Гришэм Джон

Pelikano dosjė

Iš anglų kalbos vertė

Andrius Čeponis

Turinys

Padėkos

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

Išnašos

Skiriu savo skaitytojų komitetui:

žmonai bei neoficialiai redaktorei Renė,

sesėms Betai Brajant ir Vendei Grisem,

uošvei Libei Džouns,

ir savo draugui Bilui Balardui

Padėkos

Labai dėkoju savo literatūros agentui Džėjui Garonui, kuris prieš penkerius metus atrado pirmąjį mano romaną ir tol bandė jį parduoti Niujorke, kol galop kažkas pasakė „taip“.

Taip pat dėkoju savo redaktoriui, kartu ir draugui, Deividui Gernertui, kuris, be abejo, yra toks pat kaip ir aš beisbolo puristas; Stivui Rubinui ir Elenai Arčer bei kitiems šeimynykščiams Dabeldėjuje; taip pat „Dell“ leidyklos redaktorei Džekei Kantor.

Esu dėkingas tiems, kurie man rašė. Stengiausi visiems atsakyti, bet jeigu kuriam nors vienam ar dviem neatrašiau, prašau atleisti.

Ypač nuoširdžią padėką reiškiu Paskeguloje, Misisipės valstijoje, gyvenančiam puikiam teisininkui ir džentelmenui Raimondui Braunui; bičiuliui iš juridinio fakulteto Krisui Čarltonui, pažįstančiam Naujojo Orleano gatveles; draugužiui iš Oksfordo1 ir mielosios Misisipės Miurėjui Aventui, dabar gyvenančiam K. A2; Gregui Blokui iš Washington Post; ir, žinoma, Ričardui bei visam „Square Books“ kolektyvui.

1

Jis atrodė esąs nepajėgus sukurti tokį chaosą, tačiau didumą to, ką regėjo apačioje, galėjo priskirti sau. Ir tai puiku. Jam devyniasdešimt vieneri, yra paralyžiuotas, diržais prisagstytas invalido vežimėlyje ir prijungtas prie deguonies. Antras insultas prieš septynerius metus mažne pribaigė jį, bet Eibrahamas Rozenbergas vis dar gyvas ir netgi su vamzdeliais nosyje turi didesnę teisminę įtaką nei kiti aštuoni. Jis — vienintelė likusi Teismo legenda, ir tai, kad vis dar kvėpuoja, erzina daugelį iš minios apačioje.

Sėdėjo nedideliame invalido vežimėlyje, viename iš Aukščiausiojo Teismo rūmų pagrindinio aukšto kabinetų. Triukšmas vis stiprėjo ir, pėdomis siekdamas lango briauną, jis kiek įmanydamas lenkėsi priekin. Nekentė farų, bet matydamas juos, išsirikiavusius glaustomis, tvarkingomis eilėmis, jautėsi šiek tiek ramiau. Jie stovėjo tvirtai ir stengėsi sulaikyti mažų mažiausia penkiasdešimttūkstantinę minią, reikalaujančią kraujo.

— Žmonių daugiau negu kada nors anksčiau! — sušuko į langą Rozenbergas. Buvo beveik kurčias. Džeisonas Klainas, vyresnysis teisės stažuotojas, stovėjo jam už nugaros. Buvo pirmas spalio pirmadienis, pirma naujosios sesijos diena, ir įsigalėjo tradicija šią dieną iškilmingai minėti Pirmąją pataisą3. Nuostabus minėjimas. Rozenbergas buvo sužavėtas. Žodžio laisvė jam reiškė laisvę maištauti.

— Ar ten yra indėnų? — garsiai paklausė jis.

Džeisonas Klainas prisilenkė arčiau jo dešinės ausies:

— Taip!

— Išsidažę karo spalvomis?

— Taip! Su visa kovos apranga.

— Jie šoka?

— Taip!

Indėnai, juodieji, baltieji, mulatai, moterys, gėjai, medžių puoselėtojai, krikščionys, kovotojai prieš abortus, arijai, naciai, ateistai, medžiotojai, gyvūnų globėjai, baltųjų arba juodųjų supremacistai4, protestuotojai prieš mokesčius, miško kirtėjai, fermeriai — ištisa protestų jūra. Ir riaušių policija, nusitvėrusi gumines lazdas.

— Indėnams aš turėčiau patikti!

— Be abejo, jiems ir patinkate, — linktelėjo Klainas ir nusišypsojo kumščius gniaužiančiam gležnam žmogeliukui. Šio ideologija buvo paprasta: vyriausybė aukščiau verslo, individas aukščiau vyriausybės, aplinkosauga aukščiau visko. O indėnams jis duotų visa, ko jie reikalauja.

Vaidai, maldos, dainos, giesmės bei šūksmai vis garsėjo, ir riaušių policija dar labiau sutankino gretas. Minia buvo didesnė ir triukšmingesnė nei ankstesniais metais. Įtampa sustiprėjusi. Smurtas tapo įprastu dalyku. Sprogdintos abortų klinikos. Puldinėti ir mušti gydytojai. Pensakoloje vienas jų nužudytas — užkimšta burna surištas vaisiaus poza ir sudegintas rūgštimi. Gatvių muštynės vykdavo kas savaitę. Karingi gėjai užgauliojo bažnyčias ir kunigus. Baltieji supremacistai veikė iš dešimčių žinomų šešėlinių, sukarintų organizacijų ir vis įžūliau puldinėjo juoduosius, lotynų amerikiečius ir azijiečius. Neapykanta dabar Amerikoje buvo mėgstamiausia pramoga.

Ir Aukščiausiasis Teismas, žinoma, buvo puikus taikinys. Grasinimai jo nariams, dargi labai rimti, nuo 1990-ųjų padažnėjo dešimteriopai. Aukščiausiojo Teismo policininkų patrigubėjo. Kiekvienam teisėjui saugoti priskirta bent po du FTB agentus; dar penkiasdešimt jų nuolatos turėjo darbo tyrinėdami grasinimus.

— Jie manęs nekenčia, tiesa? — garsiai tarė jis, žvelgdamas pro langą.

— Taip, kai kurie iš jų, — pralinksmintas atsakė Klainas.

Rozenbergui patiko tai girdėti. Jis nusišypsojo ir giliai įkvėpė į plaučius oro. Aštuoniasdešimt procentų grasinimų mirtimi buvo skiriama jam.

— Ar matai kokius nors iš tų plakatų? — paklausė. Buvo bemaž aklas.

— Gana nemažai.

— Kas juose rašoma?

— Kaip visados. Mirtis Rozenbergui! Rozenbergą į pensiją! Atjungti nuo deguonies!

— Jie mosikuoja tais pačiais prakeiktais plakatais metų metus. Kodėl neįsigyja kokių nors naujesnių?

Klainas nutylėjo. Eibui būtų derėję pasitraukti pensijon prieš daugelį metų, bet kurią nors dieną jie išneš jį neštuvais. Didžiąją dalį tiriamojo darbo atlikdavo trys teisės stažuotojai, bet Rozenbergas užsispirdavo pats rašyti išvadas. Darydavo tai sunkiu flomasteriniu žymekliu, žodžius keverzodavo skersai baltų juristo bloknoto puslapių lyg besimokantis rašyti pirmaklasis. Darbas lėtas, tačiau kas, paskirtas iki gyvos galvos, galvotų apie laiką? Stažuotojai patikrindavo jo išvadas ir retai aptikdavo klaidų.

Rozenbergas suprunkštė:

— Turėtume Ranjaną sušerti indėnams.

Džonas Ranjanas — Aukščiausiojo Teismo pirmininkas, paskirtas respublikono ir nekenčiamas indėnų bei daugelio kitų mažumų. Septyni iš devynių teisėjų buvo paskirti prezidentų respublikonų. Penkiolika metų Rozenbergas laukė, kad į Baltuosius rūmus ateitų demokratas. Norėjo pasitraukti, privalėjo pasitraukti, bet neįstengė suvokti minties, kad į jo numylėtąją kėdę atsisės koks nors dešiniosios pakraipos veikėjas, panašus į Ranjaną.

Jis galįs palaukti. Galįs sėdėti čia savo invalido vežimėlyje, kvėpuoti deguonimi ir globoti indėnus, juoduosius, moteris, vargšus, neįgaliuosius ir aplinkosaugininkus, iki sulauksiąs šimto penkerių. Ir ničniekas nieko, po šimts, negalės dėl to padaryti, nebent jį nužudytų. O tai, beje, ne tokia jau bloga idėja.

Didžiojo žmogaus galva knaptelėjo, pakrypo ir liko nusvirusi ant peties. Jis vėl užmigo. Klainas tyliai žingtelėjo į šalį ir sugrįžo prie savo tiriamojo darbo bibliotekoje. Po pusvalandžio vėl ateis patikrinti deguonies ir paduoti Eibui jo piliulių.

Aukščiausiojo Teismo pirmininko biuras yra pagrindiniame aukšte, didesnis bei puošnesnis nei kitų aštuonių teisėjų. Laukiamajame rengiami nedideli priėmimai ir formalūs susibūrimai, o pirmininkas dirba vidiniame kabinete.

Durys į laukiamąjį buvo uždarytos, kabinete spietėsi pirmininkas bei trys jo stažuotojai, Aukščiausiojo Teismo policijos kapitonas, trys FTB agentai ir K. O. Lujisas, FTB direktoriaus pavaduotojas. Atmosfera tvyrojo rimta, labai stengtasi nekreipti dėmesio į atsklindantį iš gatvių triukšmą. Tačiau sunku buvo jo negirdėti. Pirmininkas su Lujisu kalbėjosi apie daugybę naujausių grasinimų mirtimi, o visi kiti tik klausėsi. Stažuotojai užsirašinėjo.

