu į dušą.

— Kaip jie drįsta! — sušuko Nora vis dar įsispoksojusi į nuotrauką.

„Bravo, mergyt, — pamanė Liuteris. — Įsiusk, suspausk kumščius. Dar ketvertas dienų: mes tikrai nepasiduosime“.

Tą vakarą užkandęs ir pasikankinęs prie televizoriaus Liuteris nusprendė pasivaikščioti. Apsitūlojo, kaklą apsimuturiavo vilnoniu šaliku — lauke šalo ir buvo panašu, kad snigs. Juodu su Nora buvo kone pirmieji, nusipirkę namą Hemloke, — tebūnie visi prakeikti, bet jo tai neprivers slapstytis įsikalinus namie. Tai jo gatvė, jo rajonas, jo draugai. Netrukus nė vienas ir nebeprisimins šio nedidelio epizodo.

Liuteris lengvai žingsniavo giliai sukišęs rankas į kišenes, šaltam orui gaivinant plaučius.

Pasiekė tolimąjį kampą prie sankryžos su Samanų gatvele, o ten aptikęs Liuterio pėdsakus, jį riedlente pasivijo Spaikas Fromejeris.

— Labas, pone Krenkai, — pasakė jis stabdydamas ratukus.

— Sveikas, sveikas, Spaikai.

— Kas jus išvijo per tokį orą?

— Išėjau truputį pasivaikščioti.

— Gėritės kalėdiniais papuošimais?

— Žinoma. O kas tave išvijo?

— Taip, tik stebiu gatvę, — atsakė Spaikas ir apsidairė, lyg grėstų užpuolimas.

— Ką tau atneš Kalėdų Senelis?

Spaikas nusišypsojo ir akimirką pasvarstė.

— Nesu tikras, bet turbūt žaidimą, ledo ritulio lazdą ir būgnų rinkinį.

— Neprastas grobis.

— Aišku, aš jau netikiu, juk žinote. Bet Maikui dar tik penkeri, tai mes vis dar apsimetinėjame.

— Suprantu.

— Man jau reikia eiti. Linksmų Kalėdų.

— Ir tau linksmų, Spaikai, — pasakė Liuteris ištardamas uždraustąjį sveikinimą, nes tikėjosi, kad tai šiemet pirmas ir paskutinis kartas. Spaikas nulėkė Hemloku ir pradingo, be abejonės, skubėdamas namo kuo greičiau pranešti tėvui, kad ponas Krenkas išėjęs iš namų ir besibastąs šaligatviais.

Liuteris stabtelėjo priešais Trogdono reginius — ant medžių, krūmų, langų ir priemenės kolonų prikabinėta daugiau nei keturiolika tūkstančių lempučių. Ant stogo, šalia besmegenio, Kalėdų Senis su savo elniu Rudolfu, žinoma, šis su didžiule raudona, švytinčia nosimi — viskas dailiai apvedžiota baltomis lemputėmis. Pats stogas apnarstytas dviem eilėm šių paeiliui mirksinčių raudonų ir žalių spingsučių. Mirksėjo ir kaminas — šimtai mėlynų švieselių, blykstelinčių vienu metu ir nykiai nušviečiančių senąjį besmegenį. Ant bugienių šalia namo sargybą ėjo alavinių kareivėlių būrys — visi tikro žmogaus didumo ir apvynioti tomis daugiaspalvėmis spingsinčiomis lemputėmis. Pievelės centre — graži prakartėlė su tikro šieno ryšuliais ir ožka, kilnojančia uodegą aukštyn žemyn.

Grynas reginys.

Liuteris kažką išgirdo — garaže šalia Trogdonų nuvirto kopėčios. Garažo durys buvo pakeltos, ir pro šešėlius jis išvydo Voltą Šylą, beplušantį ir besistengiantį pakabinti dar vieną lempučių virtinę. Priėjo ir netikėtai užklupo Voltą:

— Labas vakaras, Voltai, — maloniai pasakė.

— O, ar tik ne senasis šykštuolis, — išspaudęs šypseną atsakė Voltas. Jie pakratė vienas kitam rankas, kiekvienas stengdamasis sugalvoti ką nors linksma ir sąmojinga. Liuteris žingtelėjo atgal, pažvelgė aukštyn ir pasakė:

— Kaip fotografas sugebėjo ten užsikabaroti?

— Koks fotografas?

— Tas, iš Gazette.

— Ai, tas.

— Taip, tas.

— Užlipo.

— Nejuokais klausiu. Kodėl jam leidai?

— Nežinau. Sakė, nori, kad matytųsi visa gatvė.

Liuteris prunkštelėjo ir mostelėjo ranka.

— Truputį nustebinai, Voltai, — pasakė, nors visai nebuvo nustebęs. Vienuolika metų jie vienas prieš kitą dėjosi nuoširdūs abu vengdami atvirų kivirčų. Tačiau Liuteris nemėgo Volto dėl jo snobiškumo ir dėjimosi pranašiu. O Voltui buvo nusispjauti į Liuterį, nes ilgus metus jis įtarė jų atlyginimus esant beveik tokius pat.

— Ir aš truputėlį stebiuosi tavimi, — pasakė Voltas, bet nė vienas iš kaimynų iš tiesų nebuvo nustebę.

— Man atrodo, ten viena lemputė nešviečia, — pasakė Liuteris rodydamas į krūmokšnį, apvyniotą šimtais lempelių.

— Tuoj pažiūrėsiu.

— Iki, — pasakė Liuteris nueidamas.

— Linksmų Kalėdų, — palydėjo sveikinimu Voltas.

— Taigi, taigi. XI

Vilio ir Beko biuro Kalėdų vakaronė prasidėdavo pietumis aptarnaujama dviejų besivaidijančių brolių graikų, kurie ruošdavo geriausią mieste baklavą. Baras pradėdavęs darbą lygiai be penkiolikos dvylika, — tiesą sakant, net trys barai, — ir netrukus po to tvarka baigdavosi. Pirmasis kapituliuodavęs Stenlis Vilis — suversdavęs kaltę per stipriam trynių plakimui. Jis pasilipdavo ant dėžės, pastatytos ant konferencijų stalo, ir rėždavo tą pačią kalbą kaip ir per iškilmingus Kalėdų pietus prieš savaitę. Tuomet jam būdavo įteikiama dovana — šratinis šautuvas, naujas alpinistinis kablys, koks nors niekam tikęs suvenyras, dėl kurio jis kone apsiraudodavo, o po kelių mėnesių kuo ramiausiai atiduodavo pirmam pasitaikiusiam klientui. Ir kitiems būdavo teikiamos dovanos, pasakomos kelios kalbos ir improvizacijos, o gėrimui besiliejant nuskambėdavo ir viena kita daina. Vienais metais pasirodė du striptizo šokėjai — griaudžiant būgnui nusiplėšė leopardines siaurikes — vyriškiai puolė ieškoti, kuo čia juos pridengus, o sekretorės klykė iš džiaugsmo. Doksė, Liuterio sekretorė, džiūgavo garsiausiai ir vis dar turėjo pasidėjusi tų berniukų nuotraukas. Vėliau Stenlis žinute visiems išsiuntinėjo draudimą ateity kviestis tokius šokėjus.

Apie penkias kai kurie manieringiausieji ir oriausieji Vilto ir Beko finansininkai imdavo grabalioti arba bent mėgindavo pakibinti labiausiai gamtos nuskriaustas sekretores. Niekas nesupykdavo ir gavęs atkirtį. Stenlį nutempdavo į biurą ir prigirdydavo kavos, kad tas galėtų grįžti namo. Firma nusamdydavo taksi, todėl nė vienas pats nevairuodavo.

Kad ir būdavo visiškas jovalynas, partneriams tai patikdavo, nes galėdavo prisigerti iki žemės graibymo be žmonų, kurias tinkamai palinksmindavo per nuostabius Kalėdų firmos pietus, o į vakaronę niekuomet nesikviesdavo. Patikdavo tai ir sekretorėms, nes regėdavo ir nugirsdavo tokių dalykų, kuriuos galėdavo nuslėpti, o paskui pasilaikyti kaip šantažą kiaurus metus.

Liuteris nepakęsdavo firmos vakaronių, net jei metai ir būdavę sėkmingi. Jis tik išlenkdavo kokią taurelę ir niekuomet nepasigerdavo, ir kasmet jausdavosi nepatogiai dėl kvailiojančių bendradarbių.

Todėl jis liko savo kabinete užsirakinęs duris ir pasirūpino paskutiniais reikalais. Paskui iš apatinio aukšto salės — tuoj po vienuoliktos, rytą, — pasigirdo muzika. Liuteris pasinaudojo proga ir išnyko. Buvo gruodžio dvidešimt trečioji. Jis nesirodys iki sausio šeštos, o tada biuras jau bus grįžęs į senas vėžes.

Gerai pasisekė išsisukti.

Liuteris užėjo į kelionių agentūrą atsisveikinti su Bife, tačiau jos jau nebebuvo — išvykusi į legendinį kurortą Meksikoje, į kelionę papoilsiauti. Žvitriai nužingsniavo prie automobilio didžiuodamasis, kad nedalyvauja toje beprotybėje šeštajame aukšte. Nuvažiavo į prekybos centrą, į paskutinį deginimosi seansą, ir kad dar sykį pasižiūrėtų į beviltiškus idiotus, kurie paskutinę minutę ieško ko nors nusipirkti, kas dar likę parduotuvėse. Mašinų kelyje buvo daugybė, eismas judėjo lėtai, ir kai galiausiai jis pasiekė centrą, įvažiavimą buvo užkišęs kelių eismo patrulis. Stovėjimo aikštelės pilnutėlės, vietų nebėra, važiuok šalin. “

„Mielai“, — pritarė pats sau Liuteris.

Per pietus susitiko su Nora prisigrūdusioje duonos parduotuvėlėje prekybiniame kvartale. Iš tikrųjų jie buvo užsisakę vietas iš anksto — negirdėtas dalykas kitu metų laiku. Jis vėlavo. Rado ją verkiančią.

— Dėl Bevės Šyl, — pasakė ji. — Vakar ji buvo pasitikrinti. Vėl rado vėžį, jau trečią kartą.

Nors Liuteris ir Voltas niekada nebuvo artimi, jų žmonos pastaruosius keletą metų įstengė palaikyti gerus santykius. Tiesa buvo tokia, kad daugelį metų Šylais Hemloke niekas ir nesidomėjo. Jie sunkiai dirbo, kad turėtų daugiau, ir visada demonstruodavo didesnes pajamas.

— Išplito į plaučius, — kalbėjo Nora šluostydamasi akis. Jie užsisakė mineralinio. — Įtaria, kad bus perėję į inkstus ir kepenis.

Liuteris susiraukė įsivaizduodamas šliaužiančią siaubingą ligą.

— Baisu, — ištarė jis žemu balsu.

— Gal tai paskutinės jos Kalėdos.

— Taip sakė gydytojas? — paklausė jis abejodamas mėgėjiškomis pranašystėmis.

— Ne, aš taip sakau.

Sočiai tos kalbos apie Šylus, ir kai Liuteriui jau visai nusibodo, jis pasakė:

— Po keturiasdešimt aštuonių valandų išvykstame. Į sveikatą.

Jie susidaužė plastikinėmis taurelėmis, ir Nora išspaudė šypsnį.

Įpusėjus salotas Liuteris paklausė:

— Nieko nesigaili?

Ji papurtė galvą, kad ne, nurijo ir pasakė:

— Ak, retkarčiais turbūt pasiilgstu eglutės, žaisliukų, muzikos, prisiminimų. Tik jau ne daugybės mašinų, parduotuvių ir stresų. Puiki tai idėja, Liuteri.

— Aš genijus.

— Neužsimirškime. Kaip manai, ar Bleira bent susimąsto apie Kalėdas?

— Jei ji laiminga, tai ne. Abejoju, — atsiliepė jis pilna burna. — Ji dirba su būriu laukinių stabmeldžių, garbinančių upes ir taip toliau. Negi jie per Kalėdas pakeistų pažiūras?

— Šiurkštoka, Liuteri. Laukiniai?

— Juokauju, brangioji. Esu tikras, kad jie labai mieli žmonės. Nėra ko jaudintis.

— Ji sakė niekada nežiūrinti į kalendorių.

— Nuostabu. Aš pats biure turiu pasikabinęs du kalendorius ir vis tiek pamirštu, kuri diena.

Netrukus į salytę įvirto Milė iš moterų klinikos, ji apkabino Norą ir palinkėjo linksmų Kalėdų Liuteriui, kuris kitu atveju būtų susierzinęs, tik kad Milė buvo aukšta, ilgakojė ir visai daili žinant jos amžių. Įkopusi į penktą dešimtį.

— Girdėjai apie Bevę Šyl, — sušnibždėjo Milė, tarsi Liuteris staiga būtų dingęs. Dabar jau jis susierzino. Jis melsdavosi, kad tik nesusirgtų tokia baisia liga, tik jau ne šiame mieste. Dar jam nespėjus susirgti, savanorės tai jau žinotų.

„Geriau jau širdies smūgis ar avarija kelyje, kokia nors greita mirtis. Tai, apie ką nebūtų galima šnabždėtis, kol aš dar gyvas“.

Galiausiai Milė išėjo, ir jie baigė salotas. Mokėdamas sąskaitą, Liuteris kankinosi iš alkio ir dar sykį sugavo save besvajojantį apie lūžtančius nuo maisto gausybės stalus, kaip buvo parodyta Islandijos princeses knygutėse.

Nora dar turėjo reikalų, o Liuteris — ne. Jis parvažiavo į Hemloką, sustojo savo keliuke kiek lengviau atsidusęs, kad aplink namus neslampinėja kaimynų. Pašto dėžutėje buvo dar keturi anoniminiai Kalėdų atvirukai su besmegeniais, šįkart siųsti iš Ročesterio, Fortvorto, Grynbėjaus ir San Luiso. Fromejerio draugeliai iš universiteto daug kur važinėja, ir Liuteris įtarė tai būsiant jų žaidimėlius. Fromejeris — nenuilstantis ir pakankamai išradingas, kad sumąstytų tokią išdaigą. Gautas jau trisdešimt vienas atvirukas su besmegeniais, du — iš paties Vankuverio. Liuteris juos pasidėjo ir planavo grįžęs iš Karibų sukišti į didelį voką ir pasiųsti, — žinoma, anonimiškai, — Vikui Fromejeriui, gyvenančiam už dviejų namų.

„Gaus juos su visomis sąskaitomis“, — pagalvojo Liuteris dėdamas atvirukus į stalčių prie kitų. Užsikūrė židinį, įsitaisė po apklotu savo krėsle ir užsnūdo.

Hemloke ta naktis buvo triukšminga. Pro Krenkų namą vis prasukdavo audringų įsisiautėjusių giesmininkų pulkai. Ne kartą prie jų prisidėdavo kaimynai, pasidavę akimirkos nuotaikai. Sykį Liūtų klubo chorui įdurmais pasigirdo: „Besmegenio, besmegenio!“

Pasirodė ranka piešti plakatai „Laisvę besmegeniui!“, pirmąjį iš jų į žemę įkalė ne kas kitas, o Spaikas Fromejeris. Su savo mažyte šutvele jis blaškėsi po visą Hemloką važinėdami riedlentėmis ir dviračiais, visi klykdami ir linksmindamiesi Kalėdų išvakarių šėlsme.

Taip kilo neplanuotas kvartalo vakarėlis. Trišė Trogdon pataisė vaikams karštos kakavos, o jos vyras, Vesas, prie keliuko sukabino garsintuvus. Netrukus naktį visą gatvę užliejo giesmės „Senis besmegenis“ ir „Skamba vėl Kalėdų varpai“. Buvo nutraukta tik tuomet, kai Krenkams plėšti serenadų prisistatė tikrasis choras. Vesas leido mėgstamiausių giesmių rinkinį, o iš tų mėgstamiausių visų mėgstamiausia tą vakarą buvo „Besmegenis“.

Krenkų namas išliko tamsus ir tylus, užrakintas ir saugus. Nora miegamajame pakavosi daiktus, Liuteris rūsyje mėgino skaityti. XII

Kūčios. Liuteris su Nora pramiegojo beveik iki septynių, ir tada juos pažadino telefono skambutis.

— Gal pakviestumėte prie telefono besmegenį? — pasigirdo paauglio balselis, ir, Liuteriui nespėjus nė sumoti, ką čia atšovus, skambinusysis padėjo ragelį. Liuteris vis dėlto sugebėjo nusijuokti, iššokęs iš lovos paplekšnojo matomai paplonėjusį pilvą ir tarė:

— Salos mus šaukia, brangioji. Kraukimės daiktus.

— Pagriebk dar ir mano kavą, — pasakė ji ir dar giliau įsirausė po antklodėmis.

Rytas buvo apniukęs ir šaltas, tikimybė, kad per Kalėdas pasnigs — pusė per pusę. Liuteris tikrai nelaukė sniego — Norą apimtų ilgesys, jei per Kūčias pradėtų snigti. Ji gimusi Konektikute, kur per visas Kalėdas, kaip pati pasakodavusi, visuomet prisnigdavę.

Liuteris nenorėjo, kad oras kaip nors įsikištų į jų užmačią rytoj išskristi.

Jis stovėjo prie svetainės lango, kaip tik ten, kur turėjo būti eglutė, siurbčiojo kavą, įdėmiai nužvelgė pievelę, ar Spaikas Fromejeris ir jo banditų gauja nebus ko išdarkiusi, ir pasižiūrėjo į Šylų namus kitoje gatvės pusėje. Nors visur lemputės ir papuošimai, tai niūri vieta. Voltas ir Bevė buvo namie, gėrė kavą miegūstai kilnodami puodelius, abu žinodami, — tik nesakydami garsiai, — kad tai galbūt paskutinės jų Kalėdos drauge. Akimirką Liuteris pajuto besigailįs nešvenčiąs Kalėdų, bet neilgai.