Per pastarąsias šešiasdešimt dienų biuras užregistravo daugiau kaip du šimtus grasinimų — naujas rekordas. Grasinimų būta įprastų, pavyzdžiui, „Susprogdinkime Teismą!“, tačiau daugelis jų buvo gana konkretūs — minėtos pavardės, bylos ir jų baigtys.

Ranjanas nesistengė nuslėpti nerimo. Remdamasis konfidencialia FTB suvestine, jisai skaitė įtariamų grasinimais asmenų ir grupuočių vardus. Kukluksklanas, arijai, fašistai, palestiniečiai, juodųjų separatistai, abortų priešininkai, homių niekintojai. Net IRA5. Rodės, visi, išskyrus rotariečius ir skautus. Iraniečių remiama Viduriniųjų Rytų grupuotė grasino krauju Amerikos žemėje, šitaip norėdama atkeršyti už dviejų religinių teisėjų mirtį Teherane. Nebūta visiškai jokių įrodymų, kurie sietų šias žmogžudystes su Jungtinėmis Valstijomis. Neseniai išgarsėjusi nauja teroristų grupuotė, žinoma kaip Pogrindžio armija (PA), Teksase į automobilį padėta bomba susprogdino federalinį teisėją. Niekas nebuvo areštuotas, atsakomybę prisiėmė UA6. Taip pat jai krito pagrindiniai įtarimai dėl tuzino ACLU7 būstinių susprogdinimo, tačiau darbas buvo atliktas labai švariai.

— O kaip tie puertorikiečių teroristai? — nepakeldamas galvos paklausė Ranjanas.

— Smulkmė. Jie mums nekelia rūpesčių, — atsainiai numojo Lujisas. — Jau dvidešimt metų grasina.

— Nagi, galbūt atėjo laikas ką nors iškrėsti. Ar jūs nemanote, kad klimatas tam tinkamas?

— Velniai nematė tų puertorikiečių, šefe. — Ranjanas mėgo būti taip vadinamas. Ne Teismo pirmininku, ne ponu Teismo pirmininku. Tiesiog šefu. — Paprasčiausiai jie tik grasina, nes ir visi kiti taip elgiasi.

— Labai keista, — nešyptelėjęs tarė šefas. — Labai keista. Man nepatiktų būti išskirtam kurios nors grupuotės. — Ranjanas numetė ant rašomojo stalo suvestinę ir pasitrynė smilkinius. — Pasišnekėkime apie apsaugą. — Jis užsimerkė.

K. O. Lujisas padėjo savąjį suvestinės egzempliorių ant šefo rašomojo stalo.

— Ką gi, direktorius mano, kad bent jau ateinančias devyniasdešimt dienų kiekvienam teisėjui reikėtų paskirti po keturis agentus. Į darbą ir iš jo vežiosime limuzinais su palyda, o Aukščiausiojo Teismo policija parems ir saugos šiuos rūmus.

— O kaip kelionės?

— Tai nėra gera mintis, bent kol kas. Direktorius mano, kad iki metų pabaigos teisėjai turėtų likti K. A. regione.

— Jūs išprotėjot? Jis išprotėjo? Jeigu paprašyčiau savo kolegų laikytis šio reikalavimo, jie visi šį patį vakarą paliktų miestą ir ateinantį mėnesį keliautų. Tai absurdas. — Ranjanas susiraukė žiūrėdamas į savo stažuotojus, kurie pasidygėdami sulinksėjo galvomis. Iš tiesų absurdas.

Lujisas liko ramus. Šito tikėtasi.

— Kaip pageidausite. Tiesiog taip siūloma.

— Kvailai siūloma.

— Direktorius ir nesitikėjo, kad tam pritarsite. Tačiau jis norėtų būti iš anksto informuotas apie visas numatomas keliones, kad galėtume pasirūpinti saugumu.

— Norite pasakyti, kad ketinate lydėti kiekvieną teisėją kaskart, kai šis paliks miestą?

— Taip, šefe. Toks mūsų planas.

— Neišdegs. Tie žmonės nepripratę, kad apie juos tupinėtų.

— Taip, sere. Betgi jie taip pat nepripratę būti sekami. Mes tik stengiamės apsaugoti jus ir jūsų garbiąją broliją, sere. Žinoma, niekas nesako, kad mes turime ką nors daryti. Man regis, sere, tai jus mus pakvietėte. Jeigu norite, galime pasitraukti.

Ranjanas pasviro krėsle priekin ir sugriebė popieriaus skiautę, ėmė braukyti ir bandyti visiškai ją išlyginti.

— O kaip bus čionai?

Lujisas atsiduso ir mažne nusišypsojo.

— Dėl rūmų mes nesirūpiname, šefe. Juos lengva apsaugoti. Čia mes nesitikime nemalonumų.

— Tai kur tuomet?

Lujisas linktelėjo lango pusėn. Triukšmas stiprėjo.

— Kur nors ten. Gatvės pilnos kvailių, maniakų ir fanatikų.

— Ir visi jie nekenčia mūsų.

— Neabejotinai. Klausykit, šefe, mes labai susirūpinę dėl teisėjo Rozenbergo. Jis vis nesutinka įsileisti mūsų žmonių į savo namus; verčia juos visą naktį sėdėti gatvėje, automobilyje. Leisiąs savo mėgstamam Aukščiausiojo Teismo pareigūnui (kaip ten jo pavardė?) Fergiusonui sėdėti prie užpakalinių durų lauke, tačiau tik nuo 10-os vakaro iki 6-os ryto. Niekas negali patekti į namus, tik teisėjas Rozenbergas ir jo slaugytojas. Ta vieta nesaugi.

Ranjanas popieriaus sąvaržėle krapštėsi nagus ir vos vos pats sau šypsojosi. Rozenbergo mirtis, bet kuriuo būdu ar metodu, suteiktų palengvėjimą. Ne, tai būtų nuostabus įvykis. Teismo pirmininkas turėtų apsirengti juodai ir pasakyti gedulingą kalbą, bet, uždaręs duris, jisai su savo stažuotojais krizentų. Tokia mintis Ranjanui patiko.

— Ką jūs siūlote?

— Ar galite su juo pasikalbėti?

— Jau bandžiau. Paaiškinau, kad jis turbūt esąs labiausiai neapkenčiamas žmogus Amerikoje, kad kasdien jį keikia milijonai žmonių, kad daugumai patiktų matyti jį mirusį, kad gaunąs keturis kartus daugiau grasinančių laiškų nei mes visi kiti drauge ir kad būtų puikus bei lengvas taikinys nužudyti.

Lujisas laukė.

— Ir?

— Liepė pabučiuoti jam į subinę, paskui užmigo.

Stažuotojai sukikeno, tuomet ir FTB agentai, sumoję, kad humoras leistinas, taip pat susijuokė.

— Tad ką darysime? — paklausė nė kiek nepralinksmėjęs Lujisas.

— Saugokite jį kiek įmanoma, viską išdėstykite raštu ir dėl to nesirūpinkite. Jis nieko nebijo, taip pat ir mirties, tad jeigu pats nesijaudina, kodėl turėtumėte jaudintis jūs?

— Jaudinasi direktorius, todėl jaudinuosi ir aš, šefe. Labai paprasta. Jeigu vienas iš jūsų, vyručiai, nukentės, biuras praras gerą reputaciją.

Pirmininkas greitai siūbavo krėsle. Triukšmas iš lauko nervino. Šis pasitarimas tęsėsi ganėtinai ilgai.

— Velniai nematė to Rozenbergo. Gal jis numirs miegodamas. Man labiau rūpi Jensenas.

— Dėl Jenseno kyla problemų, — sutiko Lujisas, versdamas puslapius.

— Tikrai, — pamažu ištarė Ranjanas. — Jis kelia nepatogumų. Dabar apsimeta esąs liberalas. Perpus balsuoja kaip Rozenbergas. O kitą mėnesį taps baltuoju supremacistu ir palaikys segreguotąsias mokyklas. Tada pamils indėnus ir užsinorės atiduoti šiems Montaną. Lyg turėtume protiškai atsilikusį vaiką.

— Juk žinote, jis gydomas nuo depresijos.

— Žinau, žinau. Jis man apie tai pasakojo. Aš jam lyg tėvas. Kokiais vaistais?

— Prozaku.

Šefas įniko kramtytis nagus.

— O kaip ta aerobikos instruktorė, su kuria susitikinėjo? Ji vis dar sukinėjasi aplinkui?

— Iš tiesų tai ne, šefe. Nemanau, kad jam rūpi moterys. — Lujisas atrodė patenkintas savimi. Jis žinojo daugiau. Dirstelėjęs į vieną savo agentą patvirtino šį gardėsiuką.

Ranjanas apsimetė, kad jam neįdomu, nenorėjo to girdėti.

— Ar jis bendradarbiauja su jumis?