Gretimuose namuose, pas Trogdonus, viskas vyko visiškai kitaip. Jie laikėsi keisto papročio Kalėdų Senį „pasikviesti“ Kūčių rytą — dvidešimt keturiomis valandomis anksčiau nei visas kitas pasaulis, paskui prisikraudavo miniveną ir maudavo savaitei į namelį miškuose paslidinėti. Kasmet į tą patį namelį, ir Trogdonas buvo pasakojęs, kad ten jie susėsdavo švęsti Kalėdų, valgyti vakarienę akmeninėje trobelėje prie ūžiančio židinio drauge su trisdešimt kitų Trogdonų. Labai jauku, puikiai paslidinėja, vaikai tai be galo mėgsta ir šeima sutinka.

Kaip skirtingai žmonės švenčia.

Taigi Trogdonai jau sukilę ir vaduoja iš pakuočių dovanėles. Liuteris matė, kad pas juos aplink eglutę kažkas kruta, ir žinojo, kad netrukus jie grūs į mašiną dėžes ir krepšius, o paskui kils klyksmas. Vaikai bus nuginti, kad pasiaiškintų, kaip čia jiems pavyko taip puikiai susitarti su Kalėdų Seniu.

Visur kitur Hemloke dar ramu ir tylu, nuščiuvę prieš linksmybes.

Liuteris dar sykį gurkštelėjo ir patenkintas nusišiepė pasauliui. Įprastinių Kūčių rytą Nora pašoktų iš lovos pačioj ankštybėj su dviem ilgiausiais sąrašais — vienas jai, o kitas, netgi dar ilgesnis — jam. Apie septintąjį jau būtų pašovusi orkaitėn kalakutą, namai — anei dulkelės, stalai sustatyti pokyliui, o jos visiškai nuveiktas vyras — išvarytas į medžioklę, besistengiantis įveikti paskutinės akimirkos eismo grūstį ir nupirkti visa, kas sąraše. Jie lotų vienas ant kito — ir akis į akį, ir per mobiliuosius. Jis ką nors užmirštų ir būtų dar kartą išsiųstas į gatves, ko nors nepadarytų — ir pasaulis subyrėtų į gabalus.

Visiška sumaištis. Paskui, apie šeštą, abu būtų visiškai išsisunkę ir nekęstų švenčių, o tada atkaktų svečiai. Tie irgi pavargę kaip šunys nuo beprotiškų Kalėdų išmėginimų, tačiau stengtųsi iš paskutiniųjų, kad būtų linksma.

Tradicinė Kalėdų vakaronė pas Krenkus švenčiama jau daugelį metų su tuzinu draugų vaišinantis vien užkandėlėmis ir gėrimais. Pernai maitinosi visi penkiasdešimt.

Šypsena dar paplatėjo. Jis mėgavosi vienatve namuose ir tikėtina ateitimi, kad nieko nereikės daryti, tik susimesti kelis drabužius į lagaminus ir pasiruošti paplūdimiams.

Jie mielai suvalgė beskonę javainių tyrę su jogurtu, maloniai paplepėjo bevartydami Gazette. Nora bandė žaismingai nuvyti praeitų Kalėdų prisiminimus. Ji labai stengėsi su džiaugsmu laukti būsimos kelionės.

— Kaip manai, ar jai viskas gerai? — galiausiai paklausė ji.

— Jai gerai, — nepakėlęs akių atsakė Liuteris.

Sustoję prie lango, jie pasikalbėjo apie Šylus ir stebėjo krutančius Trogdonus. Hemloke sujudo eismas, nes žmonės pakilo į paskutinį beprotybės žygį. Priešais namus sustojo siuntų sunkvežimis. Iš jo iššoko paštininkas Bačas su dėže rankose. Jis nubėgo prie laukujų durų, o Liuteris kaip tik jas ir atidarė.

— Linksmų Kalėdų, — sumurmėjo Bačas ir, galima sakyti, metė siuntinį Liuteriui į glėbį. Prieš savaitę, kai siuntų reikėjo vežioti mažiau, Bačas mažumėlį padelsė laukdamas metinių arbatpinigių. Liuteris tada paaiškino, kad jie šiemet Kalėdų nešvęs. „Matot, neturime eglutės, Bačai, nei žaisliukų, nei dovanų. Nei lempučių ant krūmokšnių, nei besmegenio ant stogo. Tiesiog praleisime šiuos metus, Bačai. Neėmėme kalendoriaus iš policijos, nei sausainių iš gaisrininkų. Visiškai nieko, Bačai“.

Bačas tada išėjo nieko negavęs.

Dėžė atėjo iš paštu užsakomų drabužių firmos, pavadintos Boca Beach. Liuteris buvo radęs juos per internetą. Jis nusinešė paką į miegamąjį, užsirakino duris ir apsirengė suderintų spalvų marškinėlius bei trumpikes, ir nors šie drabužiai reklamoje atrodė tik truputį ekscentriški, dabar, Liuteriui apsirengus, pasirodė visiškai neskoningi.

— Kas ten, Liuterį? — paklausė Nora belsdama į duris.

Tai buvo geltonos, žydros ir elektrinės spalvos jūrų gyvybės vaizdelis — didžiulės riebios žuvys su burbuliukais, kylančiais iš žiomenų. Ir užgaidu, ir kvaila.

Ir Liuteris tuoj pat karštosiomis nusprendė, kad jam tai patinka ir jis juos išdidžiai dėvės prie vieno iš Islandijos princesės baseinų. Plačiu mostu jis atidarė duris. Nora prisidengė burną ranka ir tuoj pat isteriškai susijuokė. Jis nužygiavo į prieškambarį, žmona, plyšdama iš juoko, paskui jį. Įdegusios kojos stipriai kontrastavo su samanų žalumo kilimu. Įžengė į svetainę, kur išdidžiai atsistojo prie lango, kad matytų visas Hemlokas.

— Šito tikrai nedėvėsi! — sušuko iš paskos Nora.

— Tikrai dėvėsiu!

— Tada nevažiuosiu!

— Ne, važiuosi.

— Tai šlykštu.

— Tu tik pavydi, nes pati neturi tokių drabužių.

— Ir labai džiaugiuosi, kad tokių neturiu.

Jis nutvėrė ją, ir jie ėmė šokti po kambarį abu juokdamiesi. Nora — kone iki ašarų. Jos vyras, įsitempęs, nuobodžiai besirengiąs mokesčių finansininkas, kaip visi Vilyje ir Beke, iš paskutiniųjų bestengiąs apsirengti tarsi paplūdimių dykūnas. Ir klaikiai nepataikęs.

Suskambo telefonas.

Kaip paskui prisimins Liuteris, juodu su Nora liovėsi šokę ir juokęsi nuaidėjus antram skambučiui, o gal ir trečiam, ir kažkodėl sustojo ir įsispoksojo į telefoną. Jis vėl suskambo, ir Liuteris žengė pakelti ragelio. Viskas mirtinai nutilo ir nuščiuvo. Kaip jis prisiminė paskui, viskas ėmė suktis tarsi sulėtintame kine.

— Alio, — tarė jis. Nežinia kodėl, ragelis atrodė pasunkėjęs.

— Tėti, čia aš.

Jis nustebo, paskui nuostaba dingo. Nustebo išgirdęs jos balsą, o paskui visai neliko nuostabos, nors nežinia, kaip jai pavyko susirasti telefoną, kad paskambintų tėvams ir palinkėtų linksmų Kalėdų. Galiausiai juk ir Peru yra telefonų.

Tačiau jos balsas buvo visai aiškus ir garsus. Liuteriui niekaip nesisekė įsivaizduoti mylimos dukters ant kelmo džiunglių vidury, šaukiančios į kokį nors nešiojamą palydovinį telefoną.

— Bleira, — pasakė jis. Nora stryktelėjo prie jo.

Kitas žodis, kurį Liuteris šiaip taip suprato, buvo „Majamis“. Ir prieš tai, ir po to būta ir kitų žodžių, tačiau tas vienintelis pribloškė. Praėjus vos kelioms pokalbio sekundėms, Liuteris pasijuto žengiąs vandeniu ir skęstąs. Viskas ėmė suktis.

— Kaip laikaisi, brangioji? — paklausė jis.

Dar keli žodžiai, tada vėl — „Majamis“.

— Ar tu Majamyje? — paklausė Liuteris aukštu ir sausu balsu. Nora staiga sukrutėjo, ir jos akys, piktos ir įsiutusios, atsidūrė jam prieš pat veidą.

Tada jis įsiklausė. Paskui pakartojo:

— Tu Majamyje, grįžti namo Kalėdų. Kaip puiku, Bleira!

Norai atvipo lūpa ir žandikaulis nukaro taip žemai, kad Liuteris net pamatė gerklę.

Dar pasiklausė, paskui pasitikslino:

— Kas? Enrike?

Paskui visu balsu sušuko:

— Tavo sužadėtinis! Koks dar sužadėtinis?!

Nora kažkaip pajėgė susikaupti, sumąstyti ir paspausti garso mygtuką telefone. Kambarį bangomis užliejo Bleiros balsas:

— Jis — gydytojas iš Peru, susitikome, kai tik atvažiavau, jis tiesiog nuostabus. Pamilome vienas kitą iš pirmo žvilgsnio ir po savaitės nusprendėme, kad susituoksime. Jis niekada nėra buvęs Amerikoje ir taip norėtų atvažiuoti... Viską papasakojau jam, kaip mes švenčiame Kalėdas — apie eglutę, žaisliukus, besmegenį ant stogo, Kalėdų vakarienę — viską. Tėti, ar sninga? Enrike nėra matęs sniego per Kalėdas.

— Ne, brangute, dar nesninga. Štai, duodu mamą, — Liuteris perdavė ragelį Norai, Nora jį paėmė, nors paspaudus garso mygtuką to ir nereikėjo.

— Bleira, brangioji, kur tu? — paklausė Nora, labai pasistengusi, kad balsas skambėtų žvaliai ir džiaugsmingai.

— Majamio oro uoste, mamyt, ir mūsų lėktuvas nusileis trys minutės po šešių. Mamyt, tu pamilsi Enrikę, jis visų nuostabiausias ir žaviausias žmogus. Mes beprotiškai įsimylėję vienas kitą. Pasikalbėsime dėl vestuvių, gal susituoksime vasarą, kaip manai?

— Oi, matysim.

Liuteris tysojo ant sofos, aiškiai parblokštas mirtino smūgio.

Bleira toliau liete liejo žodžius:

— Papasakojau jam viską, kaip mes Hemloke švenčiame Kalėdas — apie vaikus, besmegenius, didelį pobūvį pas mus. Juk rengiate vakaronę, ar ne, mam?

Liuteris sudejavo lyg tuojau mirsiąs, ir padarė pirmąją klaidą. Tokią baisią akimirką jos negalėjai kaltinti, kad nesugebėjo blaiviai mąstyti. Ką jai derėjo pasakyti, ką ji ir būtų norėjusi pasakyti ir ką Liuteris vėliau, gudrus po laiko, prikišo jai, kad nepasakė, — tai: „Žinai, brangute, ne, šiemet vakaronės nerengsime“.

Bet tuo metu viskas susijaukė, ir Nora pasakė:

— Žinoma, rengiam.

Liuteris vėl sudejavo. Nora pažiūrėjo į jį — parkritusį paplūdimio dykūną su juokingu kostiumu, drybsantį tarsi pašautą. Ji neabejotinai būtų jį nušovusi, jei tik būtų turėjusi bent menkiausią galimybę.

— O, kaip puiku! Enrike visą laiką svajojo pamatyti, kaip Kalėdos švenčiamos Amerikoje. Viską jam papasakojau. Argi ne puiki staigmena, mamyt?

— Ak, brangute. Tiesiog nuostabu, — Nora sugebėjo visai įtikinamai išsisukti. — Puikiai praleisime laiką.

— Mamyt, tik jokių dovanų, gerai? Prašau pažadėti, kad dovanų nebus. Noriu padaryti jums staigmeną vien savo grįžimu, tik visai nereikia, kad jūs su tėčiu pultumėte griūdami jų ieškoti. Pažadi?

— Pažadu.

— Puiku. Kaip nekantrauju atsidurti namie.

„Tik mėnesį nebuvai namie“, — norėjo pasakyti Liuteris.

— Ar tikrai gerai, mamyt? — tarsi Liuteris su Nora būtų turėję kitą galimybę. Lyg būtų galėję pasakyti: „Ne, Bleira, negrįžk namo Kalėdoms. Apsisuk, brangioji, ir grįžk į Peru džiungles“.

— Man jau reikia bėgti. Skrisime iš čia į Atlantą, paskui — namo. Gal galėsite mus pasitikti?

— žinoma, brangioji, — atsakė Nora. — Jokių problemų. Sakei, jis daktaras?

— Taip, mama, ir toks nuostabus.

Liuteris sėdėjo ant sofos krašto suėmęs veidą delnais ir atrodė taip, tarsi verktų. Nora stovėjo suspaudusi kumštyje telefono ragelį, nuleidusi rankas, įsmeigusi akis į vyriškį ant sofos ir neapsispręsdama, sviesti į jį telefoną ar ne.

Kad ir nenorėdama, vis dėlto nusprendė nemesti.

Jis atgniaužė delnus tik tiek, kad pasakytų:

— Kiek valandų?

— Penkiolika po vienuolikos, gruodžio dvidešimt ketvirtoji.

Kambarys ilgam sustingo, o paskui Liuteris ištarė:

— Kodėl pasakei jai, kad rengiame pokylį?

— Todėl, kad taip ir bus.

— Ooo-i.

— Nežinau, kas ateis ir ką jie čia valgys, bet pokylis bus iškeltas.

— Nesu tikras...

— Tik nepradėk, Liuterį. Tai buvo visai kvaila tavo mintis.

— Vakar dar nemanei, kad ji kvaila.

— Na, taip, o šiandien tu — pusprotis. Pokylis bus — tu, paplūdimių puošeiva, — ir papuošime eglutę lemputėmis ir žaisliukais, o tu pajudinsi subinę, užsirioglinsi ant stogo ir pritvirtinsi besmegenį.

— Ne!

— Taip!

Dar viena ilga pauzė, per kurią Liuteris girdėjo kažkur virtuvėje garsiai tiksint laikrodį. O gal nuolatiniu ritmu mušė jo širdis. Dėmesį patraukė trumpikės. Vos prieš kelias minutes apsivilko jas laukdamas ir tikėdamasis stebuklingos kelionės į rojų.

Nora padėjo ragelį ir nuėjo į virtuvę, kur netrukus ėmė trinksėti stalčiai.

Liuteris vis dar spoksojo į savo spalvingąsias trumpikes. Dabar jam nuo jų darėsi bloga. Nebeliko jokio kruizo, paplūdimių, salų, šiltų vandenų ir maisto ištisą parą.

Kaip vienas telefono skambutis galėjo viską šitaip pakeisti? XIII

Liuteris lėtai nuslinko į virtuvę, kur prie stalo sėdėjo jo žmona, jau sudarinėdama sąrašus.

— Ar negalėtume pasikalbėti? — maldaujamai ištarė jis.

— Apie ką pasikalbėti, Liuteri? — atkirto ji.

— Pasakykime jai tiesą.

— Dar viena idiotiška mintis.

— Tiesa visuomet geriau.

Ji liovėsi rašiusi ir įrėmė į jį žvilgsnį.

— Tiesa štai kokia, Liuteri. Turime mažiau nei septynias valandas, kad paruoštume šią vietą Kalėdoms.

— Ji turėjo perspėti anksčiau.

— Ne, ji manė, kad busime čia papuošę eglutę, su dovanėlėmis ir vakarone, taip, kaip visada. Kam galėjo šaut į galvą, kad du šiaip jau protingi suaugę žmonės sumąstys ne švęsti Kalėdas, o išplaukti į kruizą?

— Gal vis dėlto galėtume važiuoti.

— Dar viena puspročio mintis, Liuteri. Ji grįžta namo

su sužadėtiniu. Ar bent ką nors supranti? Esu tikra, kad jie čia užsibus bent jau savaitę. Bent jau taip tikiuosi. Užmiršk tą kruizą. Dabar turi didesnių problemų.

— Besmegenio nekelsiu.

— Ne, kelsi. Ir pasakysiu tau dar kai ką. Bleira niekada nesužinos apie kruizą, supratai? Ji palūš, jei sužinos, kad mes buvome susiplanavę, o ji sutrukdė. Ar supranti, ką sakau, Liuterį?

— Taip, madam.

Ji sviedė į jį popieriaus lapą.

— Štai planas, kvaily! Eini pirkti eglės. Aš nuimsiu lemputes ir žaisliukus. Kol puoši, aš aplėksiu parduotuves ir pažiūrėsiu, gal liko kokio maisto vakarėliui.

— Kas ateis į vakaronę?

— To dar nesumąsčiau. Dabar judinkis. Ir persirenk, nes atrodai juokingai.

— Ar Peru gyventojai ne tamsiaodžiai? — paklausė jis.

Nora akimirką sustingo. Jie įsispoksojo vienas į kitą, paskui abu nusuko žvilgsnius.

— Manau, dabar tai nebesvarbu, — atsakė ji.

— Juk ji iš tikrųjų neištekės, ar ne? — netikėdamas paklausė Liuteris.

— Imsime nervintis dėl vestuvių paskui, jei kaip nors išgyvensime Kalėdas.