— Žinoma, ne. Daugeliu atžvilgių yra blogesnis už Rozenbergą. Leidžiasi palydimas iki savo daugiabučio, paskui verčia mus kiaurą naktį budėti automobilių stovėjimo aikštelėje. Atminkite, jis gyvena septintame aukšte. Dargi neleidžia mums sėdėti vestibiulyje. Sako, tai galėtų trikdyti kaimynus. Taigi glaudžiamės automobilyje. Pastate esama dešimt įėjimų ir išėjimų, tad neįmanoma jo apsaugoti. Mėgsta žaisti su mumis slėpynes. Nuolat slapčiom išsmunka, todėl niekad neaišku, ar jis namie, ar išėjęs. Apie Rozenbergą nors žinome, kur jis visą naktį būna. O Jensenas nepakenčiamas.

— Puiku. Jeigu jūs nesugebate jo sekti, tai kaip sugebės žudikas?

Lujisas nebuvo apie tai pagalvojęs. Jis nesuprato sąmojo.

— Direktorius labai susirūpinęs dėl teisėjo Jenseno saugumo.

— Jensenui nėra tiek daug grasinama.

— Sąraše jis šeštasis, vos po jūsų, jūsų prakilnybe.

— Ak! Vadinasi, aš penktas?

— Taip. Tuoj po teisėjo Meningo. Beje, šis su mumis bendradarbiauja. Visiškai.

— Jis bijo savo šešėlio, — tarė šefas ir kiek užsikirto. — Nederėjo to sakyti. Atleiskite.

Lujisas nuleido tai negirdom.

— Iš tiesų bendradarbiaujam neblogai, išskyrus Rozenbergą ir Jenseną. Teisėjas Stounas vis niurzga, tačiau mūsų klauso.

— Jis niurzga ant visų, tad nepriimkite to asmeniškai. Kaip manote, kur Jensenas išsmunka?

Lujisas žvilgtelėjo į vieną iš savo agentų.

— Visai nenutuokiame.

Didelė dalis minios staiga susijungė į vientisą nevaldomą chorą, ir visi šurmuliuojantys gatvėse tartum prisidėjo prie jo. Šefas negalėjo apsimesti to negirdįs. Langai virpėjo. Atsistojęs jis užbaigė pasitarimą.

Teisėjo Gleno Jenseno kabinetas buvo antrame aukšte, toli nuo gatvių ir triukšmo. Kambarys erdvus, tačiau mažiausias iš devynių. Jensenas, jauniausias iš devynių teisėjų, džiaugėsi gavęs nors kokį kabinetą. Paskirtas prieš šešerius metus, keturiasdešimt dvejų, jis laikytas griežtu konstitucinių nuostatų šalininku, išties konservatyvių įsitikinimų žmogumi, daugmaž kaip ir asmuo, kurio buvo pasiūlytas. Senate jo kandidatūra tvirtinta itin sunkiai. Teisės komitetui Jensenas pasirodė prastai. Opiais klausimais neturėjo vienareikšmės nuomonės ir sulaukė puolimų iš abiejų pusių. Respublikonai buvo sutrikę. Demokratai uodė kraują. Prezidentas sukiojo rankas, iki visi palūžo, ir Jensenas buvo patvirtintas vieno vienintelio labai nenoraus balso persvara.

Bet jam pasisekė — ir visam gyvenimui. Per šešerius metus jis niekam neįtiko. Labai įskaudintas per posėdžius, kai buvo tvirtinama jo kandidatūra, Glenas pasižadėjo sau nestokoti atjautos ir ja vadovautis. Tai supykdė respublikonus. Šie pasijuto išduoti, ypač kai jis atskleidė savo slaptą aistrą nusikaltėlių teisėms. Neturintis aiškių ideologinių nuostatų, jis greitai paliko dešinę, pasislinko į centrą, o vėliau perėjo kairėn. Paskui, teisės mokslinčiams krapštantis ožiškas barzdeles, vėl peršokdavo į dešinę ir prisidėdavo prie teisėjo Slouno, kai šis pareikšdavo vieną iš savųjų šlykščių, prieš moteris nukreiptų nuomonių. Jensenas nesižavėjo moterimis. Jis laikėsi neutraliai dėl maldos klausimų, skeptiškai vertino žodžio laisvę, atjautė protestuojančius prieš mokesčius, buvo visiškai abejingas indėnams, bijojo juodųjų, buvo griežtas pornografijos skleidėjams, švelnus nusikaltėliams ir gana nuoseklus aplinkosaugos srityje. Ir sukeldamas dar didesnį nepasitenkinimą tarp respublikonų, kurie nėrėsi iš kailio, kad tik jis būtų patvirtintas, Jensenas pademonstravo trikdantį prielankumą homoseksualams.

Pats pareikalavo, kad kokti Dumondo byla būtų paskirta jam. Ronaldas Dumondas aštuonerius metus pragyveno su savo meilužiu. Jie buvo laiminga pora, absoliučiai ištikimi vienas kitam ir visai patenkinti, galėdami dalytis bendra gyvenimiška patirtimi. Juodu norėjo susituokti, bet Ohajo valstijos įstatymai draudė tokią sąjungą. Paskui meilužis pasigavo AIDS ir baigė siaubinga mirtimi; Ronaldas tiksliai žinojo, kaip jį palaidoti, bet įsikišo meilužio šeima ir neįsileido Ronaldo į gedulingas apeigas bei laidotuves. Nusiminęs Ronaldas padavė šeimą į teismą, kaltindamas emocine ir psichologine žala. Šešerius metus byla šokinėjo po žemesniosios instancijos teismus, o dabar staiga atsidūrė ant Jenseno rašomojo stalo.

Ginčo objektas buvo gėjų „sutuoktinių“ teisės. Dumondo vardas tapo gėjų aktyvistų kovos šūkiu. Vien paminėjus Dumondą, gatvėse kildavo muštynės.

Ir byla atiteko Jensenui. Durys į jo mažesnįjį kabinetą buvo uždarytos. Jensenas su trimis stažuotojais sėdėjo prie pasitarimų stalo. Sugaišo prie Dumondo dvi valandas ir vis dar nieko nenusprendė. Pavargo besiginčydami. Vienas stažuotojas, liberalas iš Kornelo8, troško išplėstinės nutarties, suteikiančios dideles teises gėjų partneriams. Jensenas irgi to troško, bet neketino prisipažinti. Kiti du stažuotojai laikėsi skeptiškai. Jie, kaip ir Jensenas, žinojo, kad penkių daugumą būtų neįmanoma pasiekti.

Kalba pakrypo į kitus dalykus.

— Šefas davė jums vėjo, Glenai, — pasakė stažuotojas iš Djuko9. Teisėjo apartamentuose jie kreipdavosi į jį vardu. „Teisėjas“ — toks nepatogus titulas.

Glenas pasitrynė akis.

— Kas dar nauja?

— Vienas iš jo stažuotojų mane informavo, kad šefas ir FTB susirūpinę dėl jūsų saugumo. Sako, kad nebendradarbiaujate, ir šefas dėl to gan sunerimęs. Jis norėjo, kad aš jums tai perduočiau. — Viskas buvo perduodama per stažuotojų ryšio tinklą. Viskas.

— Jam ir priklauso rūpintis. Toks jo darbas.

— Jis nori paskirti jums dar du federalus asmens sargybiniais, o šie reikalauja galimybės patekti į jūsų butą. Taip pat FTB nori vežioti jus į darbą ir atgal. Ir nori apriboti jūsų keliones.

— Aš jau tai girdėjau.

— Taip, mes žinome. Bet šefo stažuotojas pasakė norįs, jog įtikintume jus bendradarbiauti su FTB. Tuomet šie galės išgelbėti jums gyvybę.

— Suprantu.

— Tad mes ir stengiamės jus įtikinti.

— Dėkui. Susisiekite savo ryšiu su šefo stažuotoju ir pasakykite, kad jūs ne tik mane įtikinėjote, bet ir užkūrėte velnišką pirtį, ir kad aš įvertinau jūsų pastangas ir sumautas šūkaliones, bet pro vieną ausį man įėjo, pro kitą išėjo. Pasakykit jiems, kad Glenas laiko save jau suaugusiu.

— Būtinai, Glenai. Juk jūs nebijote, ką?

— Nė kiek. 2

Tomas Kalahanas buvo vienas iš populiaresnių Tuleino10 universiteto dėstytojų. Svarbiausia priežastis buvo ta, kad jis niekad neskirdavo pratybų anksčiau nei 11-ą valandą ryto. Nemažai gėrė, kaip ir daugelis jo studentų, tad pirmąsias kelias kiekvieno ryto valandas skirdavo miegui, kitas — gaivelėjimuisi. Pratybos devintą ar dešimtą — bjaurastis. Populiarus jis buvo ir todėl, kad atrodė šauniai — dėvėjo išblukusius džinsus, tvido švarkelius su gerokai nuzulintais lopais ant alkūnių, nemūvėjo kojinių, neryšėjo kaklaraiščių. Buvo liberalios, elegantiškos ir akademiškos išvaizdos. Nors jau keturiasdešimt penkerių, bet tamsiais plaukais ir su raginių rėmelių akiniais galėjo apsimesti esąs ir trisdešimt penkerių, tačiau jam buvo nusispjaut, kokio amžiaus atrodė. Skusdavosi sykį per savaitę, kai imdavo niežėti odą; o vėsesniais orais, kas Naujajame Orleane retai pasitaikydavo, užsiaugindavo barzdą. Sklandė gandai apie jo artimas draugystes su studentėmis.

Taip pat jis buvo populiarus, nes dėstė konstitucinę teisę, patį nepopuliariausią, tačiau privalomą kursą. Dėl savo nepaprasto talento ir šaunumo konstitucinę teisę jis padarė išties įdomią. Niekas kitas Tuleine nesugebėjo to pasiekti. Iš tiesų niekas ir nesistengė, tad studentai vienuoliktą ryto, triskart per savaitę, veržėsi pas Kalahaną klausytis konstitucinės teisės paskaitų.