Liuteris nulėkė prie mašinos, užkūrė variklį, atbulas pavažiavo keliuku ir nurūko į miestą. Išvažiuoti lengva, bus skaudžiau sugrįžti.

Nuo skubos automobiliai neprasilenkdami grūdosi, ir priverstinai sėdėdamas jis ėmė širsti, piktintis ir keiktis.

Per nuvargusias smegenis praūžė tūkstančiai dalykų. Dar prieš valandėlę jis, mėgavęsis ramiu rytu, siurbčiojo trečią kavos puodelį, ir panašiai, ir taip toliau, o dabar tik pažiūrėkit — dar vienas beviltiškas nelaimėlis transporto spūstyje, o laikrodis tuo metu vis tiksi.

Krogerio automobilių aikštelėje skautai pardavinėjo eglutes. Liuteris sustabdė ir iššoko iš mašinos. Buvo likęs vienas skautas, vienas skautų vadas ir vienas medelis. Šio sezono verslas ėjo į pabaigą.

— Linksmų Kalėdų, pone Krenkai, — tarė skautų vadovas, vargiai pažįstamas. — Aš — Džojus Skenlonas, tas pats, kuris prieš kelias savaites atvežė jums eglutę į namus.

Liuteris klausėsi, bet tuo pat metu nenuleido akių nuo paskutinio medelio — kreivos, ištįsusios neūžaugos pušaitės, dėl aiškių priežasčių atidėtos ir neparduotos.

— Imu ją, — pasakė jis rodydamas pirštu.

— Tikrai?

— Žinoma. Kiek?

Ranka surašytame kainoraštyje, kuris kabėjo ant sunkvežimio, būta įvairių kainų — nuo 75 dolerių vis pigyn — iki 15-os, baigiantis prieššventinėms dienoms. Visos kainos, taip pat ir 15 dolerių, buvo perbrauktos.

Skenlonas padvejojo, paskui tarė:

— Septyniasdešimt penki žali.

— Kodėl ne penkiolika.

— Pasiūla ir paklausa.

— Tai plėšikavimas.

— Tai skautams.

— Duosiu penkiasdešimt.

— Septyniasdešimt penki. Nenorite — neimkite.

Liuteris padavė pinigus, ir skautukas ant jo Lexuso stogo uždėjo suplotą kartono dėžę. Jie užmetė medelį ant mašinos ir pritvirtino virve. Liuteris įdėmiai juos stebėjo kas porą minučių žvilgčiodamas į laikrodį.

Kol medis atsidūrė savo vietoje, ant mašinos pribyrėjo spyglių — krūvos.

— Ją reikia pamerkti, — tarė skautas.

— Maniau, nešvęsite Kalėdų, — pasakė Skenlonas.

— Linksmų Kalėdų, — iškošė Liuteris lipdamas į mašiną.

— Pernelyg greitai nevažiuočiau.

— Kodėl?

— Labai jau byra tie spygliai.

Grįžęs į gatvę, Liuteris prie vairo sėdėjo sulinkęs, įsmeigęs žvilgsnį tiesiai prieš save ir pamažiukais šliaužė pirmyn. Prie šviesoforo šalia jo pristabdė ir sustojo gaiviųjų gėrimų sunkvežimis. Jis išgirdo, kaip kažkas nusižvengė, žvilgtelėjo kairėn, paskui nuleido langą. Iš viršaus išsišiepę spoksojo du bernai.

— Ei, bičas, dar niekad nemačiau tokios bjaurios egliūkštės! — sužviegė vienas.

— Juk Kalėdos, klausyk, nespausk taip, išleisk truputį pinigų! — klyktelėjo kitas, ir juodu abu suriaumojo iš juoko.

— Tas medgalys šeriasi greičiau negu apsusęs šuo, — karktelėjo vienas jų, ir Liuteris užsuko langą. Ir vis tiek girdėjo, kaip tie žvengia.

Artėjant prie Hemloko padažnėjo pulsas. Jei bent kiek pasiseks, gal pavyks įsmukti į namus nepastebėtam. Pasiseks? Kaip jis gali tikėtis sėkmės?

Bet pasisekė. Jis praūžė pro kaimynų namus, vos ne pasviręs ant dviejų ratų pralėkė keliuku ir čiuožė garažan.

Ir nesutiko nė gyvos dvasios. Iššokęs iš mašinos nutraukė virves ir sustojo netikėdamas savo akimis: medis buvo plikut plikutėlis — nė spygliuko, vien susisukusios šakelės, jokios žalumos. Nubyrėję spygliai, kaip ir buvo įspėjęs Skenlonas, vis dar sūkuriavo vėjyje tarp Krogerio ir Hemloko gatvės.

Medis, gulėdamas ant kartono, atrodė apgailėtinai, tarsi koks į krantą išneštas skenduolis.

Liuteris apsidairė, peržvelgė gatvę, paskui nutraukė medpalaikį nuo mašinos, ištempė pro garažo duris ir nuvilko į vidinį kiemą, kur niekas nematys. Net pasimėgavo mintimi, kaip čiuptų degtuką ir išvaduotų jį nuo vargų, tačiau tokioms ceremonijoms nebebuvo laiko.

Laimė, Nora jau buvo išėjusi. Liuteris nutrepsėjo į namus ir vos neužgriuvo ant sienos, sukrautos iš dėžių. Dėžes ji buvo ištraukusi iš sandėlio — rūpestingai sužymėtas: nauji žaisliukai, seni žaisliukai, girlianda, lemputės eglei, lauko lemputės. Iš viso devynios dėžės, ir jam paskirtas nuosprendis: iškraustyti jas ir papuošti eglę. Prireiktų kelių dienų.

Kokią eglę?!.

Ant sienos, prie telefono, Nora buvo pakabinusi raštelį su keturiomis draugų poromis, kuriems jis turėjo paskambinti. Visi — labai artimi draugai, tokie, kuriems galėtum prisipažinti: „Klausyk, mums viskas susijaukė. Grįžta Bleira. Būk geras, nepyk ir ateik pas mus į vakarėlį“.

Paskambins jiems vėliau. Tačiau buvo parašyta, kad padarytų tai tučtuojau. Taigi jis susuko Dženio ir Anės Leirdų numerį — tai turbūt seniausi jų draugai šiame mieste. Atsiliepė Dženis — šaukdamas, kad perrėktų baisų triukšmą.

— Vaikaičiai! — pranešė. — Visi keturi. Gal turi vieną laisvą vietelę savo kruiziniam laive, senas bičiuli?

Liuteris sugriežė dantimis, atpylė trumpą istoriją ir tada išspaudė pakvietimą.

— Kaip apmaudu! — išrėkė Dženis. — Ji grįžta dabar?

— Taigi.

— Ir parsiveža vaikiną iš Peru?

— Būtent taip. Tikras šokas. Gal, bičiuliai, galėtumėte mums padėti?

— Atleisk, drauguži. Pas mus susirenka šeimyna iš penkių valstijų.

— Oi, kviečiame ir juos. Mums reikia, kad būtų minia žmonių.

— Palauk, pasitarsiu su Ane.

Liuteris trenkė ragelį, pasižiūrėjo į devynias didžiules dėžes, ir staiga jam šovė mintis. Tikriausiai nekokia mintis, tačiau šiuo metu geros retai teaplanko. Jis nubėgo į garažą ir pasižiūrėjo per gatvę į Trogdonų namą. Automobilis jau buvo prigrūstas mantos, o ant viršaus pririštos slidės. Iš garažo su kuprine išniro Vesas Trogdonas, ruošdamasis įmesti ją vidun. Liuteris mikliai nužingsniavo per Bekerių pievelę ir sušuko:

— Sveikas, Vėsai!

— Labas, Liuteri, — skubriai atsakė tas. — Linksmų Kalėdų.

— Taip, ir tau linksmų.

Jie susitiko už Trogdonų automobilio. Liuteris žinojo, kad turi paskubėti.

— Klausyk, Vėsai, pakliuvau į tokią keblią padėtį.

— Liuteri, mes vėluojam. Jau prieš dvi valandas turėjome būti kelyje, — nedidukas Trogdonas lakstė aplink mašiną taikydamasis su šautuvu į nematomą taikinį.

— Tik vieną sekundėlę, — tarė Liuteris stengdamasis išlikti ramus, bet iš tiesų nepakęsdamas ir pačios minties, kad yra priverstas maldauti. — Prieš valandą paskambino Bleira.

Grįžta namo šį vakarą. Man reikia eglutės.

Įsitempęs ir skubrus Vėso veidas atsipalaidavo, paskui nušvito šypsena. Tada jis nusijuokė.

— Žinau, žinau, — įveiktas prisipažino Liuteris.

— Ką veiksi su tuo įdegiu? — tarp juoko priepuolių pasiteiravo Vesas.

— Gerai jau, gerai. Klausyk, Vėsai, man reikia medelio. Jau nėra pirkti jokių eglučių. Ar negalėčiau pasiskolinti jūsiškės?

Kažkur iš garažo šūktelėjo Trišė:

— Vėsai, kurgi tu?

— Čia, lauke! — šūktelėjo tas atsakydamas. — Nori mano eglutės?

— Taip, grąžinsiu, kol dar nebūsi grįžęs, prisiekiu.

— Tai juokinga.

— Taip, juokinga, bet nežinau, ką daryti. Visi kiti patys švęs prie eglutės — šį vakarą ir rytoj.

— Rimtai kalbi, ar ne?

— Visiškai rimtai. Nagi, Vėsai.

Vesas išsitraukė iš kišenės raktų ryšulį ir atkabino vieną nuo garažo bei namų.

— Tik nesakyk Trišei.

— Prisiekiu, tikrai nesakysiu.

— O jeigu sudaužysi kokį žaisliuką, tai mudviem — mirtis.

— Ji niekuomet nesužinos, Vėsai, pažadu tau.

— Juokinga, pats žinai.

— Tai kodėl aš nesijuokiu?

Jie pakratė vienas kitam rankas, ir Liuteris nuskubėjo namo. Jau beveik pasiekė duris, kai į keliuką dviračiu įlėkė Spaikas Fromejeris:

— Kas čia darosi? — užsipuolė tas.

— Atsiprašau? — tarė Liuteris.

— Tarp jūsų ir pono Trogdono.

— Kodėl tau nepasirūpinus savo paties... — Liuteris prikando liežuvį ir suprato turįs galimybę. Šią akimirką jam reikėjo sąjungininkų, bet ne priešų, o Spaikas atsirado kaip tik po ranka.

— Sveikas, Spaikai, drauguži, — šiltai tarė jis, — man truputį reikia pagalbos.

— Koks reikalas?

— Trogdonai išvažiuoja savaitei, ir aš pasaugosiu jų eglutę.

— O kam?

— Labai daug eglučių užsidega, ypač papuoštos lemputėmis. Ponas Trogdonas jaudinasi, kad medelis per daug neįkaistų, todėl aš persinešiu ją į savo namus kelioms dienoms.

— Tai tiesiog išjunkite lemputes.

— Bet tie visi laidai, ir visa kita. Tikrai pavojinga. Gal galėtum man kiek padėti? Sumokėsiu keturiasdešimt žalių.

— Keturiasdešimt žalių! Čia tai bent.

— Mums reikės nedidelio vienračiuko.

— Pasiskolinsiu iš Klemo.

— Paskubėk. Ir niekam nesakyk.

— Kodėl?

— Toks reikalas, ir už tai moku, supratai?

— Žinoma. Kaip pasakysite.

Spaikas nulėkė vykdyti nurodymų. Liuteris giliai atsiduso ir nužvelgė Hemloką iš kairės ir dešinės. Jį stebi daug akių, buvo tuo tikras — taip, kaip spoksojo jau kelias savaites. Kaipgi čia taip atsitiko, kad jis kaimynams tapo kažkokiu piktadariu? Kodėl taip sunku nors truputį pašokti pagal savo paties dūdelę — nors kartą per tiek metų? Daryti tai, ko niekas kitas nedrįsta? Kodėl taip pasipiktino visi tie žmonės, kuriuos jis pažinojo ir mėgo jau daug metų?

Jis davė sau žodį, jog nesvarbu, kad ir kas atsitiktų per artimiausias keletą valandų, tikrai tiek nesižemins, kad imtų maldauti kaimynų ateiti į vakaronę. Pirma, jie ir neateitų, nes jau suplanavę būti kažkur kitur. Antra, jis nesuteiksiąs jiems malonumo atsakyti „ne“. XIV

Antras jo skambutis buvo skirtas Albritonams — seniems draugams iš bažnyčios, jei važiuotum — valanda kelio. Liuteris išliejo, kas slegia širdį, ir kol baigė, Rilis Albritonas vis leipo iš juoko.

— Čia Liuteris, — pasakė Rilis kažkam tolumoje, gal Dorisei. — Ką tik skambino Bleira. Ji šįvakar grįžta.

Ir nuo tų žodžių Dorisė ar dar kas ėmė isteriškai kvatoti.

Liuteris pasigailėjo skambinęs.

— Būk geras, Rili, padėk, — meldė jis. — Ar negalėtumėte, bičiuliai, užsukti?

— Atleisk, drauguži. Einame vakarienės pas Makilveinus. Jie mus pakvietė truputį anksčiau, žinai gi.

— Gerai, — tarė Liuteris ir padėjo ragelį.

Telefonas tuoj pat suskambo. Tai buvo Nora, kalbėjo taip įtemptai, kaip Liuteris dar niekuomet nebuvo girdėjęs.

— Kur tu esi? — griežtai paklausė ji.

— Na, esu virtuvėje. O tu kur?

— Sėdžiu spūstyje prie prekybos centro.

— Ko ten važiuoji?

— Nes parduotuvių kvartale nebuvo kur statyti mašinos, net įvažiuoti negalėjau. Nieko nenupirkau. Turi eglutę?

— Taip, labai gražią.

— Puoši?

— Taip, nuotaikai palaikyti Peris Komas niūniuoja „Skamba vėl“, o aš siurbčioju trynių plaktinį ir tvarkau eglutę. O, kad tu būtum šalia...

— Kam nors skambinai?

— Taip, Leirdams ir Albritonams, nė vieni negali.

— Aš skambinau Pinkertonams, Hartams, Melionams ir Burklendams. Visi užsiėmę. Pitas Hartas nusijuokė tiesiai į akis, paršas.

— Primušiu jį dėl tavęs, — į duris pabeldė Spaikas. — Turiu eiti tvarkytis.

— Manau, geriau pradėk skambinti kaimynams, — pasakė Nora, o jos plyšavimas pritilo.

— Kodėl?

— Pakviesti.

— Nė už ką pasaulyje, Nora. Dedu ragelį.

— Iš Bleiros nė žodelio.

— Ji lėktuve, Nora. Pasuk man vėliau.

Spaiko pasiskolintasis vienratis buvo raudonas Radio Flyer, aiškiai matęs ir geresnių laikų. Metęs akį, Liuteris iš karto nusprendė, kad jis per mažas ir per senas, tačiau pasirinkimo nebuvo.

— Aš eisiu pirmas, — paaiškino jis, tarsi tiksliai žinotų, ką darąs. — Palauk penkias minutes, tada atvaryk vienratį. Tik kad niekas nematytų, gerai?

— Kur mano keturiasdešimt žalių?

Liuteris davė jam dvidešimt.

— Pusė dabar, kita pusė — kai darbas bus padarytas.

Jis įėjo į Trogdonų namus pro šonines garažo duris ir pirmąsyk, kiek galėjo prisiminti, pasijuto įsilaužėliu. Atidarius namų duris kelias sekundes skambėjo signalizacija — tos sekundės truko tiek kankinamai ir ilgai, kad Liuteriui apmirė širdis ir prieš akis prabėgo visas jo gyvenimas bei karjera. Sugautas, areštuotas, nuteistas, licencija atimta, išmestas iš Vilto ir Beko, pažemintas. Paskui pypsėjimas nutilo, ir jis tik po kelių mirksnių tepajėgė atsipūsti. Skydelyje prie galinių durų švytėjo užrašas „Ramu“.

Kokia netvarka. Visas namas — sąvartynas, visur primėtyta šiukšlių, aiškus ženklas, kad vėl bus apsilankęs Olė Sankt Nikas. Trišė Trogdon prismaugtų vyrą, jei sužinotų, kad jis davęs Liuteriui raktus. Svetainėje jis stabtelėjo ir įsižiūrėjo į medelį.

Hemloke visi žinojo, kad Trogdonai ne itin rūpinasi išpuošti eglutę. Jie leisdavo vaikams kabinti ką tik tie sugalvodavo. Čia buvo milijonai lempučių, pluoštai nederančių blizgalų, gausybė neskoningų senų žaisliukų, raudonų ir žalių varveklių, net virvelių nuo kukurūzų spragėsiu maišiukų.

„Nora mane nudobs“, — dingtelėjo Liuteriui, bet kito kelio nebuvo. Planas toks paprastas, kad turi pavykti. Jis su Spaiku nuims dūžtamus žaisliukus ir girliandas, aišku, ir spragėsiu liekanas, sudės viską ant minkštasuolio ir kėdžių, nepalietęs lempučių ištrauks eglutę iš namų, nuvilks pas Liuterį ir papuoš tikrais žaisliukais. Vėliau, neilgai trukus, Liuteris (galbūt su tuo pačiu Spaiku) vėl ją nupuoš, perneš per gatvę, sukraus atgal Trogdonų šlamštą — ir visi bus laimingi.

Pirmasis žaisliukas nukrito ir ištiško į šimtus šukelių. Pasirodė Spaikas.

— Nieko nesudaužyk, — pasakė Liuteris šluodamas šukes.

— Turėsime bėdos dėl šito? — pasiteiravo Spaikas.