Aštuoniasdešimt jų sėdėjo šešiose kylančiose auditorijos eilėse ir kuždėjosi, kol Kalahanas, atsistojęs priešais pultą, šluostėsi akinius. Buvo tiksliai penkios po vienuoliktos — vis tiek per anksti, pagalvojo jis.

— Kas supranta Rozenbergo nuomonę byloje Nešas prieš Niudžersį? — Visos galvos nulinko, ir auditorija nuščiuvo. Matyt, bjaurios pagirios. Jo akys paraudusios. Kai pradeda nuo Rozenbergo, paprastai reiškia, kad paskaita bus sunki. Niekas nepakėlė rankos. Nešas? Kalahanas pamažu, metodiškai apžvelgė auditoriją ir laukė. Mirtina tyla.

Garsiai trekštelėjusi durų rankena nutraukė įtampą. Netrukus prasivėrė durys, ir pro jas elegantiškai įsmuko daili mergina aptemptais nublukusiais džinsais bei medvilniniu megztiniu, tartum slystelėjo. Pasieniu prie trečiosios eilės, kur mikliai prasispraudė tarp sėdinčių studentų, pasiekė savo vietą ir atsisėdo. Vyriokai ketvirtoje eilėje susižavėję stebėjo ją. O kiti, sėdėję penktojoje, tempė kaklus stengdamiesi nors kiek žvilgtelėti. Jau dvejus žiaurius metus vienas iš nedaugelio teisės fakulteto malonumų buvo stebėti, kaip ji savo ilgomis kojomis ir apsmukusiais megztiniais puošė koridorius bei auditorijas. Jie jautė — kažkur ten, po drabužiais, esama pasakiško kūno. Bet ji buvo ne iš tokių, kad juo puikuotųsi. Paprasčiausiai buvo viena iš šutvės ir tvirtai laikėsi teisės fakulteto aprangos normų — džinsai, flaneliniai marškiniai, seni megztiniai ir pernelyg plačios chaki kelnės. Ko tik jie nebūtų atidavę už juodą mini sijonėlį!

Ji blykstelėjo trumpa šypsenėle šalia sėdinčiam vaikinui, ir sekundėlę Kalahanas bei jo Nešo klausimas liko pamiršti. Tamsiai raudoni plaukai krito jai iki pat pečių. Buvo toji puikių dantų nuostabių plaukų ideali varžybų striksiukė, kurią kiekvienas vaikinas vidurinėje mokykloje įsimylėdavo bent dusyk. O teisės fakultete — galbūt bent sykį.

Šis pasirodymas Kalahano liko tartum nepastebėtas. Jeigu būtų buvusi pirmakursė ir prisibijotų jo, galbūt būtų ją užsipuolęs ir kelis kartus aprėkęs. „Į teismą niekada nevėluojama!“ — senas, mirtinai nuvalkiotas priežodis, kurį teisės dėstytojai visada būdavo pasirengę pavartoti.

Bet Kalahanas nebuvo nusiteikęs rėkauti, o Darbe Šo jo nebijojo, ir sekundės dalelytę jis pasvarstė, ar kas nors žino, kad miega su ja. Veikiausiai ne. Jos reikalauta visiško slaptumo.

— Ar kas nors yra skaitęs atskirąją Rozenbergo nuomonę byloje Nešas prieš Niudžersį? — Staiga dėmesys vėl susitelkė į jį, ir įsiviešpatavo mirtina tyla. Pakelta ranka reikštų nepaliaujamą kamantinėjimą tolesnes trisdešimt minučių. Savanorių neatsirado. Rūkaliai paskutinėje eilėje užsidegė cigaretes. Daugelis iš aštuoniasdešimties kažką betiksliai keverzojo savuosiuose juristų bloknotuose. Visų galvos nulenktos. Būtų buvę pernelyg akivaizdu ir rizikinga sklaidyti žinyną ir ieškoti Nešo; jau per vėlu tai daryti. Bet koks judesys galėtų patraukti dėmesį. Kažkas turės būti prikirptas.

Nešo nebuvo žinyne. Tai viena iš tuzino nereikšmingesnių bylų, kurias prieš savaitę Kalahanas probėgšmais paminėjo, ir dabar jam buvo įdomu sužinoti, ar kas nors apie tai pasiskaitę. Jis šituo garsėjo. Į baigiamąjį egzaminą buvo įtraukęs tūkstantį du šimtus bylų, iš kurių tūkstančio nėra žinyne. Egzaminas buvo košmaras, bet Kalahanas iš tiesų pasirodydavo mielas, nešykštus pažymiams, ir retas avigalvis nebaigdavo kurso.

Tačiau šią akimirką jis neatrodė mielas. Apsidairė po auditoriją. Laikas griebti auką.

— Kaip, pone Selindžeri? Ar galėtumėte paaiškinti atskirąją Rozenbergo nuomonę?

Tučtuojau iš ketvirtos eilės Selindžeris atsiliepė:

— Ne, sere.

— Aišku. Galbūt todėl, kad neskaitėte atskirosios Rozenbergo nuomonės?

— Ko gero, taip, sere.

Kalahanas piktai sužioravo į jį. Paraudusios akys arogantiškam rūsčiui suteikė dar daugiau grėsmingumo. Tačiau tai matė tik Selindžeris, nes visi kiti buvo subedę nosis į savuosius bloknotus.

— Ir kodėl gi?

— Kadangi aš stengiuosi neskaityti atskirųjų nuomonių. Ypač Rozenbergo.

Kvaila. Kvaila. Kvaila. Selindžeris ketino atsikirsti, tačiau neturėjo šaudmenų.

— Turite ką nors prieš Rozenbergą, pone Selindžeri?

Kalahanas gerbė Rozenbergą. Dievino jį. Skaitė apie tą žmogų ir jo pateiktąsias išvadas knygas. Studijavo jį. Sykį net su juo pietavo. Selindžeris neramiai pasimuistė.

— O ne, sere. Aš tik nemėgstu atskirųjų nuomonių.

Selindžerio atsakymuose būta šiek tiek sąmojo, bet nešmėstelėjo nė viena šypsenėlė. Vėliau prie alaus jisai su draugužiais plyš juokais, kai bus pasakojama ir perpasakojama apie Selindžerį bei jo dygėjimąsi atskirosiomis nuomonėmis, ypač Rozenbergo. Tačiau tik ne dabar.

— Aišku. Ar jūs skaitote daugumos pareikštas nuomones? Dvejonė. Silpnoms Selindžerio pastangoms pasigalynėti buvo lemta susilaukti pažeminimo.

— Taip, sere. Daugybę jų.

— Puiku. Tuomet paaiškinkite, jeigu jums nesunku, daugumos nuomonę byloje Nešas prieš Niudžersį.

Selindžeris niekad nebuvo girdėjęs apie Nešą, bet dabar jį prisimins iki pat savosios teisininko karjeros pabaigos.

— Man regis, aš šitos neskaitęs.

— Taigi jūs neskaitote atskirųjų nuomonių, pone Selindžeri, o dabar mes sužinome, kad nesidomite ir daugumos nuomonėmis. Ką gi jūs skaitote, pone Selindžeri — meilės romanus, bulvarinius žurnalus?

Už ketvirtos eilės pasigirdo itin tylus juokelis, krizeno studentai, kurie jautė pareigą susijuokti, tačiau tuo pat metu vengė atkreipti į save dėmesį.

Išraudęs Selindžeris vien pūtė į Kalahaną akis.

— Kodėl neperskaitėte tos bylos, pone Selindžeri? — griežtai paklausė Kalahanas.

— Nežinau. Aš, ee... man regis, tiesiog ją praleidau.

Kalahanas puikiai sureagavo.

— Nesistebiu. Paminėjau ją praeitą savaitę. Tiksliau, praeitą trečiadienį. Ji bus įtraukta į baigiamąjį egzaminą. Nesuprantu, kodėl jums reikėtų nepaisyti bylos, kurią išvysite baigiamajame. — Kalahanas dabar pamažėle žingsniavo priešais savo pultą, dėbsodamas į studentus. — Ar kuris nors pasivargino ją perskaityti?

Tyla. Kalahanas įbedė žvilgsnį į grindis ir leido tylai įsismelkti į klausytojų sąmonę. Visos akys buvo nuleistos, visi rašikliai ir pieštukai sustingę rankose. Iš galinės eilės vinguriavo dūmelis.

Galiausiai iš ketvirtos vietos trečioje eilėje Darbe Šo kilstelėjo ranką ir visa auditorija lengviau atsiduso. Ji vėl juos išgelbėjo. Tartum to iš jos ir tikėtasi. Antroji jų kuršę ir visai nedaug atsiliekanti nuo pirmojo, ji gebėdavo pacituoti beveik kiekvienos Kalahano jiems paminėtos bylos faktus, sprendimus, bendrąsias, atskirąsias ir daugumos nuomones. Idealioji varžybų striksiukė baigė magna cum laude11 koledžą, turėjo mokslinį biologijos laipsnį ir dabar ketino baigti magna cum laude teisės fakultetą, įgyti mokslinį laipsnį, o vėliau maloniai pelnytis duoną, keldama ieškinius chemijos kompanijoms už teršiamą aplinką.

Kalahanas išpūtė į ją akis, tariamai nuviltas. Vos prieš tris valandas po ilgos nakties gurkšnojant vyną ir kalbant apie teisės mokslus ji paliko jo butą. Bet jis nė neužsiminęs apie Nešą.

— Nagi, nagi, panele Šo. Kodėl Rozenbergas toks nepatenkintas?

— Jo nuomone, Niudžersio įstatymas šiurkščiai pažeidžia Antrąją pataisą12. — Ji nepakėlė galvos į dėstytoją.

— Puiku. Ir kad visi kiti auditorijoje žinotų, apie ką įstatyme kalbama?

— Tarp kitų dalykų, draudžiami pusiau automatiniai šaunamieji ginklai.

— Nuostabu. Ir vien įdomumo dėlei, ką sulaikomas turėjo prie savęs ponas Nešas?

— AK-47, šturminį šautuvą.

— Ir kas poną Nešą ištiko?

— Jis buvo nuteistas, gavo trejus metus ir padavė apeliaciją. — Ji žinojo smulkmenas.

— Kuo vertėsi ponas Nešas?

— Charakteristika nebuvo konkreti, bet užsiminta apie papildomą kaltinimą prekyba kvaišalais. Areštuojant neturėta žinių apie jo ankstesnį teistumą.

— Taigi jis buvo kvaišalų prekeivis, turintis AK-47. Bet Rozenbergas jį užsistojo, tiesa?

— Žinoma. — Dabar jinai stebėjo jį. Įtampa atslūgo. Daugelis akių sekiojo dėstytoją, pamažu žingsniuojantį, besidairantį po auditoriją kitos aukos. Dažniausiai per šias paskaitas kalbėdavo Darbe, o Kalahanas troško į diskusiją įtraukti kuo daugiau studentų.

— Kaip manote, kodėl Rozenbergas jam prijaučia? — paklausė jis auditoriją.

— Jis mėgsta kvaišalų prekeivius. — Vėl Selindžeris, įžeistas, bet mėginantis atsigriebti. Kalahanas labai vertindavo diskusiją auditorijoje. Nusišypsojo savo aukai, lyg sveikindamas sugrįžusį vėl duotis nuleidžiamam kraujo.

— Jūs taip manote, pone Selindžeri?

— Žinoma. Kvaišalų prekeivius, vaikų tvirkintojus, ginklų kontrabandininkus, teroristus. Rozenbergas nepaprastai žavisi šiais žmonėmis. Jie tarsi silpnučiai ir skriaudžiami jo vaikai, tad turi juos globoti. — Selindžeris stengėsi atrodyti lyg pasipiktinęs teisuolis.

— O ką, jūsų mokyta nuomone, pone Selindžeri, reikėtų daryti su tais žmonėmis?

— Visai paprasta. Jie turėtų gauti gerą advokatą ir būti teisingai teisiami, tada sulaukti teisingos, greitos apeliacijos ir galop būti nubausti, jeigu yra nusikaltę. — Selindžeris atsidūrė pavojingai arti ribos, kad imtų kalbėti kaip dešinysis reakcionierius, pasisakantis už „įstatymą ir tvarką“, o tai tarp Tuleino teisės studentų laikoma baisia nuodėme.

Kalahanas sukryžiavo ant krūtinės rankas.

— Prašom tęsti.

Selindžeris užuodė spąstus, bet varė toliau. Nebuvo ko prarasti.

— Noriu pasakyti, mes esame perskaitę daugybę bylų, kuriose Rozenbergas bandė perrašyti konstituciją, kad galėtų sukurti spragą įkaičiams eliminuoti ir šitaip suteikti galimybę akivaizdžiai kaltam teisiamajam išeiti laisvėn. Bemaž bloga darosi. Jis laiko visus kalėjimus žiauriomis ir netinkamomis vietomis, todėl, remiantis Aštuntąja pataisa, visi kaliniai turėtų būti paleisti. Laimė, dabar jis atstovauja mažumai, benykstančiai mažumai.

— Jums patinka Aukščiausiojo Teismo kryptis, pone Selindžeri? — Kalahanas podraug šypsojosi ir raukėsi.

— Po šimts, tikrai taip.

— Jūs esate vienas iš tų normalių, tvirtų, patriotiškai nusiteikusių ir vidurio besilaikančių amerikiečių, kurie linki, kad senasis pūzras numirtų miegodamas?

Auditorijoje pasigirdo keletas krizulių. Dabar juoktis buvo saugiau. Selindžeris ne toks kvailas, kad atsakytų atvirai.

— Aš niekam to nelinkėčiau, — bemaž sutrikęs tarė jis.

Kalahanas vėl suskato žingsniuoti.

— Ką gi, dėkui, pone Selindžeri. Aš visad mėgaujuosi jūsų komentarais. Kaip visada, jūs mums atskleidėte teisės profano suvokimą.

Juokas gerokai pagarsėjo. Išraudęs Selindžeris klestelėjo į vietą.

Kalahanas nesišypsojo.

— Norėčiau, kad ši diskusija įgytų aukštesnį intelektualų lygį, gerai? Taigi, panele Šo, kodėl Rozenbergas prijaučia Nešui?

— Antroji pataisa užtikrina žmonėms teisę laikyti ir nešiotis ginklus. Teisėjas Rozenbergas tai supranta pažodžiui ir absoliučiai. Nieko nevalia nubausti. Jeigu Nešas nori turėti AK-47 ar rankinę granatą, arba bazuką, Niudžersio valstija negali išleisti tai draudžiančio įstatymo.

— Jūs sutinkate su juo?

— Ne, ir ne tik aš viena. Sprendimas priimtas aštuoniais balsais prieš vieną. Niekas jo nepalaikė.

— Kaip tie kiti aštuoni motyvuoja savo sprendimą?

— Labai aiškiai. Valstijos turi įtikinamų priežasčių drausti parduoti ir įsigyti tam tikrų rūšių ginklus. Niudžersio valstijos interesai nusveria Antrosios pataisos ponui Nešui suteiktas teises. Visuomenė negali leisti asmenims turėti modernių ginklų.

Kalahanas atidžiai ją stebėjo. Patrauklios teisės studentės Tukinę — retenybė, bet tokią aptikęs, jis veikdavo greitai. Pastaruosius aštuonerius metus jam puikiai sekėsi. Daugeliu atvejų darbas būdavo lengvas. Į teisės fakultetą atvykdavo neprietaringos ir laisvamanės moterys. Darbe buvo kitokia. Pirmą sykį ją pamatė bibliotekoje per antrąjį jos pirmųjų metų universitete semestrą ir prireikė mėnesio, kol sugebėjo pakviesti ją papietauti.

— Kas parašė daugumos nuomonę? — paklausė jis.

— Ranjanas.

— O jūs sutinkate su juo?

— Taip. Iš tiesų tai lengva byla.

— Tad kas gi nutiko Rozenbergui?

— Man regis, jis nekenčia viso Teismo.

— Vadinasi, jis nesutinka su kitais vien dėl savo malonumo?

— Dažnai taip. Jam darosi vis sunkiau apginti savo nuomonę. Štai Nešas. Liberalui Rozenbergui ginklų kontrolės klausimas lengvas. Jam derėjo parašyti daugumos nuomonę, prieš dešimt metų jis taip ir būtų padaręs. 1977-ųjų byloje Fordaisas prieš Oregoną jis kur kas siauriau interpretavo Antrąją pataisą. Jo nenuoseklumai bemaž trikdo.

Kalahanas buvo užmiršęs Fordaisą.

— Norite pasakyti, kad teisėjas Rozenbergas nuseno?

Daugmaž kaip smūgių apsvaigintas boksininkas Selindžeris metėsi paskutiniam raundui.

— Jis visai nukvakęs, ir jūs tai žinote. Nepajėgsite apginti jo nuomonių.

— Ne visados, pone Selindžeri, bet vis dėlto jis dar ten.

— Jo kūnas ten, bet smegenys neveikia.

— Jis kvėpuoja, pone Selindžeri.

— Taip, kvėpuoja su aparatu. Tenka pumpuoti deguonį jam pro nosį.

— Tačiau to nenuneigsite, pone Selindžeri. Jis — paskutinysis iš didžiųjų teisenos veikėjų ir vis dar kvėpuoja.

— Verčiau paskambintumėte jam ir pasitikrintumėte, — metė Selindžeris ir nutilo. Jau užtektinai pasakė. Ne, pasakė per daug. Nuleido galvą, kai dėstytojas rūsčiai sužioravo į jį akimis. Palinko prie savo užrašų ir susimąstė, kodėl visa tai išdėjo.

Kalahanas vis dar stebeilijo į jį, paskui vėl leidosi žingsniuoti. Iš tiesų pagirios bjaurios. 3

Mažų mažiausia jis atrodė kaip senas fermeris — šiaudinė skrybėlė, krūtinę dengianti prijuostė, dailiai išlyginti chaki spalvos darbiniai marškiniai, auliniai. Kramtė ir spjaudė tabaką į juodą vandenį molo apačioje. Kramtė tabaką kaip fermeris. Jo pikapas, nors ir naujausio modelio, buvo ganėtinai pavažinėtas ir apdulkėjęs tartum po ilgos kelionės. Šiaurės Karolinos registracijos numeriai. Stovėjo už šimto metrų ant smėlio kitame molo gale.