— Žinoma, ne. Dabar — prie darbo. Greičiau.

Po dvidešimt minučių ant medelio nebeliko nieko dūžtama. Liuteris tarp nešvarių skalbinių rado purviną rankšluostį ir, išsitiesęs ant pilvo, palindęs po medžiu, sugebėjo suvynioti į jį metalinį eglutės stovą. Spaikas buvo palinkęs virš jo ir vertė medelį pamažėliais tai į vieną, tai į kitą pusę. Liuteris keturpėsčias šiaip taip įstengė stumti medelį link Spaiko, — per medines grindis, virtuvės plyteles, siauru koridoriumi į skalbyklą, — kur šakelės braižė sienas ir klojo kelią sausais spygliais.

— Daug prišiukšlinote, — paslaugiai ištarė Spaikas.

— Sutvarkysiu vėliau, — pasakė Liuteris prakaituodamas tarsi bėgikas.

Medis, žinoma, buvo platesnis nei garažo durys — kaip ir visi medžiai. Spaikas pritraukė vienratį. Liuteris nučiupo eglutę už kamieno, įsitempęs pakėlė, prakišo pro durų apačią, o paskui ir ją visą ištraukė. Kai eglutė saugiai stovėjo garaže, Liuteris sulaikė kvapą, atspyrė garažo duris ir išspaudė šypseną Spaikui.

— Kodėl jūs toks rudas? — pasidomėjo vaikas.

Šypsena dingo. Liuteris prisiminė kruizą, į kurį nebepateks. Jis pasižiūrėjo į laikrodį — dvylika keturiasdešimt. Dvylika keturiasdešimt, o į vakarėlį nerasta dar nė vieno svečio, neparuošta jokio maisto, neiškeltas besmegenis, niekur neiškabinėta lempučių, nestovi eglutė — kol kas, bet ši — jau pakeliui. Tą akimirką viskas pasirodė beviltiška.

„Negalima visko mesti, seni“.

Liuteris vėl įsitempė ir pakėlė medelį. Spaikas pakišo vienratį, ir, žinoma, metalinis stovas buvo platesnis nei Radio Flyer. Tačiau Liuteris jį ištiesino, kad negriūtų, ir kurį laiką stebėjo.

— Sėsk čia, — pasakė rodydamas į vietelę vienratyje po medžiu. — Prilaikysi, kad neapvirstų. Aš stumsiu.

— Manote, šitaip pavyks? — nepatikliai paklausė Spaikas.

Kitoje gatvės pusėje Nedas Bekeris svarstė savo rūpesčius, kai staiga pastebėjo, jog nuo Trogdonų svetainės lango dingo eglutė. Praėjo penkios minutės, ir medelis vėl pasirodė neužsklęstame garaže, kur su juo grūmėsi vyriškis ir vaikas. Nedas geriau įsižiūrėjo ir atpažino Liuterį Krenką. Stebėdamas kiekvieną judesį, jis paskambino nešiojamu telefonu Voltui Šylui.

— Labas, Voltai, čia Nedas.

— Linksmų Kalėdų, Nedai.

— Linksmų Kalėdų ir tau, Voltai. Stebiu Trogdonų namus ir, sakyčiau, Krenkas kuoktelėjo.

— Kaip tai?

— Vagia kalėdinę eglutę.

Liuteris su Spaiku leidosi į kelionę Trogdonų keliuku, kuris vingiavo į plentą šiokiu tokiu nuolydžiu. Liuteris ėjo paskui karutį, prilaikydamas, leisdamas pamažu riedėti. Spaikas persigandęs laikėsi įsikirtęs kamieno.

Šylas pasižiūrėjo pro laukujės duris ir, kai išvydo vagį savo akimis, karštligiškai sumaigė policijos numerį.

Atsiliepė budintis seržantas.

— Taip, čia Voltas Šylas, iš Hemloko, keturiolika aštuoniasdešimt vienas. Vyksta apiplėšimas, štai šiuo metu.

— Kur?

— Čia pat, Hemloke, keturiolika aštuoniasdešimt trys. Matau viską, kas vyksta. Paskubėkite.

Trogdono medelis pervažiavo skersai Hemloką, tiesiai prieš Bekerio namus, kur dabar vaizdą pro svetainės langą stebėjo Nedas, jo žmona Džudė ir uošvienė. Liuteris, įsikabinęs į rankeną, pasuko dešinėn ir ėmė stumtis namų link.

Norėjo suskubti, kol niekas nepamatė, bet Spaikas nepaliovė prašęs neskubėti. Liuteris bijojo apsidairyti ir nė minutę neabejojo, kad neliks nepastebėtas. Kai jau beveik pasiekė savo keliuką, Spaikas ištarė:

— Farai.

Liuteris apsigręžė kaip tik tuo metu, kai vidury gatvės, visai pristabdęs, sustojo patrulių automobilis — su mirksinčiais švyturėliais, tačiau be sirenos. Iššoko du karininkai, tarsi vykdytų SWAT operaciją.

Liuteris pažino didžiapilvį Saliną, paskui — ir tą jaunąjį Tryną, storasprandį. Tuos pačius, kurie bandė įsiūlyti kalendorius iš Labdaringosios policininkų asociacijos.

— Sveiki, pone Krenkai, — kvailai šypsodamasis pasakė Šalinas.

— Sveiki.

— Kur einate su tuo daiktu? — paklausė Trynas.

— Į savo namus, — atsakydamas Liuteris mostelėjo ranka. Jau buvo taip priartėjęs prie tikslo.

— Gal galėtumėte ką nors paaiškinti? — tarė Šalinas.

— Taip. Vesas Trogdonas, štai ten gyvenąs, leido man pasiskolinti Kalėdoms eglutę. Jis prieš valandą išvažiavo, o mes su Spaiku tiesiog persivežame ją.

— Spaiku?

Liuteris apsigręžė ir pasižiūrėjo, kas darosi už nugaros, į vienračiuko vietelę, kur būta Spaiko. Šio nebėra — niekur Hemloke nesimatė.

— Taip, su tokiu vaikigaliu iš ano gatvės galo.

Voltas Šyląs stebėjo viską įsitaisęs kėdėje už penkiasdešimt jardų, Bevė ilsėjosi, bent jau bandė taip daryti. Jis ėmė taip garsiai juoktis, kad ji net atėjo pažiūrėti, kas vyksta.

— Prisitrauk kėdę, brangioji, sučiupom Krenką, vagiantį eglutę.

Ir Bekeriai net kaukė iš juoko.

— Mums buvo pranešta, kad šiuo metu vyksta apiplėšimas, — pasakė Trynas.

— Čia joks plėšimas. Kas jums paskambino?

— Toks ponas Šyląs. Kieno čia vienratis?

— Nežinau. Spaiko.

— Tai jūs pavogėte ir šiuos ratukus? — paklausė Trynas.

— Aš nieko nepavogiau.

— Turite sutikti, pone Krenkai, kad viskas atrodo labai įtartinai, — tarė Šalinas.

Taip, esant normalioms aplinkybėms, Liuteris būtų priverstas pripažinti, kad visa scena truputėlį neįprasta. Tačiau sulig kiekviena minute Bleira vis labiau artėjo prie namų, ir laiko praeities apmąstymams nebuvo.

— Visiškai ne, sere. Aš visuomet skolinuosi Trogdonų eglutę.

— Geriau jau paimsime jus apklausti, — tarė Trynas ir atsikabino nuo diržo antrankius. Išvydęs sidabrines „apyrankes“, Voltas Šyląs atsidūrė ant grindų. Bekeriai vargiai bepajėgė kvėpuoti.

O Liuteriui pakirto kojas.

— Ką, jūs turbūt juokaujate?

— Sėskitės į galą.

Liuteris nugrimzdo užpakalinėje sėdynėje pirmą sykį gyvenime galvodamas apie savižudybę. Farai priekinėse sėdynėse plepėjo per radijo stotelę, kažką svarstydami apie vogtos nuosavybės savininkus. Signalinis švyturėlis vis dar sukosi, o Liuteris norėjo tiek daug pasakyti. „Paleiskite mane! Išjunkite tą prakeiktą lempą! Kitais metais nupirksiu dešimt tų kalendorių! Tik greičiau nušaukit mane!“

Jei Nora grįš namo dabar — paduos dokumentus skyryboms.

Kerbio dvyniai, aštuonmečiai banditėliai, gyveno tolimajame Hemloko gale ir dėl kažin kokių priežasčių ėjo pro šalį. Jie priėjo prie automobilio, prie pat galinio lango, ir įsispoksojo tiesiai Liuteriui į akis, o tas susmego dar giliau. Tada prie šių prisidėjo ir Belingtono vaikiščias, ir visi taip surėmė žvilgsnius į Liuterį, lyg šis būtų jų motinas nudaigojęs.

Atlėkė Spaikas, jam iš paskos — Vikas Fromejeris. Pareigūnai išlipo ir persimetė su juo keliais žodžiais, tada Trynas nuvijo vaikigalius ir paleido Liuterį iš mašinos.

— Jis turi raktus, — kalbėjo Vikas, ir Liuteris tada prisiminė iš tiesų turįs raktus nuo Trogdono namų. Idiotas!

— Pažįstu tuodu, — tęsė Fromejeris. — Nė joks čia plėšimas.

Farai akimirką pasišnabždėjo, o Liuteris tuo metu stengėsi nekreipti dėmesio į Viko ir Spaiko žvilgsnius. Jis dairėsi aplinkui vos ne tikėdamasis išvysti, kaip parvažiuoja Nora ir gauna širdies smūgį.

— O kaipgi eglutė? — paklausė Šalinas Viko.

— Jeigu jis sako, kad Trogdonas jam ją išnuomojo, vadinasi, tai tiesa.

— Esate tikras?

— Esu.

— Gerai jau, gerai, — ištarė Šalinas vis dar žvelgdamas į Liuterį su tokia pašaipa, kaip į paskutinį nusikaltėlį. Jie lėtai sulipo į automobilį ir nuvažiavo.

— Dėkui, — pasakė Liuteris.

— Ką tu čia darai, Liuteri? — paklausė Vikas.

— Skolinuosi jų eglutę. Spaikas man padeda ją pergabenti. Eime, Spaikai.

Daugiau niekieno netrukdomi Liuteris su Spaiku nustūmė medelį keliuku iki namų, paskui į garažą ir gerokai pasistumdę visai gražiai įtaisė priešais svetainės langą. Per visą kelią barstydami sudžiūvusius spyglius, jie paliko raudonų ir žalių žaislinių varvekliukų ir net kukurūzų spragėsiu šliūžę.

— Išsiurbsiu paskui, — pasakė Liuteris. — Patikrinkim, ar veiks lemputės.

Suskambo telefonas. Tai buvo Nora, dar labiau supanikavusi nei prieš tai.

— Nieko negaunu, Liuteri, nei kalakuto, nei kumpio, nei šokoladinių saldainių — nieko. Ir jokios gražios dovanos.

— Dovanų? Kam dar ieškai dovanų?

— Juk Kalėdos, Liuteri. Ar paskambinai Jarberiams ir Friskiams?

— Taip, — sumelavo jis, — tik buvo užimta.

— Skambink, Liuteri, nes niekas neateis. Bandžiau pagauti Maktyrus, Morisus ir Vornerius, visi užsiėmę. Kaip eglutė?

— Puošiu.

— Paskambinsiu vėliau.

Spaikas įjungė lemputes, ir eglutė atgijo. Jie užpuolė devynias žaisliukų dėžes visai nebesirūpindami, kur ką kabinti.

Iš kitos gatvės pusės pro binoklį juos stebėjo Voltas Šyląs. XV

Spaikas, pasilypėjęs kopėčiomis ir pavojingai pasviręs eglutės link, viena ranka kabino stiklinį angelėlį, kita — pūkuotą elniuką, kai Liuteris išgirdo takeliu parriedant automobilį. Jis metė žvilgsnį pro langą ir pamatė, kaip į garažą čiuožia Noros Audi.

— Tai Nora, — pasakė jis. Staigiai sumetė, kad Spaiko bendrininkavimas tvarkant eglutę jai turėtų likti nežinomas.

— Spaikai, jau turi išeiti, tuojau pat, — pasakė jis.

— Kodėl?

— Darbas baigtas, vaikeli, štai tau likusioji dvidešimtinė. Ačiū tau, ačiū.

Liuteris padėjo jam nulipti kopėčiomis, įteikė pinigus ir palydėjo pro priekines duris. Kai Nora įžengė virtuvėn, Spaikas nulėkė laipteliais ir išnyko.

— Iškraustyk mašiną, — sukomandavo ji. Nervai — jau ties riba, ir ji buvo bepratrūkstanti.

— Kas atsitiko? — paklausė jis ir akimirksniu pasigailėjo prašnekęs. Buvo visiškai akivaizdu, kas atsitiko.

Ji užvertė akis ir išsirėkė, paskui sukando dantis ir pakartojo:

— Iškraustyk mašiną.

Liuteris nustypino prie durų ir jau buvo beišeinąs, kai išgirdo:

— Kokia bjauri eglė!

Jis staigiai apsigręžė pasiryžęs mūšiui ir pasakė:

— Nepatinka — neimk.

— Raudonos lemputės? — nepatikliai paklausė ji. Trogdonas, teturėjęs vienintelį šių lempučių — raudonų spingsulių — vėrinį, buvo jį tvirtai apvyniojęs aplink kamieną. Liuteris pasvarstė, ar nenuėmus jo, bet būtų užtrukęs visą valandą, tad jie su Spaiku tik pasistengė jį paslėpti po žaisliukais. Nora, žinoma, pastebėjo šią „grožybę“ dar iš virtuvės.

Dabar ji tiesiog visa nosimi sulindo į eglę.

— Raudonos lemputės? Niekada nekabindavome raudonų lempučių.

— Radau jas dėžėje, — pamelavo Liuteris. Jam tikrai nepatiko meluoti, tačiau jis žinojo, kad artimiausiomis dienomis kitaip ir negalės.

— Kurioje dėžėje?

— Kaip tai „kurioje dėžėje?“ Mėčiau viską ant eglutės nežiūrom, kokią dėžę bepačiupęs, Nora. Dabar ne laikas jausmintis dėl eglutės.

— Žali varvekliai? — nukabinusi vieną nuo eglutės pasakė ji. — Kur tu radai šį stagarą?

— Nupirkau, paskutinį iš skautų, — iš dalies tiesa, nevisiškas melas.

Ji apsidairė po kambarį, pasižiūrėjo į išmėtytas tuščias dėžes ir nusprendė, kad yra svarbesnių dalykų, dėl kurių reikėtų jaudintis.

— Be to, — neprotingai pridūrė Liuteris, — jei ir toliau taip, tai kas gi ją matys?

— Užsičiaupk ir iškraustyk mašiną.

Ten buvo keturi maišai iš maisto parduotuvės, kurios Liuteris dar niekuomet nebuvo girdėjęs, trys pirkinių maišai su rankenėlėmis iš prekybos centro drabužių skyriaus, dėžė gaiviųjų gėrimų, dėžė geriamojo vandens ir baisių gėlių puokštė iš floristo, pagarsėjusio bjauriomis kainomis. Liuterio finansininko smegenys jau norėjo suvesti nuostolius, tačiau jis persigalvojo.

Kaip jis viską paaiškinsiąs savo biure? Visi jo sutaupyti pinigai — jau išmesti į balą. Be to, kruizas, į kurį jis neišvyko, bus grynas nuostolis, nes jis atsisakė pirkti kelionės draudimą. Finansinė katastrofa Liuteriui skausmingai žvelgė į akis, ir jis nieko negalėjo padaryti.

— Pagavai Jarberius ir Friskius? — paklausė Nora stovėdama prie telefono ir įrėmusi ragelį į ausį.

— Taip, jie negalės ateiti.

— Iškraustyk tuos maisto maišus, — įsakė ji, paskui kreipėsi, priglaudusi ragelį: — Sju, čia Nora. Linksmų Kalėdų. Klausyk, mus čia ką tik ištiko didžiulė staigmena. Namo grįžta Bleira su savo sužadėtiniu, bus čia šį vakarą, ir mes blaškomės kaip išprotėję, stengdamiesi paskutinę akimirką suorganizuoti vakaronę, — pauzė. — Peru. Manėme, kad nepasirodys iki kitų Kalėdų, — pauzė. — Taip, staigmena kaip reikiant, — pauzė. — Taip, su sužadėtiniu, — pauzė. — Jis gydytojas, — pauzė. — Jis iš kažkur, iš tenai, gal iš Peru, jie susipažino vos prieš kelias savaites ir jau tuokiasi, tai nėra reikalo aiškinti, koks čia šokas mums. Taigi šįvakar, — pauzė.

Liuteris ištraukė aštuonis svarus rūkyto Oregono upėtakio, supakuoto į oro nepraleidžiantį storą celofaną, — vaizdas buvo toks, kad ta žuvis sugauta prieš daugybę metų.

— Atrodo, bus smagus vakarėlis, — kalbėjo Nora. — Gaila, kad negali ateiti. Taip, apkabinsiu Bleirą nuo tavęs. Linksmų Kalėdų, Sju, — ji padėjo ragelį ir giliai atsikvėpė. Nespėjęs išlaukti padorios minutės Liuteris paklausė:

— Rūkytas upėtakis?

— Buvo arba tai, arba šaldyta pica, — ji paleido atsakomąją ugnį žaibuodama akimis ir suspaudusi kumščius. — Parduotuvėse nebėra nei kalakuto, nei kumpio, o net jei ir būčiau radusi, jau nebūtų likę laiko juos iškepti. Taigi šitaip, Liuteri, gražuoli iš krantų smėlėtų, Kalėdoms bus rūkytas upėtakis.