Pirmadienio — pirmojo spalio pirmadienio — vidurnaktis, ir kitas trisdešimt minučių jis turįs laukti vėsioje tamsoje ant tuščio molo, mąsliai kramtydamas tabaką, pasirėmęs į turėklus įdėmiai stebeilyti į jūrą. Buvo čia vienas, kaip to ir tikėjosi. Šitaip suplanuota. Ant šio molo tokiu metu visados tuščia. Kartkartėmis pakrantės linija sužybsėdavo kokio nors automobilio priekinės šviesos, tačiau tokią valandą niekados niekas nesustodavo.

Jisai stebėjo toli nuo kranto raudonus ir mėlynus kanalo žiburėlius. Nekrypteldamas galvos pažvelgė į laikrodį. Debesys kybojo žemi ir tiršti, tad bus sunku pamatyti, kol anas nepriartės beveik prie pat molo. Šitaip suplanuota.

Pikapas nebuvo iš Šiaurės Karolinos, kaip ir fermeris. Registracijos numeriai nusukti nuo sudaužyto sunkvežimio laužyne šalia Daremo. Pikapas pavogtas Baton Ruže. Fermeris buvo iš niekur ir nieko nevogė. Buvo profas, todėl nešvarius darbus atlikdavo kas nors kitas.

Po dvidešimties minučių kažkoks tamsus objektas vandens paviršiumi slystelėjo molo link. Tylus, prislopintas variklio burzgesys sustiprėjo. Objektas pamažu darėsi panašus į laivelį, kuriame žemai pritūpęs siluetas maskuojamąja apranga valdė variklį. Fermeris nepajudėjo nė colio jam priešpriešiais. Burzgesys nutilo, ir juoda guminė valtis sustojo ramiame vandenyje trisdešimt pėdų nuo molo. Pakrante nei artėjo, nei pro šalį slinko kokios nors automobilių šviesos.

Fermeris atsargiai įsikišo tarp lūpų cigaretę, prisidegė ją, dusyk užsitraukė, tada nusviedė žemyn, pusiau iki valties.

— Kokia cigaretė? — paklausė žmogus iš valties, žvelgdamas aukštyn. Jis matė prie turėklo fermerio siluetą, bet ne veidą.

— „Lucky Strike“, — atsakė fermeris. Tie slaptažodžiai — toks kvailas žaidimas. Kiek dar kitų juodų guminių plaustų būtų galima tikėtis atplaukiant nuo Atlanto ir tiksliai sustojant prie šio seno molo kaip tik tokiu laiku? Kvaila, bet, ak, kaip svarbu.

— Lukas? — atskriejo balsas iš valties.

— Semas, — atsakė fermeris. Iš tikrųjų jo vardas buvo Kemelis, ne Semas, bet kitas penkias minutes, kol Kemelis pastatys valtį, tiks ir Semas.

Kemelis neatsakė, to ir nereikėjo, bet greitai paleido variklį ir nukreipė valtį palei molą krantan. Lukas sekė paskui ją viršuje. Juodu susitiko prie pikapo. Nepaspaudė vienas kitam rankų. Kemelis padėjo tarp jų ant sėdynės savo juodą sportinį „Adidas“ krepšį, ir sunkvežimaitis pajudėjo pakrante.

Lukas vairavo, o Kemelis rūkė, ir abu puikiai apsimetė vienas kito nematą. Nedrįso susitikti akimis. Kemelis su juoda barzda, tamsiais akiniais ir juodu golfu iš veido atrodė grėsmingai, tačiau neįmanomas atpažinti. Lukas ir nenorėjo jo matyti. Viena iš užduoties sąlygų buvo ne tik sutikti šį nepažįstamąjį iš jūros, bet ir į jį nežiūrėti. Išties tai buvo nesunku vykdyti. Tas veidas ieškomas devyniose šalyse.

Važiuodamas per tiltą prie Manteo, Lukas užsirūkė kitą „Lucky Strike“ ir nusprendė, kad juodu jau buvo anksčiau susitikę. Kiek jis prisiminė, tai būta trumpo, tačiau tiksliai pagal laiką apskaičiuoto susitikimo prieš penkerius ar šešerius metus Romos oro uoste. Nebūta jokių prisistatymų. Tai įvyko tualete. Lukas, tuomet nepriekaištingai apsirengęs amerikietis vadovaujantysis darbuotojas, pasidėjo ungurio odos lagaminėlį prie sienos šalia kriauklės ir pamažu ėmė plautis rankas. Staiga šio nebeliko. Jis probėgšmais pastebėjo veidrodyje žmogų — Kemelį, dabar buvo tuo tikras. Po trisdešimties minučių lagaminėlis susprogo tarp britų ambasadoriaus Nigerijoje kojų.

Toje nematomoje brolijoje Lukas dažnai girdėdavo atsargius kuždesius apie Kemelį — žmogų, turintį daug vardų, daug veidų, kalbantį įvairiomis kalbomis, samdomą žudiką, kuris veikdavo greitai ir nepalikdavo pėdsakų, pedantišką galvažudį, kuris bastėsi po pasaulį, bet jo niekaip nepavykdavo aptikti. Kol abu patamsiuos važiavo šiaurėn, Lukas, žemai susmukęs sėdynėje, nusmaukęs skrybėlės kraštą beveik sau ant nosies, geibiai uždėjęs rankas ant vairo, stengėsi prisiminti girdėtas istorijas apie šį keleivį. Stulbinantys teroro aktai. Britų ambasadorius. 1990-aisiais Vakarų Krante surengta pasala septyniolikai Izraelio kareivių irgi priskirta Kemeliui. Jis buvo vienintelis įtariamasis, kai 1985-aisiais automobilyje sprogus bombai žuvo turtingas vokiečių bankininkas su savo šeima. Pasak gandų, už šią žmogžudystę jis gavo tris milijonus grynaisiais. Daugelis slaptosios žvalgybos ekspertų laikė, kad jis buvo tikrasis sumanytojas 1981-aisiais pasikėsinant nužudyti popiežių. Betgi Kemelis buvo kaltinamas kone dėl visų neišaiškintų teroristinių antpuolių ir nužudymų. Lengva buvo versti kaltę, nes niekas tikrai nežinojo, ar jis apskritai egzistuoja.

Šitai Luką jaudino. Kemelis rengėsi veikti Amerikos žemėje. Lukas nežinojo aukų vardų, tačiau turėjo būti pralietas svarbaus asmens kraujas.

Auštant pavogtasis fermerio sunkvežimaitis sustojo prie Trisdešimt pirmosios ir M gatvių kampo Džordžtaune. Kemelis pasigriebė sportinį krepšį ir neprataręs nė žodžio iššoko ant šaligatvio. Nuėjo kelis kvartalus į rytus iki „Four Seasons“ viešbučio, jo vestibiulyje nusipirko Post ir nerūpestingai liftu pasikėlė į septintą aukštą. Lygiai po septintos penkiolika jis pasibeldė į vienas duris koridoriaus gale.

— Taip? — iš vidaus atsiliepė nervingas balsas.

— Ieškau pono Snelerio, — iš lėto tobula bendrine amerikiečių kalba ištarė Kemelis ir pridengė nykščiu akutę. — Ponas Sneleris?

— Taip: Edvinas E. Sneleris.

Rankena nei sujudėjo, nei kliktelėjo. Durys neatsidarė. Po kelių sekundžių iš po durų apačios slystelėjo baltas vokas. Kemelis pakėlė jį.

— Gerai, — pasakė ganėtinai garsiai, kad išgirstų Sneleris ar dar kas toks šis buvo.

— Gretimos durys, — pasakė Sneleris. — Aš palauksiu jūsų skambučio. — Balsas skambėjo kaip amerikiečio. Priešingai nei Lukas, jis niekad nebuvo matęs Kemelio ir iš tiesų visai netroško jo pamatyti. Lukas šį jau matė dusyk, iš tikrųjų jam pasisekė, kad tebebuvo gyvas.

Kemelio kambaryje stovėjo dvi lovos ir stalelis prie lango. Užuolaidos buvo aklinai užtrauktos, kad saulės šviesa niekaip neįsismelktų vidun. Ant vienos lovos greta dviejų išsipūtusių portfelių jis pasidėjo sportinį krepšį, nuėjo prie lango ir pro užuolaidų plyšį žvilgtelėjo laukan, paskui pasuko prie telefono.

— Čia aš, — pasakė Sneleriui. — Informuokite apie automobilį.

— Jis gatvėje. Paprastas baltas fordas su Konektikuto numeriais. Rakteliai ant stalo. — Sneleris kalbėjo pamažu.

— Vogtas?

— Žinoma, bet perkaldintais numeriais. Jis švarus.

— Tuoj po vidurnakčio paliksiu jį prie Daleso oro uosto. Noriu, kad būtų sunaikintas, aišku? — Anglų kalba buvo nepriekaištinga.

— Tokios ir mano instrukcijos. Gerai. — Sneleris kalbėjo mandagiai ir dalykiškai.

— Tai labai svarbu, aišku? Aš ketinu automobilyje palikti ginklą. Ginklai palieka kulkas, o žmonės pamato automobilius, tad būtina visiškai sunaikinti automobilį. Supratote?

— Tokios ir mano instrukcijos, — pakartojo Sneleris. Kam tie pamokymai. Žudynės jam nebuvo naujiena.

Kemelis atsisėdo ant lovos krašto.

— Keturi milijonai gauti prieš savaitę, pridurčiau, dieną vėliau, nei susitarėme. Dabar esu K. A., tad noriu kitų trijų.

— Bus išsiųsti iki vidudienio. Taip buvo sutarta.

— Taip, bet aš susirūpinęs dėl to susitarimo. Prisimenate, juk dieną pavėlavote?

Tai suerzino Snelerį, o kadangi žudikas buvo gretimame kambaryje ir nesirengė iš ten išeiti, jis galėjo kalbėti šiek tiek susierzinęs.

— Tai bankas kaltas, ne mes.

Dabar tai suerzino Kemelį.

— Puiku. Noriu, kad jūs ir jūsiškis bankas pervestų kitus tris milijonus į sąskaitą Ciuriche, kai tik Niujorke atsidarys įstaigos. Tai bus maždaug po dviejų valandų. Aš pasitikrinsiu.

— Gerai.

— Taip pat aš nenoriu turėti jokių problemų, kai darbas bus atliktas. Po dvidešimt keturių valandų būsiu Paryžiuje, o iš ten skrisiu tiesiai į Ciurichą. Noriu, kad manęs ten lauktų visi pinigai.

— Jie lauks ten, jeigu tik darbas bus atliktas.

Kemelis nusišypsojo sau.

— Darbas bus atliktas, pone Sneleri, iki vidurnakčio. Žinoma, jeigu jūsų informacija tikra.

— Kol kas ji tikra. Ir šiandien nelaukiama jokių pokyčių. Mūsų žmonės gatvėse. Viskas, ko reikalavote, yra tuose dviejuose portfeliuose: žemėlapiai, diagramos, grafikai, įrankiai ir kiti daiktai.

Kemelis dirstelėjo į portfelius. Dešine ranka pasitrynė akis.

— Man reikia nusnūsti, — sumurmėjo jis į telefoną. — Dvidešimt valandų esu nemiegojęs.

Sneleris nesugalvojo, ką atsakyti. Laiko marios, tad jeigu Kemelis nori nusnūsti, tegul. Juk jam mokama dešimt milijonų.

— Gal pageidautumėte ko nors užkąsti? — kiek sutrikęs paklausė Sneleris...

— Ne. Paskambinkite man po trijų valandų, lygiai pusę vienuoliktos. — Jis padėjo ragelį ant telefono svirtelės ir išsitiesė skersai lovos.

Antrą rudens sesijos dieną gatvės buvo tuščios ir ramios. Teisėjai savo darbo dieną praleido teismo salėje, klausydamiesi vieno po kito advokatų argumentų dėl sudėtingų ir gana nuobodžių bylų. Rozenbergas didžiąją laiko dalį pramiegojo. Jis trumpam atgijo, kai Teksaso generalinis prokuroras įrodinėjo, jog vienam mirtininkų kameros kaliniui reikėtų duoti vaistų, idant prieš sušvirkščiant mirtiną injekciją jis būtų šviesaus proto.

— Kaip psichiškai nesveiką žmogų galima nubausti mirties bausme? — nepatikliai paklausė Rozenbergas.

— Visai paprastai, — atsakė Teksaso generalinis prokuroras, — jo ligą galima kontroliuoti vaistais. Tad jam reikia tik sušvirkšti truputėlį vaistų, kad taptų sveiko proto, o tada sušvirkšti kitų, kad jis mirtų. Visa galėtų būti labai gražu ir konstituciška.

Rozenbergas kurį laiką moralizavo ir niurzgėjo, paskui išsikvėpė. Jo nedidukas invalido vežimėlis buvo kur kas žemesnis už masyvius odinius kolegų sostus. Seniokas atrodė gan apgailėtinai. Praeityje jis buvo tigras, nuožmus siaubūnas, suriesdavęs į ragą net apsukriausius advokatus. Bet dabar jau nebe. Jis pradėjo veblenti ir galiausiai užgeso. Generalinis prokuroras nusišiepė ir kalbėjo toliau.

Svarstant paskutinę šią dieną nuobodžią desegregacijos bylą iš Virdžinijos, Rozenbergas ėmė knarkti. Pirmininkas Ranjanas dėbtelėjo per teisėjų stalą, ir Džeisonas Klainas, vyresnysis Rozenbergo stažuotojas, suprato užuominą. Jis pamažėle patraukė invalido vežimėlį nuo stalo ir išstūmė iš salės, paskui sparčiai nurideno užpakaliniu koridoriumi.

Teisėjas atsipeikėjo savo kabinete, išgėrė piliules ir pareiškė stažuotojams norįs vykti namo. Klainas pranešė FTB, ir po kelių akimirkų, dviejų FTB agentų stebimas, Rozenbergas buvo įridentas į pusrūsio garaže pastatyto savojo miniveno galą. Slaugytojas Frederikas diržais pritvirtino vežimėlį ir seržantas Fergiusonas iš Aukščiausiojo Teismo policijos įsmuko prie miniveno vairo. Teisėjas neprisileisdavo artyn FTB agentų. Šie galėdavo sekti iš paskos savo automobiliu bei stebėti iš gatvės jo namą mieste ir džiaugtis, jog prisikasę taip arti. Jis nepasitikėjo farais, o dar labiau tais prakeiktais FTB agentais. Jam nereikia jokios apsaugos.

Džordžtauno Voltos gatvėje minivenas sulėtino greitį ir galiausiai atbulom įslinko į trumpą kiemo įvažą. Slaugytojas Trederikas ir faras Fergiusonas atsargiai įrideno teisėją į namą. Agentai savuosiuose valdiškuose juoduose „Dodge Aries“ stebėjo iš gatvės. Priešais namą žėlė mažutėlis plotelis vejos, ir jų automobilis stovėjo vos per kelias pėdas nuo paradinių durų. Buvo beveik 4-a valanda popiet.

Po kelių minučių Fergiusonas, kaip privalėjo, išėjo iš namo ir šnektelėjo su agentais. Prieš savaitę po ilgų ginčų Rozenbergas sutiko, kad popietėmis parvažiavus namo Fergiusonas tyliai apžiūrėtų kiekvieną kambarį viršuje ir apačioje. Tada Fergiusonas turėdavo pasišalinti, bet galėdavo sugrįžti lygiai 10-ą vakaro ir budėti lauke prie užpakalinių durų iki pat 6-os ryto. Niekam kitam, tik Fergiusonui tai buvo leista, ir šis jau pavargo nuo viršvalandžių.

— Viskas gerai, — pasakė jis agentams. — Manau, grįšiu dešimtą.

— Jis vis dar gyvas? — paklausė vienas agentas. Įprastas klausimas.

— Deja, taip. — Eidamas prie miniveno Fergiusonas atrodė pavargęs.

Frederikas buvo putlus ir silpnas, bet tokiam ligoniui prižiūrėti jėgos nereikėjo. Tinkamai sutvarkęs pagalves, jis iškėlė senioką iš vežimėlio ir atsargiai pasodino ant sofos, kur šis dvi kitas valandas nejudės snausdamas ir žiūrėdamas CNN. Frederikas užsitepė sumuštinį su kumpiu, prisikrovė lėkštę sausainių ir prie virtuvės stalo permetė akimis National Enquirer. Rozenbergas kažką garsiai murmėjo ir nuotolinio valdymo pulteliu perjunginėjo kanalus.

Lygiai septintą jo pietūs, kuriuos sudarė vištienos sultinys, virtos bulvės ir troškinti svogūnai, — poinsultinė dieta — buvo tvarkingai patiekti, ir Frederikas prirideno senioką prie stalo. Šisai spyrėsi valgyti pats, tad vaizdas buvo nekoks. Frederikas žiūrėjo televizorių. Jovalą sutvarkysiąs vėliau.

Devintą išmaudytas ir pižama apvilktas seniokas buvo kruopščiai apkamšytas apklotais. Lova buvo siaura, atlošiama — žalsvas, mygtukais valdomas karo ligoninės įrenginys su kietu čiužiniu ir atlenkiamais turėklais, kuriuos Rozenbergas užsispyrė laikyti nuleistus. Lova stovėjo kambarėlyje už virtuvės, kuris prieš pirmąjį insultą trisdešimt metų atstojo nedidelį darbo kabinetą. Dabar čia namų klinika, atsiduodanti antiseptikais ir tykančia mirtimi. Greta lovos riogsojo didelis stalas su ligoninės lempa ir bent dvidešimčia buteliukų su piliulėmis ant jo. Visame kambaryje tvarkingomis stirtomis buvo sukrautos sunkios, storos teisės knygos. Slaugytojas, atsisėdęs į atlošiamąjį krėslą visai prie pat stalo, ėmė skaityti iš kažkokio aplanko. Skaitys, iki pasigirs knarkesys — tai kasnaktinis ritualas. Skaitys pamažu, šaukdamas žodžius Rozenbergui, kuris gulėjo sustingęs, nejudėjo, tačiau klausėsi. Aplanke buvo byla, kuriai jis turės parašyti daugumos išvadą. Jis dėjosi į galvą kiekvieną žodį — kol kas.

Valandą skaitęs ir šaukęs, Frederikas pavargo, o teisėjas buvo bepradedąs snūduriuoti. Jis kilstelėjo ranką ir užsimerkė. Lovos mygtuku susilpnino šviesą. Kambarys liko bemaž tamsus. Frederikas atsistūmė nuo stalo, ir atlenkė krėslo atkaltę. Padėjo aplanką ant grindų ir užsimerkė. Rozenbergas knarkė.

Jis knarks neilgai.