Suskambo telefonas, ir Nora griebė ragelį.

— Alio, taip, Emilija, kaip tu laikaisi? Ačiū, kad paskambinai.

Liuteris niekaip negalėjo prisiminti nė vienos pažįstamos, vardu Emilija. Jis ištraukė trijų svarų čederio sūrio pakuotę, didžiulį gabalą vyniotinio su uogiene, sausainių dėžutes, padažą moliuskams ir tris dviejų dienų senumo šokoladinius pyragus iš kepyklos, kurios Nora visada vengdavo. Ji toliau tarškėjo apie paskutinės akimirkos vakarėlį ir staiga šūktelėjo:

— Gali ateiti! Nuostabu. Apie septintą, kasdieniais drabužiais, be jokių įsipareigojimų, — pauzė. — Tėvai? Žinoma, ir jie gali ateiti, kuo daugiau žmonių, tuo bus linksmiau. Puiku, Emilija, netrukus pasimatysime, — ragelį padėjo jau nebesišypsodama.

— Kokia čia Emilija?

— Emilija Andervud.

Liuteris paleido iš rankų sausainių dėžutę.

— Ne, — ištarė jis.

Staiga ji tapo labai susirūpinusi ir ėmė kraustyti paskutinį maisto maišą.

— Ne, Nora, — pasakė jis. — Pasakyk man, kad nekvietei Mičo Andervudo. Tik ne čia, ne į mūsų namus. Juk nekvietei, Nora, pasakyk!

— Mums verkiant to reikia.

— Tik jau ne šitaip verkiant.

— Emilija man patinka.

— Ji ragana, ir tu tai žinai. Tau ji patinka? Kada paskutinį kartą pietavai su ja ar pusryčiavai, ar gėrei kavą, ar dar ką nors drauge veikei?

— Mums reikia liaudies, žmonių, Liuteri.

— Didžiagerklis Mičas — ne žmogus, o pliurpalas. Griaudžiantis karšto oro viesulas. Žmonės slepiasi nuo Andervudų, Nora. Kodėl tu?..

— Jie ateis. Dar pasakyk ačiū.

— Jie ateina, nes niekas, būdamas sveiko proto, nekviestų jų į viešą susibūrimą. Jie visada laisvi.

— Paduok man tą sūrį.

— Tai pokštas, taip?

— Jis gerai elgsis su Enrike.

— Enrike daugiau niekada nė kojos nekels į Ameriką, kai pabendraus su Andervudu. Jis visko nekenčia — miesto, valstijos, demokratų, respublikonų, nepriklausomųjų, švaraus oro — visko. Nuobodesnio žmogaus pasaulyje nėra. Įkauš, ir girdėsi jį net už dviejų kvartalų griaudėjant.

— Nurimk, Liuteri. Jau padaryta. O gėrimai — tai neturėjau laiko nupirkti vyno. Tau teks važiuoti.

— Nesitrauksiu iš savo saugių namų.

— Ne, trauksiesi, ir nemačiau, kad besmegenis stovėtų.

— Besmegenio nekelsiu. Aš apsisprendęs.

— Ne, kelsi.

Vėl suskambo telefonas, ir Nora čiupo ragelį.

— Kas čia galėtų būti? — sumurmėjo Liuteris pats sau. — Nieko blogiau jau turbūt nebebus.

— Bleira, — pasakė Nora. — Sveika, brangute.

— Duok man telefoną, — toliau murmėjo Liuteris. — Pasiųsiu juos atgal į Peru.

— Jūs jau Atlantoje — puiku, — pasakė Nora, — pauzė. — Mes verdame viską, ruošiamės vakarėliui, — pauzė. — Mes irgi labai susijaudinę, mieloji, negalime sulaukti, — pauzė. — Žinoma, kepu karamelinį pyragą, tavo mėgstamiausią, — ji pažvelgė į Liuterį siaubo sklidinom akim. — Taip, brangute, šeštą būsime oro uoste. Myliu tave.

Liuteris pasižiūrėjo į laikrodį. Trečia.

Ji padėjo ragelį ir tarė:

— Man reikia dviejų svarų karamelės ir stiklainio zefyrinio kremo.

— Baigsiu puošti eglutę — reikia pakabinti dar kelis žaisliukus, — pasakė Liuteris. — Neisiu kautis su miniomis.

Nora sekundę pakramtė nagą ir įvertino padėtį. Vadinasi, gimsta planas, turbūt — dargi labai išsamus.

— Darykime šitaip, — pradėjo ji. — Iki keturių baigiame puošti. Kiek laiko atims besmegenis?

— Tris dienas.

— Ketvirtą, paskutinįkart, nuvažiuosiu į miestą, o tu pastatysi ant stogo besmegenį. O tada pasiimsime telefonų knygą ir vėl paskambinsime visiems paeiliui.

— Niekam nesakyk, kad ateis Andervudas.

— Ša, Liuteri.

— Rūkytas upėtakis ir Mičas Andervudas. Tokio renginio mieste dar nebuvo.

Nora paleido Sinatros kalėdinį diską, ir dvidešimt minučių Liuteris toliau kabino žaisliukus ant Trogdonų eglutės, o Nora dėliojo žvakes ir molinius Kalėdų Senelius, puošė židinį dirbtiniais bugieniais ir amalais. Ilgą laiką jie netarė vienas kitam nė žodžio, paskui Nora pralaužė ledus, pateikė tolesnius nurodymus:

— Tos dėžės gali grįžti į palėpę.

Iš visų dalykų, kurių Liuteris neapkentė per Kalėdas, turbūt visų bjauriausias — nešioti aukštyn žemyn dėžes ištraukiamomis palėpės kopėčiomis. Užlipi laiptais į antrą aukštą, prasispraudi siauru koridoriumi tarp dviejų miegamųjų, tada persidėlioji viską, kad pro palėpės angą, pasilypėjęs liaunomis kopėtėlėmis, praspraustum neįmanomai didelę dėžę. Ar žemyn, ar aukštyn — nesvarbu, tik stebuklas, kad per tuos metus jis dar nė karto rimtai nesusižeidė.

— O paskui imkis besmegenio, — karktelėjo ji tarsi admirolas.

Ji rimtai prirėmė pastorių Zabriskį, ir tas galiausiai pasižadėjo pusvalandžiui užlėkti. Liuteris su grasinimais paskambino savo sekretorei, Doksei, ir ją tol mygė, kol ši sutiko užbėgti kelioms minutėms. Doksė buvo triskart ištekėjusi, šiuo metu nesusituokusi, bet visada turėdavo kokį neaiškų draugelį. Tuodu, dar pastorius Zabriskis su ponia pastoriene, dar Andervudų šeimynėlė — optimistiškai skaičiuojant, aštuoni žmonės, jei visi sueitų vienu metu. Su Krenkais, Bleira ir Enrike — dvylika.

Nuo to dvylikos Nora vėl vos neapsiverkė. Dvylika per Kūčias jų svetainėje atrodys kaip trys.

Ji paskambino į dvi savo lankomiausias vyno krautuves. Viena buvo uždaryta, kita dirbsianti tik pusvalandį. Ketvirtą Nora išlėkė, apipylusi Liuterį nurodymų kruša, o šis tuomet jau rezgė slaptą mintį apie konjaką, išgėrimą rūsyje. XVI

Praėjus vos kelioms minutėms po Noros išvažiavimo suskambo telefonas. Liuteris griebė ragelį. Gal čia vėl Bleira. Pasakytų jai tiesą. Įkrėstų proto, kokia kvaila buvo ši staigmena paskutinę minutę, kokia savanaudiška. Užgautų ją, bet ji su tuo susitvarkytų. Besiruošiant vestuvėms jai kaip niekada reikės jų pagalbos.

— Klausau! — riktelėjo jis.

— Liuteri, čia Mičas Andervudas, — pasigirdo dudenantis balsas, nuo kurio Liuteriui norėjosi galvą krosnin kišti.

— Sveikas, Mičai.

— Linksmų tau Kalėdų. Klausyk, žinai, ačiū už kvietimą ir visa kita, bet mes jau nebeturim kur jus įsprausti, žmogeliai. Aibė tų kvietimų, žinai.

Taip, taip, Andervudai — kiekvienų pirmajame sąraše. Žmonės prašyte prašosi nepakenčiamų Mičo tiradų apie turto mokesčius ir administracinį perskirstymą.

— Na, iš tiesų labai gaila, Mičai, — pasakė Liuteris. — Gal kitais metais.

— Žinoma, paskambinkit.

— Linksmų Kalėdų, Mičai.

Iš surinktų dvylikos liko tik aštuoni, o jo laukė ir daugiau išdavysčių. Dar Liuteriui nė žingsnio nežengus, telefonas vėl suskambo.

— Pone Krenkai, čia aš, Doksė, — pasigirdo iš paskutiniųjų spaudžiamas balselis.

— Labas, Dokse.

— Apgailestauju dėl jūsų kruizo ir viso kito.

— Jau sakei.

— Taip, klausykit, dar kai kas paaiškėjo. Tas vaikinas, su kuriuo susitikinėju, ruošėsi padaryti man staigmeną — nusivesti vakarienės į Odadirbių rūmus. Šampanas, ikrai ir taip toliau. Jis užsakė prieš mėnesį, tikrai negaliu jam atsakyti.

— Žinoma, negali, Dokse.

— Užsakė limuziną, viską. Tikras meilutis.

— Aišku, Dokse, aišku.

— Niekaip negalėsime pas jus ateiti, bet labai norėčiau pamatyti Bleirą.

Bleiros nebuvo vieną mėnesį. Doksė nebuvo jos mačiusi jau dvejus metus.

— Aš jai perduosiu.

— Atsiprašau, pone Krenkai.

— Nieko tokio.

Beliko šeši. Trys Krenkai, plius Enrike ir pastorius Zabriskis su žmona. Jis buvo beskambinąs Norai pranešti liūdnų žinių, bet kam ją jaudinti? Vargšelė išvažiavusi, verčiasi per galvą. Kam ją virkdyti? Kam duoti jai dar vieną dingstį širsti, kad iš puikios jo minties teišėjo šnipštas?

Dar kiek, ir Liuteris jautė neatsilaikysiąs truktelėt konjako, nors ir nebūtų galėjęs sau šito pripažinti.

Spaikas Fromejeris išpyškina viską, ką matęs ir girdėjęs. Turint kišenėje keturiasdešimt žalių ir aplink sklandant vis silpstančiai priesaikai tylėti, jam iš pradžių nesinorėjo nieko sakyti. Bet visas Hemlokas buvo sujudęs. Viko, tėvo, kiek pabakintas, jis viską išklojo.

Papasakojo, kaip jam buvo sumokėta už pagalbą ištraukti eglutę iš Trogdono namų, kaip padėjęs ponui Krenkui pastatyti tą medelį jo svetainėje, paskui abu tiesiog sumetę ant jos žaisliukus ir lemputes, kaip ponas Krenkas vis trynėsi aplink telefoną ir skambinėjo visiems, kaip jis prisiklausęs iki soties, kad suprastų, jog Krenkai paskutinę minutę ruošia Kūčių vakarėlį, bet niekas nenori ateiti. Vakaronės priežasties jis negalėjęs nustatyti, nei to, kodėl tokia skuba — nes pirmiausia ponas Krenkas kalbėjęs telefonu virtuvėje, ir kuo tyliau. Ponia Krenk laksčiusi su įpareigojimais ir skambinusi kas dešimt minučių.

Ten, pas Krenkus, padėtis labai įtempta, pasak Spaiko.

Vikas pasuko Nedui Bekeriui, kurį buvo perspėjęs Voltas Šylas, ir netrukus visas trejetas telefonu surengė konferenciją Voltui ir Nedui įdėmiai stebint Krenko namus.

— Ji vėl paskubom išvažiavo, — raportavo Voltas. — Niekada dar nemačiau, kad Nora lėktų tokiu greičiu.

— Kur Liuteris? — paklausė Fromejeris.

— Vis dar viduje, — atsakė Voltas. — Atrodo, baigė krapštytis su eglute. Turiu pasakyti, pas Trogdonus ji man atrodė gražiau.

— Kažkas ten vyksta, — pasakė Nedas Bekeris.

Nora pirkinių vežimėlyje turėjo dėžę vyno: šešis butelius raudonojo ir šešis baltojo, nors nebuvo tikra, kam perka tiek daug. Kas gi pagaliau šitiek išgers? Gal ji pati. Dar brangių dalykų prisikrovė. Norėjo, kad Liuteris pasiustų gavęs sąskaitą. Ruošėsi sutaupyti visus tuos pinigus per Kalėdas, o dabar, žiūrėk, kokia košė.

Pardavėjas uždarinėjo vyninės prekylangį ir ruošėsi rakinti duris. Vieniša kasininkė skubiai trumpino paskutinių klientų eilę. Prieš Norą buvo trys žmonės, už jos — vienas. Palto kišenėje suskambo mobilusis.

— Klausau, — pusiaušnibžda atsiliepė ji.

— Nora, čia Dagas Zabriskis.

— Sveiki, Tėve, — ištarė ji, ir pasidarė silpna. Išdavė jo balsas.

— Mes čia turime šiokių tokių problemėlių, — liūdnai pradėjo jis. — Žinai, tipiškas Kūčių chaosas, visi laksto kaip patrakę. Dar užsuko Betės tetulė iš Toledo, visai netikėtai, ir viską dar labiau apsunkino. Bijau, kad negalėsime užbėgti ir šįvakar pasimatyti su Bleira.

Kalbėjo taip, lyg nebūtų matęs Bleiros jau daug metų.

— Kaip gaila, — tesugebėjo išspausti Nora beveik nė trupučio neapgailestaudama. Jai norėjosi vienu metu ir keiktis, ir verkti. — Kada nors kitą kartą.

— Tai nieko tokio, ar ne?

— Nieko tokio, Tėve.

Atsilabino vienas kitam palinkėję linksmų Kalėdų bei visa kita, ir Nora prikando virpančią lūpą. Sumokėjo už vyną, paskui pusę mylios tempė jį iki mašinos, žengė sunkiai, tarsi akmenis vilkdama, mintyse — vien dygūs priekaištai savo vyrui. Nulėkė iki Krogerio, per minią prasibrovė į vidų ir nusliūkino palei lentynas ieškodama karamelės.

Paskambino Liuteriui, bet tas neatsakė. Geriau jau dabar būtų ant stogo.

Jie susitiko prie žemės riešutų sviesto, abu tuo pat metu pastebėję vienas kitą. Ji pažino raudonų plaukų kupetą, žilstelėjusią ugninę barzdą ir nedidelius juodus apvalius akinius, tačiau niekaip negalėjo prisiminti jo vardo. O jis tuojau sumojo:

— Linksmų Kalėdų, Nora.

— Linksmų Kalėdų ir jums, — atsakė ji skubiai ir šiltai nusišypsojo. Kažkas bloga nutikę jam su žmona — arba mirė nuo kokios ligos, arba pabėgo su jaunesniu. Prieš kelerius metus jie buvo susitikę iškilmingame pokylyje — prisiminė ji. Vėliau ji išgirdo apie jo žmoną. Koks jo vardas? Gal dirba universitete? Gerai apsirengęs — megztinis po dailiu neperlyjamu apsiaustu.

— Kodėl taip skubate? — paklausė jis. Pats nešėsi tuščią krepšj.

— Ai, žinote, pritrūko paskutinę minutę. O jūs? — jai kilo įspūdis, kad jis išvis nieko neveikia, išėjo į parduotuves drauge su visais vien kad išeitų, jis, matyt, vienišas.

Kas, po galais, nutikę jo žmonai?

Gedulo juostelės nematyti.

— Prireikė kelių dalykėlių. Ryt — dideli pietūs, a? — paklausė jis žiūrėdamas į riešutų sviestą.

— Tiesą sakant, šįvakar. Iš Pietų Amerikos grįžta duktė, tai skubiai ruošiamės nedideliam vakarėliui.

— Bleira?

— Taip.

Jis pažįsta Bleirą!

Tarsi šokdama nuo uolos, Nora instinktyviai pasakė:

— Gal užvažiuotumėte trumpam?

— Tikrai kviečiate?

— Taip, žinoma, galima užeiti ir greitai išeiti. Bus daug žmonių, daug skanaus maisto — pagalvojo apie rūkytą upėtakį ir norėjo užsičiaupti. Žinoma, akimirksniu prisimins ir jo vardą.

— Kokiu metu? — paklausė jis aiškiai apsidžiaugęs.

— Kuo anksčiau, tuo geriau. Na, tarkim, apie septynias.

Jis žvilgtelėjo į laikrodį.

— Vos už dviejų valandų.

Dvi valandos! Nora turėjo laikrodį, tačiau, išgirdus iš kito, pasidarė baisu. Dvi valandos!

— Oi, jau reikia bėgti, — pasakė ji.

— Gyvenate Hemloke? — pasiteiravo jis.

— Taip. 1478-ame name.

Kas tas žmogus?

Ji spruko tolyn beveik melsdamasi, kad tik kaip nors iš atminties iškiltų jo vardas. Rado karamelės, zefyrinio kremo ir paplotėlių pyragui.

Prie greitosios kasos — perkantiems mažiau nei dešimt daiktų — eilė buvo nusidriekusi iki pat šaldytuvų. Nora stojo drauge su kitais, beveik nematydama kasininkės, visai nenorėdama žiūrėti į laikrodį, svyruodama ant bedugnės krašto: jos laukė visiška ir nenusakomai klaiki kapituliacija. XVII

Liuteris laukė kuo ilgiau, nors neturėjo nė sekundės laisvo laiko. Netrukus, pusę šešių, sutems, ir pašėlusią akimirką jis stengėsi atsikratyti kvailos minties kelti senąjį besmegenį prisidengus tamsa. Nieko neišeis, ir jis tai žinojo, tačiau buvo sunku išlikti racionaliam.

Kelias akimirkas sugaišo planuodamas. Būtinai teks atakuoti iš vidinio kiemo — nė už ką pasaulyje jis neleis Voltui Šylui, Vikui Fromejeriui nei kam kitam stebėti, kaip jis dirba.

Liuteris išvilko besmegenį iš rūsio nei jo nepažeidęs, nei pats nesusižeidęs, tačiau iki kiemo nusigavo baisiai keikdamasis. Iš palėpės išsitraukė kopėčias. Kol kas jo niekas nepastebėjo, bent jam taip atrodė.

Stogas buvo drėgnas, su viena kita ledo dėme. Ir dar — viršuje buvo žymiai šalčiau. Prisirišęs prie juosmens ketvirčio colio nailoninę virvę, Liuteris kaip katė, persigandęs, kabarojosi aukštyn bituminėmis čerpėmis, kol pasiekė kraigą. Žvilgtelėjo per viršų į kitą stogo pusę — tiesiai prieš jį, apačioje, — Šylai.

Užmetė virvę aplink kaminą, paskui kelis colius paslinko žemyn, atgal, kol pasiekė ledo dėmę ir slystelėjo dvi pėdas. Susigriebęs luktelėjo, kol vėl ims plakti širdis. Su siaubu pažvelgė žemyn. Jei nutiks tokia tragedija ir jis kris, tai trumpai palėks laisvu kritimu ir trenksis žemėn į metalinės kiemo furnitūros, įtaisytos į kietas plytas, tarpą. Mirtis nebus staigi, ne, pone. Jis kentės, ir jeigu nemirs, bus susilaužęs sprandą arba liks pažeistos smegenys.

Kaip be galo kvaila. Penkiasdešimt ketverių metų vyriškis, o leidžiasi į štai tokius žaidimus.

Pats baisiausias numeris — užkelti ant viršaus kopėčias; tai jis sugebėjo padaryti suleidęs nagus į čerpes ir kartkartėmis viena koja vis atsispirdamas į stogo lietvamzdį. Vėl atsidūręs ant žemės, jis giliai atsikvėpė ir pasveikino pats save sėkmingai nukakusį ir grįžusį iš aukštybių.

Besmegenis buvo iš keturių dalių: plati apvali apačia, paskui — dar vienas rutulys, toliau — liemuo su viena mojuojančia ranka, o kita įremta į šoną, paskui — besišypsanti galva, traukianti kukurūzų burbuolės pypkę ir apvožta juodu cilindru. Liuteris niurzgėdamas surinko tas dalis, sustatė tą prakeiktąjį besmegenį, vieną kiton sugrūdęs plastmasines detales. Į vidurinę dalį įsuko lempą, įjungė į aštuoniasdešimt pėdų ilgintuvą, apvyniojo besmegeniui apie juosmenį virvę ir pastatė iš karto taip, kaip bus tempiamas viršun.

Buvo be penkiolikos penkios. Duktė su naujuoju sužadėtiniu pasieks žemę po vienos valandos ir penkiolikos minučių. Nuvažiuoti į oro uostą reikia dvidešimt minučių, dar pridėk mašinai pastatyti, pasiekti autobusu sales, nueiti, prasistumti, prasibrauti.

Liuteris jau norėjo pasiduoti ir griebtis konjako butelio.

Bet jis tvirtai apsuko virvę aplink kaminą, ir besmegenis ėmė kilti. Jis lipo kopėčiomis drauge su juo, perkėlė per lataką, ant čerpių. Liuteris trukteli — besmegenis truputį pakyla. Jis — tik keturiasdešimt svarų kieto plastiko, tačiau netrukus ėmė atrodyti daug sunkesnis. Pamažu, šonas prie šono, jie abu kopė aukštyn: Liuteris — visomis keturiomis, besmegenis — colis po colio slinkdamas nugara.

Tik šiokia tokia prieblanda, ir daugiau jokios paguodos iš dangaus. Kai juodu pasieks kraigą, Liuteris taps matomas. Teks atsistoti besitąsant su tuo besmegeniu ir betvirtinant jį prie kamino priekio, o kai jau viskas atsidurs savo vietose, reikės uždegti dviejų šimtų vatų lempą, ir senasis besmegenis įsilies į keturiasdešimt vieno kompaniono bendriją, o visas Hemlokas sužinos, kad Liuteris pasidavė. Taigi jis stabtelėjo akimirką prie pat kraigo ir bandė įsiteigti, kad jam visai nesvarbu, ką sakys ar galvos kaimynai. Jis pagriebė besmegenį laikančią virvę, atsirėmė nugara į stogą, pažvelgė į debesis virš galvos ir pajuto, kad prakaituoja ir šąla. Jie juoksis, kikens ir daugybę metų seks istoriją, kaip Liuteris bandė išvengti Kalėdų, o jisai pats taps pašaipos taikiniu, tačiau koks gi iš tikrųjų skirtumas?

Bleira bus laiminga, Enrike pamatys tikras amerikietiškas Kalėdas, Nora, tikėkimės, bus nuraminta.

Tada jis pagalvojo apie Islandijos princesę, rytoj išplauksiančią iš Majamio be dviejų keleivių ir trauksiančią link paplūdimių ir salų, taip viliojusių Liuterį.

Jam pasidarė taip blogai, kad vos neapsivėmė.

Voltas Šylas buvo virtuvėje, kur Bevė baigė ruošti pyragą, ir tiesiog iš įpročio nuėjo prie lango pasižiūrėti į Krenkų namus. Iš pradžių — nieko, o paskui sustingo. Virš stogo, prie kamino, išvydo Liuterio akis, po to — lėtai kylantį juodą besmegenio cilindrą, netrukus — veidą.

— Beve! — sucypė jis.

Liuteris įsiręžęs atsistojo, skubiai apsidairė tarsi koks plėšikas, prisirišo prie kamino ir tada ėmė traukti besmegenį.

— Turbūt juokauji, — pasakė Bevė šluostydamasi rankas. Voltas taip kvatojo, kad nieko negalėjo ištarti. Jis čiupo telefoną skambinti Fromejeriui ir Bekeriui.

Kai besmegenis pasirodė visas, Liuteris atsargiai pristūmė jį prie kamino iš priekio, ten, kur ir norėjo jį pastatyti. Planas — kaip nors jį čia trupučiuką išlaikyti, kol apvynios dviejų colių pločio brezento juostą apie palyginti storą viduriniąją dalį ir tvirtai pririš prie kamino. Visai kaip pernai. Tuomet šitaip pririštas laikėsi labai gerai.

Vikas Fromejeris nulėkė į rūsį, kur vaikai žiūrėjo kalėdinį filmą.

— Ponas Krenkas kelia besmegenį. Vaikai, eikite pažiūrėti, tik būkite ant šaligatvio.

Rūsys ištuštėjo.

Iš gatvės pusės ant stogo buvo prišalęs ledo lopas — už kelių colių nuo Liuterio, ir jis to nematė. Pastatęs į vietą besmegenį, bet dar jo nepritvirtinęs, vargdamas su nailono virve, kad ją atsirištų, stengdamasis gerai pritvirtinti elektros ilgintuvą ir juostą prie kamino bei ruošdamasis atlikti kone pavojingiausią veiksmą per visą šį dalyką, jis išgirdo apačioje balsus. Ir kai pasisuko pasižiūrėti, kas jį stebi, neapdairiai užlipo ant ledo prie pat kraigo, ir viskas čiūžtelėjo.

Besmegenis persivertė ir dingo kūliais risdamasis per stogą niekieno nelaikomas: nei virvių, nei laido, nei juostų — nieko. Liuteris buvo čia pat už jo, tačiau, laimė, įsiraizgė į visus tuos raišalus. Slysdamas žemyn galva stačiu stogo šlaitu ir rėkdamas taip garsiai, kad ir Voltas su Beve galėjo girdėti būdami viduje, Liuteris kaip sniego griūtis lėkė tiesiai mirčiai į nasrus.

Vėliau — tik jis, žinoma, niekam nesakys — jam atminty su visom smulkmenom bus išlikęs visas šis kritimas. Akivaizdu, kad stogo pusėje nuo gatvės buvo daugiau ledo nei matomoje iš kiemo, ir užlipęs ant tos čiuožynės jis pasijuto tarsi ledo ritulys. Gerai prisiminė, kaip lėkė nuo stogo žemyn galva betoninio keliuko link. Ir dar prisiminė išgirdęs, tik nepamatė, kaip kažkur netoliese sudužo besmegenis. Tada — veriantis skausmas ir kritimas nutrūko: skausmas ties kulkšnimis, kai virvė ir ilgintuvas staiga baigė vyniotis. Ant jų ir pakibo vargšas Liuteris, tačiau neabejotinai tai ir išgelbėjo jam gyvybę.

Stebėti, kaip kniūbščias Liuteris šauna stogu žemyn, — matyt, stengdamasis sugauti šokinėjantį besmegenį, — Voltas Šylas daugiau nebepajėgė. Vos neplyšo iš juoko, kol susirietė susiėmęs pilvą. Bevė stebėjo pašiurpusi.

— Nutilk, Voltai! — suriko ji, paskui: — Daryk ką nors! — Liuteriui pakibus ir besisukaliojant galva virš betono, kojom arti latako.

Liuteris bejėgiškai lingavo ir sukiojosi virš keliuko. Po kelių apsisukimų virvė standžiai susivijo su ilgintuvu ir liovėsi sukusis. Jam pasidarė bloga, ir jis akimirką užsimerkė. Kaip vemti, kai kybai žemyn galva?..

Voltas surinko 911. Pranešė, kad Hemloke susižeidė ir galbūt miršta žmogus, todėl reikia tuoj pat išsiųsti gelbėtojus. Tada išlėkė iš namų, per gatvę, kur po ore sustingusiu Liuteriu buvo susirinkę Fromejerio vaikai. Vikas Fromejeris — tekinom, nuo Liuterio jį skyrė jau tik du namai, o gretimais pro duris vertėsi visas Bekerių klanas.

— Vargšas besmegenis, — išgirdo Liuteris vieną vaiką sakant.

„Vargšas besmegenis, šūdžiau“, — norėjo anam atrėžti pats Liuteris.

Nailoninė virvė apsimazgiusi pjovė kulkšnį. Jis bijojo pakrutėti, nes atrodė, kad virvė pamažiukais tįsta. Jis vis dar laikėsi pakibęs per aštuonias pėdas nuo žemės, ir kritimas būtų baigęsis katastrofiškai. Liuteris bandė kvėpuoti ir sutelkti nuovoką. Išgirdo triukšmingai artėjant Fromejerį. „Būkit geri, nušaukite mane“.

— Liuteri, tau viskas gerai? — klausė Fromejeris.

— Puikiai, Vikai, ačiū. Kaip tau? — Liuteris vėl ėmė suktis — pamažiukais, lėtai gręžiodamasis vėjuje. Netrukus jis apsisuko aplink savo ašį ir vėl atsigręžė į gatvę, akis į akį su kaimynais, kuriuos dabar mažiausiai tenorėjo matyti.

— Atneškite kopėčias, — pasakė kažkuris.

— Ar jam čia apie kojas elektros laidas? — paklausė kažkas kitas.

— Kurgi pririšta virvė? — susirūpino dar vienas. Visi balsai buvo pažįstami, bet Liuteris negalėjo jų atskirti.

— Paskambinau devyni vienuolika, — išgirdo kalbant Voltą Šylą.

— Dėkui, Voltai, — garsiai pasakė Liuteris kažkam, miniai. O pats vėl pasisuko į namą.

— Man atrodo, besmegenis negyvas, — sumurmėjo vienas paaugliukas kitam.

Kabodamas tenai, laukdamas mirties, — laukdamas, kol virvė išslys ir galutinai pasileis, tada — trenksis žemėn, — Liuteris, naujai atgavęs įkarštį, ėmė nekęsti Kalėdų. Tik pažiūrėkite, ką iš jo padarė tos Kalėdos.

Viskas per tas Kalėdas.

Nekentė ir savo kaimynų, visų jų — ir jaunų, ir senų. Jie dešimtimis dabar būrėsi ant jo keliuko, jis girdėjo juos renkantis ir lėtai sukdamasis vis pastebėdavo atbėgant ir dar daugiau pasižiūrėti šio reginio.

Virvė ir laidas kažkur viršuje pokštelėjo ir nutrūko, ir Liuteris krito dar šešis colius, kol vėl pakibo. Minia aiktelėjo — be abejo, kai kurie jau norėjo ploti.

Fromejeris amsėjo įsakymus, sakytum, su tokiomis situacijomis susiduria kasdien. Atsirado dvejos kopėčios, jos buvo pastatytos abipus Liuterio. Iš kiemo pusės riktelėjo Nedas Bekeris — radęs, už ko laikąsis elektros laidas su nailono virve, ir, sprendžiant iš jo begalinės patirties, ilgai šitaip nesilaikysią.

— Ar buvai įjungęs ilgintuvą? — paklausė Fromejeris.

— Ne, — atsakė Liuteris.

— Nuleisime tave žemyn, gerai?

— Taip, prašyčiau.

Vienomis kopėčiomis užlipo Fromejeris, kitomis — Nedas Bekeris. Liuteris žinojo, kad apačioje — Sveidas Keras, taip pat ir Ralfas Brikslis, Džonas Goldis bei dar keletas vyresnių gatvės berniukų.

„Mano gyvybė — jų rankose“, — tarė sau Liuteris ir užsimerkė. Jis svėrė šimtą septyniasdešimt keturis svarus, vienuolika numetęs prieš kruizą, ir buvo gana rimtai susirūpinęs, kaipgi jie iš tikrųjų jį atriš, o paskui nuleis ant žemės. Gelbėtojai buvo pagyvenę vyrai, kurie jei ir paprakaituodavo, tai tik golfo aikštelėje. Tikrai ne sunkumus kilnodami.

Sveidas Keras buvo trapus vegetaras, vargiai bepakeliantis laikraštį, o dabar ir jis stovi po Liuteriu vildamasis padėti jį nuleisti ant žemės.

— Kokį turi planą, Vikai? — paklausė Liuteris. Buvo sunku kalbėti pakibusiam. Nuo žemės traukos visas kraujas suplūdo galvon, ir jis pulsavo.

Vikas padvejojo. Iš tikrųjų jie neturi plano.

Liuteris nematė tiesiai po juo stovinčio vyrų būrio, kuris bet kokiu atveju neleistų nukristi tiesiasi ant žemės.

O išgirdo Liuteris du dalykus. Pirma, kažkas pasakė:

— Ten Nora!

O tada pasigirdo sirenos. XVIII

Minia prasiskyrė, kad leistų pravažiuoti greitajai. Ši sustojo už dešimt pėdų nuo kopėčių, nuo vyriškio, kabančio už kojų, ir jo busimųjų gelbėtojų. Iššoko du medikai ir gaisrininkas, nukėlė kopėčias, nuvarė Fromejerį su visa jo kariauna, paskui vienas jų rūpestingai po ponu Krenku pavarė greitosios automobilį.

— Liuteri, ką tu ten darai? — lėkdama per minią suriko Nora.

— O į ką tai panašu? — atrėžė jis, ir galva sutvinkčiojo dar smarkiau.

— Tau viskas gerai?

— Nuostabu.

Medikai ir gaisrininkas užsilipo ant mašinos stogo, greitai Liuterį kilstelėjo, atpainiojo laidą, susiraizgiusį su virve, paskui palengvėle nuleido ir jį patį. Keletas žmonių paplojo, bet dauguma nerodė susidomėjimo.

Medikai patikrino Liuterio būklę, tada nuleido ant žemės ir nunešė prie mašinos paskuigalio, kur buvo atidarytos durys. Kojos Liuteriui buvo nutirpusios, jis negalėjo atsistoti. Visas drebėjo, todėl vienas medikas užmetė ant jo du oranžinius apklotus. Sėdėdamas ten, greitukės gale, ir žiūrėdamas į gatvę bei stengdamasis nekreipti dėmesio į besilinksminančią žioplių minią, be abejo, dėl to, kad jis — pažemintas, Liuteris jautė tik palengvėjimą. Kristi žemyn galva nuo stogo teko trumpai, bet siaubo patyrė per akis. Laimė, dabar jis visiškai atgavęs sąmonę.

Tegu sau spokso, tegu žiopso. Jam pernelyg skauda, kad kreiptų į juos dėmesį.

Priėjo Nora jo apžiūrėti. Ji pažino gaisrininką Kistlerį ir gydytoją Kendalį — tai buvo tie patys šaunūs jaunuoliai, prieš keletą savaičių užėję parduoti vaisinių sausainių savo labdaros fondui. Ji padėkojo jiems, kad išgelbėjo vyrą.

— Norite į ligoninę? — paklausė Kendalis.

— Tik dėl viso pikto, — pasakė Kistleris.

— Ne, ačiū, — atsakė Liuteris kalendamas dantimis. — Niekas nelūžo, — nors tą akimirką atrodė, kad jis sulūžęs visas.

Skubiai atlėkė policijos automobilis, sustojo gatvėje ir, aišku, neišjungė švyturėlio. Pasidairyti, kas vyksta, per minią atbrido Trynas su Salinu.

Fromejeris, Bekeris, Keras, Šylas, Brikslis, Kropas, Goldis, Belingtonas — visi susibūrė aplink Liuterį ir Norą. Su jais buvo ir Spaikas. Liuteriui ten besėdint, besiglostant sužeidimus ir atsakinėjant į banalius uniformuotųjų berniukų klausimus, kad geriau matytų, aplink susigrūdo beveik visas Hemlokas.

Vos sugromuliavęs reikalo esmę, Šalinas gana garsiai paklausė:

— Besmegenis? Maniau, jūs, pone Krenkai, šiemet Kalėdų nešvęsite. Iš pradžių skolinatės eglę, dabar štai toks reikaliukas.

— Kas atsitiko, Liuteri? — šūktelėjo Fromejeris. Tai buvo viešumai skirtas klausimas. Atsakymo laukė visi.

Liuteris pažvelgė į Norą ir suvokė, kad toji nesiruošia tarti nė žodžio. Aiškintis teks jam.

— Bleira grįžta namo, Kalėdų, — burbtelėjo jis trindamasis kairę blauzdą.

— Bleira grįžta namo, — garsiai pakartojo Fromejeris, ir naujiena nuvilnijo per minią. Kad ir ką tuo momentu apie Liuterį manė kaimynai, Bleirą dievino visi. Ji augo jų akyse, jie išlydėjo ją į koledžą ir kiekvieną vasarą laukdavo grįžtant. Ji buvo padėjusi prižiūrėti daugumą mažesnių Hemloko vaikų. Pati būdama vienturtė, Bleira kitus vaikus globodavo kaip savo šeimos narius. Visiems ji buvo vyresnioji sesuo.

— Ir ji parsiveža sužadėtinį, — pridėjo Liuteris, ir ši žinia taip pat pasklido stebėtojų minioje.

— Kas ta Bleira? — paklausė Šalinas tarsi žmogžudystę besiaiškinantis detektyvas, ieškantis pėdsakų.

— Tai mano duktė, — paaiškino Liuteris nežinantiems. — Ji maždaug prieš mėnesį išvažiavo į Peru su Taikos korpusu, nesiruošdama grįžti metus, bent jau taip manėme. Šiandien apie vienuoliktą ji paskambino. Iš Majamio. Kad grįžta namo — padarys mums staigmeną Kalėdų proga, ir kad parsiveža sužadėtinį — kažkokį daktarą, kurį tenai nuvažiavusi sutiko, — Nora pasislinko arčiau ir dabar jį laikė už alkūnės.

— Ir ji viliasi pamatyti Kalėdų eglutę? — pasiteiravo Fromejeris.

— Taip.

— Ir besmegenį?

— Žinoma.

— O kasmetinę Krenkų kalėdinę vakaronę?

— Ir ją norėtų.

Kol Fromejeris aiškinosi, minia pasislinko artyn.

— Kada ji grįš? — paklausė jis.

— Lėktuvas nusileidžia šeštą.

— Šeštą!

Žmonės pasižiūrėjo į laikrodžius. Liuteris pasitrynė kitą blauzdą. Dabar kojos jau dilgsėjo — geras požymis.

Jomis vėl teka kraujas.

Vikas Fromejeris žingtelėjo atgal ir pasižiūrėjo kaimynams į akis. Jis atsikrenkštė, kilstelėjo smakrą ir pradėjo:

— Gerai, žmonės, štai koks žaidimo planas. Mes suruošime vakaronę čia, pas Krenkus, kalėdines sutiktuves Bleirai. Tie iš jūsų, kurie gali, meskite viską ir ateikite padėti.

Nora, turi kalakutą?

— Ne, — suglumusi atsakė ta. — Tik rūkyto upėtakio.

— Rūkyto upėtakio?

— Tik tiek tegavau.

Kelios moteriškės susišnabždėjo:

— Rūkyto upėtakio?

— Kas turi kalakutą? — paklausė Fromejeris.

— Turime du, — atsiliepė Džudė Beker. — Abu orkaitėje.

— Puiku, — pasakė Fromejeris. — Klifai, pasiimi komandą, eini pas Brikslius ir paimi jų besmegenį. Paimk ir lempučių, ištempsime ant Liuterio krūmų. Visi eikite namo, persirenkite. Atsineškite bet kokio maisto, kokio tik galite, ir vėl sugrįžkite čia po pusvalandžio.

Jis pažvelgė į Saliną su Trynu ir pasakė:

— Jūs, vaikinai, važiuojate į oro uostą.

— O ko? — paklausė Šalinas.

— Reikės parvežti namo Bleirą.

— Nesu tikras, ar galėsime.

— Gal man paskambinti komisarui?

Trynas su Salinu nuėjo prie automobilio. Kaimynai, gavę nurodymus iš Fromejerio, ėmė skirstytis. Liuteris su Nora stebėjo, kaip jie liejasi į abi Hemloko puses — visi paskubom, visi turėdami tikslą.

Nora su ašarom akyse pažvelgė į Liuterį, ir tas pasijuto taip, tarsi irgi tuoj pravirks. Blauzdas perštėjo.

Fromejeris tarė:

— Kiek svečių susirinks į vakaronę?

— Oi, nežinau, — žvelgdama į tuščią gatvę atsiliepė Nora.

— Ne tiek, kiek tikiesi ateisiant, — pasakė jai Liuteris. — Andervudai paskambino ir atsisakė. Taip pat ir Doksė.

— Taip pat ir Tėvas Zabriskis, — pasakė Nora.

— Ar ne Mičas Andervudas? — pasiteiravo Fromejeris.

— Tas pats, bet jis neateis.

„Koks varganas vakarėlis“, — pagalvojo Fromejeris.

— Tai kiek jums reikia svečių?

— Kviečiame visus, — tarė Liuteris. — Visą gatvę.

— Taip, visą gatvę, — paprašė ir Nora.

Fromejeris pasižiūrėjo į Kistlerį ir paklausė:

— Kiek šiąnakt stotyje vaikinų?

— Aštuoni.

— č) gaisrininkai su medikais irgi gali atvažiuoti? — paklausė Noros Vikas.

— Taip, kviečiame visus, — atsakė ji.

— Taip pat ir policiją, — pridūrė Liuteris.

— Bus visa minia.

— Na, ir puiku, ar ne, Liuteri? — neva klausdama teigė Nora.

Jis aukščiau užsitraukė apklotus ir pasakė:

— Taip, minia Bleirai labai patiktų.

— O giedotojai? — paklausė Fromejeris.

— Irgi puiku, — atsakė Nora.

Jie padėjo Liuteriui grįžti į namus, o į virtuvę jis jau nuėjo savo jėgomis, tik baisiai šlubuodamas. Kendalis jam paliko plastikinę lazdelę — o Liuteris dievagojosi tikrai jos neimsiąs.

Likę vienudu svetainėje su Trogdonų eglute, Liuteris ir Nora kelias akimirkas drauge sau ramiai pasėdėjo prie ugnies. Pasikalbėjo apie Bleirą. Bergždžiai bandė įsivaizduoti sužadėtinį — būsimą jaunikį, o vėliau — ir žentą.

Abu neapsakomai paveikė kaimynų vienybė. Kruizo nė sykio nepaminėjo.

Nora pažvelgė į laikrodį ir pasakė turinti susiruošti.

— Kaip gaila, kad neturėjau fotoaparato, — tarė ji nueidama. — Kabėjai ten, aukštai, už kojų, o pusė miesto žiūrėjo.

Ir juokėsi visą kelią iki vonios. XIX

Bleira tik truputėlį pyktelėjo, kad tėvai jos nelaukia prie atvykimo vartų. Žinoma, labai jau vėlai jiems pranešė, oro uostas pičpilnis, o jie, be abejo, neatsitraukdami ruošia vakaronę, bet ji juk galiausiai parsivežanti namo savo vienintelį, nepakartojamąjį. Tačiau ji nieko nepasakė petys petin, koja kojon su Enrike eidama didžiąja sale — juodu skynėsi kelią kažkaip grakščiai išvingiuodami pro susispaudusius žmones, bet vis neišsiskirdami ir žiūrėdami tik vienas į kitą.

Nė vienas jų nepasitiko ir prie bagažo atsiėmimo skyriaus. Tačiau jiems bestumiant lagaminus išėjimo link, Bleira pamatė, kad du policininkai laiko ranka pakeverzotą užrašą „Bleira ir Enrikis“.

Enrikės vardą jie buvo užrašę netaisyklingai, tačiau argi tą akimirką tai buvo svarbu? Bleira jiems šūktelėjo, ir pastarieji puolė veikti — susėmė bagažą ir palydėjo juos pro žmonių masę. Karininkas Šalinas, jau išėjus į lauką, paaiškino, kad komisaras Bleirai ir Enrikei paskyręs policijos eskortą. Sveika sugrįžusi namo!

— Laukia vakaronė, — jiems bekemšant daiktus į policininkų mašinos bagažinę pasakė jis. Automobilį, pažeisdami taisykles, buvo pastatę prie šaligatvio, už taksi. Antrasis policijos automobilis stovėjo už pirmojo.

Kaip Pietų Amerikos gyventojas, Enrike labai jau nenoriai sėdosi į policijos automobilį. Jis nervingai žvalgėsi aplinkui — į pėsčiųjų grūstį, taksi ir autobusus, sustatytus taip, kad net šonai trinasi, į rėkiančius žmones, švilpiančius apsaugininkus. Jam šmėkštelėjo mintis sprukti, paskui žvilgsnis sugrįžo prie žavaus mylimos merginos veidelio.

— Eime, — pasakė ji, ir abu sušoko į vidų. Enrike sektų paskui ją bet kur. Du automobiliai mirksinčiomis šviesomis nulėkė tolyn šaudami per grūstį, stumdami kitus į gatvės pakraštį.

— Taip būna visą laiką? — pašnibždom paklausė Enrike.

— Niekada, — atsakė Bleira. „Kaip gražiai paklausė“, — pamanė ji.

Karininkas Trynas vairavo pašėlusiai, karininkas Šalinas šypsojosi prisiminęs, kaip Liuteris Krenkas kybojo su virve ant kojų, o visi kaimynai spigino į jį. Bet jis nesakysiąs nė žodžio. Bleira niekada nesužinosianti tiesos — taip prisakęs Vikas Fromejeris, kuris galiausiai prasimušė iki mero, paskui šnektelėjo ir su komisaru.

Artėjant į priemiestį, eismas retėjo, ėmė patyliukais snyguriuoti.

— Praneša, kad bus keturi coliai, — per petį pasakė Šalinas. — Ar Peru būna sniego?

— Kalnuose, — pasakė Enrike. — Bet aš gyvenu Limoje, sostinėje.

— Vieną kartą mano pusbrolis važiavo į Meksiką, — pradėjo Šalinas, bet nebaigė, nes nebuvo ko pridurti. Pusbrolis vos nenumirė, tačiau Šalinas išmintingai nusprendė nesileisti į siaubo pasakojimus apie trečiąjį pasaulį.

Bleira buvo pasiryžusi ginti nuo bet kokių užuominų savo sužadėtinį ir jo gimtinę, todėl ji skubiai pertraukė klausimu:

— O nuo Padėkos dienos snigo?

Tema apie orą — pati nekalčiausia iš visų.

— Buvo du coliai prieš savaitę, ar ne? — pasakė Šalinas žiūrėdamas į Tryną, kuris, įsikirtęs į vairą, stengėsi sėkmingai neatsilikti daugiau nei per penkias pėdas nuo priešais važiuojančio policijos automobilio.

— Keturi, — labai tvirtai pareiškė Trynas.

— Ne, du, juk taip? — paprieštaravo Šalinas.

— Keturi, — nenusileido Trynas purtydamas galvą, ir tai erzino Saliną.

Galiausiai jie sutarė, kad buvo trys coliai sniego, o Bleira su Enrike spaudėsi gale dairydamiesi į dailiai išpuoštų namukų eiles.

— Jau beveik atvažiavom, — švelniai tarė ji. — Čia Stentonas, toliau — jau Hemlokas.

Spaikas stovėjo žvalgyboje. Jis dukart mirktelėjo žalia šviesele su skautišku signaliniu žibintu, ir scena veiksmui buvo paruošta.

Liuteris apgailėtinai nuklibinkščiavo į vonią, kur paskutinius potėpius ant veido dėjosi Nora. Dvidešimt minučių ji desperatiškai mėgino viską, ką tik turėjo — pirminį tepalą, visokią pudrą, ryškalus. Jos nuostabi įdegusi oda buvo paslėpta nuo pat kaklo ir žemiau — ji buvo nusprendusi pasišviesinti veidą.

Tačiau nieko gero neišėjo.

— Atrodai išsekusi, — neslėpdamas tiesos pasakė Liuteris. Aplink galvą jai tvyrojo pudros debesis.

Liuteriui pernelyg skaudėjo, kad dar galėtų jaudintis dėl savo įdegio. Norai pasiūlius, jis apsirengė juodai — juodas megztinis ant juodo golfo, tamsiai pilkos kelnės. Kuo tamsesni drabužiai, tuo šviesesnė atrodys oda, pasak jos. Tą megztinį jis buvo apsivilkęs tik vieną kartą, ir, laimė, gimtadienio proga jį buvo padovanojusi Bleira. Golfo dar niekada nevilkėjo, ir nei jis, nei Nora niekaip neprisiminė, iš kur jis atsirado.

Liuteris jautėsi tarsi vienas iš mafijos vyresniųjų.

— Mesk visa tai, — pasakė jai, barškinančiai visokius buteliukus, rodos, besiruošiančiai paleisti kokį į Liuterį.

— Tai jau ne, — atkirto ji. — Bleira apie kruizą nesužinos, supratai, Liuteri?

— Tai ir nesakyk jai apie kruizą. Pasakyk, kad tau daktaras pataręs degintis, tarkim, na, dėl kokio vitamino trūkumo?

— D, gaunamo tiesiai iš saulės, ne iš soliariumo lempų. Dar viena kvaila mintis, Liuteri.

— Pasakyk, kad buvo labai karštas oras, kaip retą žiemą, kad daug dirbai lauke, pavyzdžiui, tvarkei gėlynus.

— Vis meluoti ir meluoti, nieko iš to neišeis. Ji ne akla. Pasižiūrės į tavo gėlynus ir pamatys, kad jie neliesti jau daug mėnesių.

— Oi.

— Dar turi stulbinančių idėjų?

— Gal mes iš anksto ruošėmės pavasario atostogoms? Pirkome deginimosi kremų.

— Labai juokinga.

Ji susierzinusi prasibruko pro jį ir paskui save paliko pudros šuorą. Liuteris klibinkščiavo koridoriumi ramstydamasis naująja lazdele, artėdamas į svetainę, kur jau būriavosi svečiai, kai išgirdo kažką surinkant:

— Štai ir jie!

Kadangi brezento juosta pasirodė netinkama, Ralfas Brikslis tiesiog rankomis laikė besmegenį, kad stovėtų priešais Krenkų kaminą, ant Liuterio stogo, sningant ir šąlant, kai kitame gatvės gale pamatė blykstelint žalią žibintą.

— Atvažiuoja! — riktelėjo apačion, į kiemą, kur jo padėjėjas Džudas Belingtonas laukė šalia kopėčių ir stengėsi pataisyti juostą.

Ralfas dabar žiūrėjo kiek iš aukšto (ir šiek tiek susierzinęs, nes ten, viršuje, buvo šalta ir darėsi dar šalčiau) į sujudusius kaimynus, besistengiančius padėti vienam iš savo būrio — kad ir Liuteriui Krenkui.

Šalia keliuko buvo suburtas ir ponios Elenos Mulholand netvirtai diriguojamas didelis choras, kuris dabar užtraukė „Skamba vėl“. Linda Goldi turėjo varpelių rinkinį, ir jos paskubom surinkta komanda ėmė tilindžiuoti jais drauge su choro plėšiama giesme. Pievelėje priešais kelią buvo pilna kaimynų vaikų — visi nekantriai laukė Bleiros ir jos naujojo mįslingojo sužadėtinio.

Kai prie Krenkų namo priartėjo policijos automobiliai, Hemloko vaikai ėmė garsiai ploti ir šaukti „Labas, labas!“

— Dieve mano, — pratarė Bleira. — Kokia minia.

Priešais Bekerius stovėjo gaisrininkų automobilis, o priešais Trogdonus — ryškiai žalia greitoji pagalba, ir, gavę ženklą, jie pradėjo mirksėti signaliniais švyturėliais, kad pasveikintų Bleirą. Kai policijos mašinos sustojo prie keliuko, pro duris iššoko pats Vikas Fromejeris.

— Linksmų šventų Kalėdų, Bleira! — sudundeno jis.

Netrukus ji su Enrike jau stovėjo priešakinėje pievelėje apsupti daugybės kaimynų, o choras liovėsi ūbavęs. Bleira visiems pristatė Enrikę, kuris atrodė truputį suglumęs nuo tokio priėmimo. Jie nužingsniavo iki laiptelių, į svetainę, kur juos pasitiko dar viena sveikinimų banga. Noros prašymu priešais eglutę į vieną gretą buvo išsirikiavę keturi gaisrininkai ir trys farai, kad Bleira kuo mažiau matytų medelio baisumą.

Liuteris su Nora nervingai laukė miegamajame, kad asmeniškai sutiktų grįžtančią dukrą ir ramiai susipažintų su Enrike.

— O ką, jei jis mums nepatiks? — murmėjo Liuteris sėdėdamas ant lovos krašto ir trindamas blauzdas. Apačioje, koridoriuje, vis triukšmingiau įsibėgėjo vakaronė.

— Ša, Liuteri. Mūsų mergaitė užaugo protinga, — Nora paskutinę akimirką ant skruostų dėjo dar vieną kremo sluoksnį.

— Bet jie ką tik susitiko.

— Meilė iš pirmo žvilgsnio.

— Neįmanoma.

— Gal tu ir teisus. Aš tik po trejų metų įvertinau tavo privalumus.

Durys atsivėrė ir įlėkė Bleira. Nora ir Liuteris iš pradžių pažvelgė į ją, o paskui greitai pasižiūrėjo už jos, kokio tamsumo tas Enrike.

O jis visai nebuvo tamsus! Bent dviem tonais šviesesnis nei pats Liuteris!

Jie apkabino ir tvirtai suspaudė dukterį, tarsi nebūtų jos regėję daug metų, o paskui su dideliu palengvėjimu ėjo prie busimojo žento.

— Jūs, mielieji, šauniai atrodote, — juos apžiūrinėdama tarė Bleira. Nora dėvėjo storą kalėdinį megztinį — pirmą kartą, kiek galėjo prisiminti, norėjo atrodyti storesnė. Liuteris panėšėjo į senstantį žigolą.

— Metėme svorį, — pasakė jis vis dar kratydamas ranką Enrikei.

— Daug buvai saulėje, — pasakė Bleira Liuteriui.

— A, taip, iš tiesų buvo ne pagal sezoną šilta. Aną savaitgalį truputį įdegiau prie gėlynų.

— Eime į vakaronę, — pasakė Nora.

— Neverskime žmonių laukti, — pridūrė Liuteris, eidamas pirmas.

— Juk jis gražus? — sušnibždėjo Bleira motinai. Enrike ėjo vos per žingsnį pirma jų.

— Labai gražus, — išdidžiai atsakė Nora.

— Kodėl tėtis šlubuoja?

— Susižeidė koją. Šiaip jam viskas gerai.

Svetainėje buvo pilna žmonių — įvairiausios publikos, kaip pastebėjo Bleira, nors jai tai ir nebuvo svarbu. Nebuvo daugumos įprastinių svečių, beveik visi iki vieno — kaimynai. Ir dar ji niekaip negalėjo suprasti, kodėl pakviesti policininkai ir gaisrininkai.

Enrike gavo kelias dovanas, kurias čia pat, kambario viduryje, ir išvyniojo. Nedas Bekeris pasiuntė visiems pasižiūrėti raudonus marškinėlius iš vietinio priemiesčio klubo. Džonui Goldžiui buvo įteikta knyga su paveikslėliais apie vietines kaimo smukles. Jo žmona išvyniojo knygą, ir jie abu nusprendė ją perleisti Enrikei, o šis buvo sujaudintas kone iki ašarų. Gaisrininkai įteikė jam du vaisinius pyragus, nors jis prisipažino, kad tenai, Peru, jie neturį tokių džiaugsmų. Labdaringoji policininkų asociacija davė jam kalendorių.

— Jis puikiai kalba angliškai, — sušnibždėjo Nora Bleirai.

— Geriau nei aš pati, — irgi pašnibždom atsakė ta.

— Man pasirodė, kad tu sakei, jog jis niekad nebuvo Amerikoj?

— Jis mokėsi Londone.

— O, — ir Enrike jos akyse pašoko dar vienu laipteliu. Gražus, mokęsis užsienyje, daktaras. — Kur tu jį susitikai?

— Limoje, per įvadinį kursą.

Nuskambėjo plojimai, kai Enrike atidarė aukštą dėžę ir ištraukė lempą, padirbtą iš lavos, kurią perdavė apžiūrėti Belingtonams.

Apžiūrėjus dovanas, Liuteris paskelbė: „Vakarienė“, — ir minia pajudėjo į virtuvę, kur laukė Hemloko gėrybėmis nuklotas stalas, nors maistas buvo vis dėliojamas ir perdėliojamas, kol pagaliau ėmė atrodyti originaliai ir šventiškai. Džesika Briksli, turbūt geriausia virėja gatvėje, patiekė netgi rūkytą Noros upėtakį.

Giedotojus sušaldė ir nuvargino snyguriavimas, nors ir negausus. Išgirdę žinią apie valgį, jie sugužėjo vidun drauge su ponios Lindos Goldi varpelių ansambliu.

Iš kažin kur atsirado vyriškis pražilusia ugnine barzda, kurį Nora buvo sutikusi prie žemės riešutų sviesto pas Krogerį ir kuris, atrodė, pažįsta visus, nors niekas, sakytum, jo nepažinojo. Nora jį pasveikino ir ėmė įdėmiai stebėti, kol pagaliau išgirdo kažkam prisistatantį Marčių. Martis dievino susibūrimus ir netrukus, progai pasitaikius, gerokai apšilo. Pasiėmęs pyrago ir ledų, jis nulindo į kampą su Enrike, ir juodu tučtuojau įsileido į gyvą pokalbį. Ispaniškai — ir ką tu’ pasakysi.

— Kas jis? — prišlubavęs paklausė Liuteris.

— Martis, — lyg pažinotų jį nuo seno pašnibždom atsakė Nora.

Kai visi pavalgė, persikraustė atgal į svetainę, kur ūžė ugnis. Vaikai sudainavo keletą giesmių, tada žingtelėjo pirmyn Martis su gitara. Enrike irgi paėjėjęs paaiškino, kad kartu su naujuoju draugu atliks keletą tradicinių Peru kalėdinių giesmių.

Martis iš visų jėgų puolė gitarą, ir puikiai derantis duetas pradėjo pasirodymą. Klausytojai nesuprato žodžių, tačiau visiems buvo aišku, apie ką dainuojama. Visame pasaulyje Kalėdos — linksmybių ir taikos metas.

— Jis dar ir dainuoja, — sušnibždėjo Nora Bleirai, kuri tiesiog spinduliavo.

Per koncerto pauzę Martis visiems paaiškino, kad yra dirbęs Peru, ir tada, ėmęs dainuoti, visai užmiršo ir vietą, ir laiką. Paskui gitarą paėmė Enrike, pabrązgino kelis akordus ir tyliai užtraukė dar vieną giesmę.

Liuteris stovėjo pasirėmęs į židinio atbrailą mindžikuodamas tai ant vienos kojos, tai ant kitos, žaismingai šypsodamasis, nors būtų norėjęs atsigulti ir užmigti amžiams. Žiūrėjo į kaimynų veidus, į juos visus, pakerėtus muzikos. Visi buvo čia, visi, išskyrus Trogdonus.

Ir išskyrus Voltą Šylą su Beve. XX

Po dar vienos užsienietiškos giesmė, aidint karštiems aplodismentams Enrikės ir Marčio duetui, Liuteris nepastebėtas paspruko iš virtuvės į garažo tamsą. Apsirengęs kaip žiemą — paltu, vilnone kepure, šaliku, šiltais batais, pirštinėmis — jis žingsniavo tolyn pasiremdamas plastikine lazdele, kurios prisiekinėjo neimsiąs, stengdamasis kas žingsnis nesiraukyti, nors abi blauzdos buvo ištinusios ir perštėjo.

Dešinėje laikė lazdelę, kairėje — didelį voką. Vis dar kiek snigčiojo, tačiau žemė jau buvo padengta.

Ant šaligatvio apsigręžė ir pasižiūrėjo į susirinkimą svetainėje. Pilni namai, iš tolo visai neblogai atrodanti eglutė, viršuje — paskolintasis besmegenis.

Hemloke buvo tylu. Gaisrinė, greitoji ir policijos mašinos, laimėjau buvo išvažiavusios. Liuteris pasižiūrėjo į rytus, į vakarus, tačiau nepamatė judant nė vieno žmogaus. Dauguma jų buvo pas jį namuose, linksminosi sau išgelbėję jį iš keblios padėties, kurią, be abejo, jis prisiminsiąs dar labai ilgai.

Šylu namas buvo gerai apšviestas iš lauko, tačiau viduje beveik visiškai tamsus. Liuteris tyliai slinko jų keliuku, batai trynė jam žaizdas, ir, jei ne lazdelė, šitas žygis tikrai nebūtų pavykęs. Verandoje paspaudė šeimininkų durų skambutį ir vėl pasižiūrėjo per gatvę į savo namus. Iš už kampo išlindo Ralfas Brikslis ir Džudas Belingtonas paskubomis kabindami ant Liuterio buksmedžių lempučių vėrinius.

Liuteris sekundę užsimerkė, papurtė galvą, pasižiūrėjo į pėdas.

Voltas Šyląs atvėrė duris mandagiai tardamas:

— Na, linksmų Kalėdų, Liuteri.

— Ir jums linksmų, — nuoširdžiai šypsodamasis atsakė Liuteris.

— Palikai vakaronę?

— Tik minutėlę, Voltai. Galiu užeiti?

— Žinoma.

Liuteris įšlubavo į prieškambarį, kur įsitaisė ant kilimėlio. Ant batų buvo sniego, ir jis nenorėjo palikti pėdų.

— Gal paimsiu tavo paltą? — paklausė Voltas. Virtuvėje kažkas kepė, ir Liuteris palaikė tai geru ženklu.

— Ne, ačiū. Kaip Bevė?

— Jai šiandien gerai, ačiū. Mes jau buvome susiruošę ateiti pasimatyti su Bleira, bet ėmė snigti. Tai kaip tas sužadėtinis?

— Labai puikus jaunuolis, — atsakė Liuteris.

Iš svetainės atėjo Bevė, pasisveikino, palinkėjo linksmų Kalėdų. Ji vilkėjo raudoną šventinį megztinį ir atrodė nepasikeitusi, bent jau Liuterio akimis. Sklido gandai, neva gydytojas jai davęs šešis mėnesius.

— Gana bjauriai kritai, — šypsodamasis pasakė Voltas.

— Galėjo būti ir blogiau, — atsakė Liuteris ir šyptelėjo stengdamasis pasismaginti, kad jau tapo juokų objektu. „Šios temos neplėtosime“, — paskelbė pats sau.

Jis atsikrenkštė ir tarė:

— Klausykit, Bleira grįžo dešimčiai dienų, todėl mes nebeplauksim į kruizą. Abu su žmona norėtume, kad jūs, bičiuliai, ten vyktumėte, — jis kilstelėjo voką, tarsi šitaip pamojuodamas jiems.

Atsakymo teko palaukti, nes buvo apsikeista žvilgsniais, stengiamasi sukaupti mintis. Jie buvo priblokšti, ir gerą laiko tarpą negalėjo pratarti nė žodžio. Taigi Liuteris varė toliau:

— Lėktuvas išskrenda rytoj po pietų. Turėsite nusigauti ten anksčiau, kad pakeistų vardus ir visa kita — truputis vargo, bet vertėtų. Šiandien jau paskambinau į kelionių agentūrą. Dešimt dienų Karibų jūroje, paplūdimiai, salos, viskas. Bus svajonių atostogos.

Voltas papurtė galvą: „Ne“, bet tik nežymiai. Bevei sudrėko akys. Nė vienas negalėjo pratarti nė žodžio, kol pagaliau Voltas nelabai įtikinamai išspaudė:

— Negalime, Liuteri, taip neteisinga.

— Nebūkite kvaili. Nepirkau kelionės draudimo, tai jeigu ne važiuosit, viskas pražus veltui.

Bevė pažvelgė į Voltą, o jis jau žvelgė į ją, ir kai jų žvilgsniai susidūrė, Liuteris suprato:“ Beprotiška, bet kodėl gi ne?“

— Nesu tikra, ar daktaras leis, — silpnu balsu pratarė ji.

— Ir dar tas Leksorivs su priekiniu degikliu, aš jau susitariau, — sumurmėjo sau po nosim Voltas kasydamasis pakaušį.

— Ir esame prižadėję Šortams atvažiuoti švęsti Naujųjų, — pridūrė Bevė susimąsčiusi.

— Benis minėjo, kad gali užvažiuoti.

Benis buvo jų vyriausiasis sūnus, jau seniai nebuvęs namie.

— Ir kaip katinas? — paklausė Bevė.

Liuteris davė jiems laiko išsisukinėti ir atsikalbinėti, o kai menki jų argumentai baigėsi, jis pasakė:

— Tai mūsų dovana jums, nuoširdus, be jokių sąlygų kalėdinis pasiūlymas iš visos širdies — judviem, kuriems šiuo momentu sunku ir atsikalbinėti. Važiuokit ir tiek, gerai?

— Nesu tikra, kad turėsiu ką apsirengti, — kaip ir buvo galima tikėtis, pasakė Bevė.

Į tai Voltas atitarė:

— Nebūk juokinga.

Slopstant jų pasipriešinimui, Liuteris žengė paskutinį žingsnį. Jis įbruko Voltui voką.

— Čia viskas: bilietai lėktuvui, kruizo pasai, lankstinukai — viskas, taip pat ir kelionių agentūros telefonas.

— Kiek tai kainavo, Liuterį? Jei važiuosime, tai tau atlyginsime.

— Čia paprasčiausia dovana, Voltai. Jokios kainos, jokio išsimokėjimo. Nekomplikuok visko.

Voltas suprato, bet išdidumas darė savo.

— Turėsime apie tai pasikalbėti, kai sugrįšime.

Štai, jie jau išvykę ir sugrįžę.

— Tada galėsime apie viską pasikalbėti.

— O kaip katinas? — vėl užsiminė Bevė.

Voltas, rimtai susimąstęs, įsižnybo į smakrą ir pasakė:

— Taip, problema rimta. Globos namams skambinti per vėlu.

Slėpiningai padelsęs, į prieškambarį įtipeno didžiulis juodas ilgaplaukis katinas. Pasitrynė Voltui į koją, o paskui ilgam įrėmė žvilgsnį į Liuterį.

— Negalime tiesiog imti jį ir palikti, — prabilo ponia Šyl.

— Ne, negalime, — pasakė Voltas.

Liuteris negalėjo pakęsti kačių.

— Galime paprašyti Džudės Beker, — vėl tarstelėjo ji.

— Jokių problemų. Aš juo pasirūpinsiu, — tarė Liuteris sunkiai nurijęs seiles ir puikiai žinodamas, kad vargas teks Norai.

— Tikrai? — truputį per skubiai paklausė Voltas.

— Jokių problemų.

Katinas dar sykį pažvelgė į Liuterį ir nupėdino. Jausmas aiškiai buvo abipusis.

Atsisveikinimas truko žymiai ilgiau nei pasisveikinimas, ir, apkabinęs Bevę, Liuteris išsigando, kad ji sulūš. Po storiausiu megztiniu slypėjo trapi ir ligota moterytė. Per skruostus jai riedėjo ašaros.

— Paskambinsiu Norai, — sušnabždėjo ji. — Ačiū. Senam, kietam kaip titnagas Voltui akys irgi sudrėko.

Ant laiptelių, paskutinįkart spausdamas ranką, jis pasakė:

— Tai taip daug reiškia, Liuteri. Ačiū tau.

Šylai vėl užsirakino, ir Liuteris patraukė namo. Kai jau nebereikėjo nešti sunkaus voko, kai atsikratė brangiųjų bilietų ir storų lankstinukų, išsilaisvino nuo ten slypinčio pataikavimo sau pačiam, galėjo žingsniuoti kiek greičiau. Ir, sklidinas pasitenkinimo dėl puikios dovanos, Liuteris šlubavo tiesus ir išdidus.

Prie gatvės stabtelėjo ir pasižiūrėjo per petį. Šylų namas, prieš kelias akimirkas tamsus kaip urvas, dabar atgijo nuo šviesų, uždegtų ir viršuje, ir pirmame aukšte. „Krausis daiktus visą naktį“, — pagalvojo Liuteris.

Kitoje gatvės pusėje atsivėrė durys, ir iš Krenkų svetainės su triukšmu išvirto Goldžių šeimynėlė. Drauge su jais pasiliejo ir po visą Hemloką aidu pasklido juokas ir muzika. Pasirodė pirmieji ženklai, kad vakaronė eina į pabaigą.

Stovėdamas gatvės pakrašty, retoms snaigėms besileidžiant ant vilnonės kepurės ir šaliko, ir žiūrėdamas į ką tik išpuoštus namus, kuriuose buvo susigrūdę kone visi gatvės kaimynai, Liuteris stabtelėjo, kad suskaičiuotų tuos visus stebuklus, kuriuos gyvenime turi. Namo grįžo Bleira, parsivežė tikrai puikų, gražų, mandagų jaunuolį, aiškiai pametusį galvą dėl jos. Ir kuris tą akimirką drauge su Marčių — ar kuo jis vardu — buvo pati vakarėlio siela.

O Liuteris galėjo būti dėkingas, kad pajėgia stovėti, o ne taikiai gulėti ant plokštės Franklino šarvojimo namuose ar lovoje ligoninėje, reanimacijos palatoje, visas apkabinėtas vamzdeliais. Vis dar šiurpino mintis prisiminus, kaip ritosi stogu žemyn galva. Žinoma jam labai pasisekė.

Tikra Dievo dovana — draugai ir kaimynai, sutikę paaukoti savo Kūčių planus, kad tik išgelbėtų jį.

Jis pažvelgė į kaminą, nuo kurio jį stebėjo Brikslio besmegenis. Apvalus besišypsantis veidas, cilindras, pypkė iš kukurūzų burbuolės. Nuvilnijo vėjo šuoras, ir Liuteriui pasirodė, kad besmegenis mirktelėjo jam.

Kaip visuomet išbadėjęs, Liuteris staiga labai užsimanė rūkyto upėtakio. Pasileido ilgon kelionėn per sniegą. „Valgysiu ir vaisinių sausainių“, — davė sau žodį.

Nešvęsti Kalėdų — kokia absurdiška mintis.

Gal kitais metais.

Išnašos

Amortizacija — skolų išmokėjimas dalimis. Vert.

Nerekomenduojama asmenims iki 17 metų. Vert.

Nedidelė brangių moteriškų drabužių ir reikmenų parduotuvė. Vert.

Content

Гришэм Джон Kalėdų nebus