Netrukus po dešimtos tamsaus ir tykaus namo viršutiniame miegamajame virstelėjo sieninės drabužinės durelės ir pro jas išsmuko Kemelis. Buvo su skaisčiai mėlynais riešų raiščiais, nailonine kepuraite ir bėgiko trumpikėmis. Ilgarankoviai marškinėliai, kojinės ir „Reebok“ sportbatukai — balti, taip pat su mėlynais apvadėliais. Tobulas spalvų derinys. Risnotojas Kemelis buvo švariai nusiskutęs, o po kepuraite labai trumpi plaukai dabar atrodė šviesūs, bemaž balti.

Miegamajame, taip pat ir koridoriuje, tvyrojo tamsa. Po „Reebok“ sportbatukų padais girgžtelėjo laiptai. Itin lieknas Kemelis buvo penkių pėdų bei dešimties colių ir nesvėrė nė šimto penkiasdešimties svarų. Nors ir įsitempęs, tačiau žengė lengvai, stengdamasis judėti greitai ir nesukelti garso. Laiptai baigėsi prieangyje, netoli paradinių durų. Jis žinojo, kad automobilyje prie šaligatvio sėdi du agentai, bet veikiausiai namo nestebi. Žinojo, jog prieš septynias minutes atvyko Fergiusonas. Girdėjo sklindantį iš užpakalinio kambario knarkimą. Laukdamas drabužinėje, jis pagalvojo, ar nesmogus anksčiau, prieš atvykstant Fergiusonui, kad netektų šio nužudyti. Žudyti nebuvo sunku, tiesiog atsiradęs dar vienas lavonas sukeltų rūpesčių. Tačiau jis klaidingai spėjo, kad prieš stodamas sargybon Fergiusonas tikriausiai užsuka pasitikrinti pas slaugytoją. Tokiu atveju Fergiusonas aptiktų skerdynes, ir Kemelis prarastų kelias valandas. Tad jis laukė iki dabar.

Tylutėliai nuslinko prieangiu. Virtuvėje silpna garų surinkiklio lemputė apšvietė ruošos bufetuko viršų, ir veikti tapo šiek tiek pavojingiau. Kemelis sukeikė save, kad anksčiau nepamatė ir neišsuko lemputės. Tokios klaidelės nedovanotinos. Jis pasilenkė po langu ir kilstelėjęs galvą pažvelgė į kiemą už namo. Fergiusono nebuvo matyti. O Kemelis žinojo, kad šis septyniasdešimt keturių colių ūgio, šešiasdešimt vienerių metų amžiaus katarakta sergantis agentas savuoju 0.357 kalibro „Magnum“ nesugebėtų pataikyti nė į daržinę.

Abu knarkė. Kemelis nusišypsojo sau ir pritūpęs tarpduryje greitai išsitraukė iš po apvynioto apie riešą elastinio tvarsčio 0.22 kalibro automatinį pistoletą ir duslintuvą. Prisuko prie vamzdžio keturių colių ilgio tūbelę ir nėrė į kambarį. Slaugytojas pakeltomis kojomis, nukarusiomis rankomis ir pražiota burna dryksojo giliai atlošiamame krėsle. Kemelis prikišo duslintuvo galą per colį nuo jo dešinio smilkinio ir trissyk iššovė. Rankos virptelėjo, pėdos trūktelėjo, bet akys liko užmerktos. Kemelis greitai pasilenkė per jį prie raukšlėtos blyškios teisėjo Eibrahamo Rozenbergo galvos ir suvarė į ją tris kulkas.

Kambarys buvo be langų. Stebėdamas kūnus Kemelis visą minutę klausėsi. Slaugytojo kulnai kelis kartus timptelėjo ir nurimo. Kūnai nejudėjo.

Jis norėjo nušauti Fergiusoną viduje. Vienuolika minučių po dešimtos — tinkamas metas kuriam nors kaimynui prieš miegą paskutinįsyk pavedžioti lauke šunį. Patamsiuos jis nuslinko prie užpakalinių durų ir pastebėjo farą už dvidešimties pėdų ramiai vaikštinėjantį palei medinę tvorelę. Intuityviai Kemelis pravėrė duris, įjungė vidinio kiemelio šviesą ir garsiai pašaukė: „Fergiusonai!“

Paliko duris atdaras ir pasislėpė tamsiame kampe už šaldytuvo. Fergiusonas klusniai atidramblojo per vidinį kiemelį virtuvėn. Nebuvo nieko neįprasta. Frederikas dažnai jį pasišaukdavo, kai jo prakilnybė užmigdavo. Juodu gerdavo tirpią kavą ir lošdavo kunkeną13.

Nekvepėjo kava, nelaukė ir Frederikas. Kemelis iššovė tris kulkas Fergiusonui į pakaušį, ir šis trankiai nudribo ant virtuvės stalo.

Žudikas išjungė vidinio kiemelio šviesą ir nusuko duslintuvą. Šio nebeprireiks. Abu su pistoletu buvo pakišti vėl po riešo raiščiu. Kemelis atsargiai pažvelgė pro paradinių durų langutį. Stogelio lempa buvo įjungta, agentai skaitė. Jis peržengė Fergiusoną, užrakino užpakalines duris ir išnyko nedidukės vejos už namo tamsoje. Tylutėliai peršoko per dvi tvoras ir susirado gatvę. Leidosi risnoti. Risnotojas Kemelis.

Glenas Jensenas sėdėjo vienas tamsiame „Montrouzo“ kino teatro balkone ir stebėjo nuogus bei gana judrius vyrus ekrane. Kramtė iš didžiulės dėžės kukurūzų spragėsius ir nematė nieko, tik kūnus. Vilkėjo gana konservatyviai — tamsiai mėlyną nertinį, chaki spalvos kelnes, avėjo mokasinus. Didžiuliai akiniai nuo saulės slėpė akis, o švediška minkšta fetrinė skrybėlė dengė galvą. Laimė, jo veidas buvo lengvai pamirštamas, o užmaskuotas ir suvis neatpažįstamas. Ypač vidurnaktį apytuščio gėjų pornokino salės balkone. Nebuvo įsisegęs auskarų, neryšėjo spalvingų kaklaskarių, neturėjo auksinių grandinėlių, brangių papuošalų, nieko, kas rodytų jį siūlantis kaip kompanioną. Jis troško likti nepastebėtas.

Iš tiesų tas žaidimas kate ir pele virto iššūkiu FTB ir visam kitam pasauliui. Šiąnakt jie pareigingai išsirikiavo automobilių stovėjimo aikštelėje prie jo daugiabučio. Dar pora sustojo prie užpakalinio pastato išėjimo šalia verandos, ir jis leido jiems visiems sėdėti keturias su puse valandos, o tada persirengė ir nerūpestingai nudrožė į rūsio garažą, iš kur išvažiavo draugo automobiliu. Pastate buvo pernelyg daug išėjimo taškų, kad vargšai federalai pajėgtų jį sekti. Jis savotiškai atjautė juos, tačiau juk turėjo savo gyvenimą ir norėjo jį gyventi. Jeigu federalai nesugeba jo surasti, tai kaipgi sugebės žudikas?

Balkonas buvo padalytas į tris mažas sekcijas, kiekvienoje po šešias eiles. Visiškoje tamsoje, vienintelę šviesą skleidė dulsvai mėlynas pluoštas, nutįsęs iš projektoriaus. Šoniniai praėjimai buvo užversti sulaužytomis kėdėmis ir sulankstomais staliukais. Aksominės portjeros palei sienas apdriskusios ir vos besilaikė. Nuostabi vieta pasislėpti.

Jis vis nerimaudavo, kad gali būti nutvertas. Ilgus mėnesius po savos konfirmacijos nuolat buvo apniktas baimės. Nepajėgdavo valgyti kukurūzų spragėsiu, o filmai niekaip, po šimts, neteikdavo jam smagumo. Pasakė sau, kad nutvertas ar atpažintas, arba dar kaip nors siaubingai demaskuotas, paprasčiausiai paaiškintų neva atliekąs tyrimą prieš numatomą bylą dėl nešvankybių. Sąrašuose visados būdavo viena tokia, tad galbūt juo patikėtų. Jis vis kartojo sau, kad šis pasiteisinimas galėtų būti įtikimas, ir pamažu įsidrąsino. Bet kartą, vieną 1990-ųjų naktį kino teatras užsidegė ir keturi žmonės žuvo. Jų pavardės pateko į laikraščius. Didelė sensacija. Teisėjas Glenas Jensenas atsitiktinai buvo tualete, kai išgirdo klyksmus ir užuodė dūmus. Jis puolė gatvėn ir prašapo. Visi žuvusieji buvo surasti balkone. Vieną iš jų jis pažinojo. Dviem mėnesiams atsižadėjo kino seansų, bet paskui vėl pradėjo juose lankytis. Pasakė sau, kad jam reikia daugiau patyrinėti.

Na ir kas, jeigu būtų nutvertas? Juk esąs paskirtas iki gyvos galvos. Rinkėjai negalėtų jo atšaukti.

Jam patiko „Montrouzas“, nes čia antradieniais kino filmus rodydavo visą naktį, bet salė niekad nebūdavo perpildyta. Jis mėgo kukurūzų spragėsius, o pilstomas alus kainavo tik penkiasdešimt centų.

Du senukai vidurinėje sekcijoje grabinėjosi ir glamonėjosi. Kartkartėmis Jensenas paskersuodavo į juos, tačiau iš tiesų susikaupęs žiūrėjo filmą. Liūdna, pagalvojo jis, būti septyniasdešimties metų, žvelgti mirčiai į akis, stengtis išvengti AIDS ir būti ištremtam ieškotis laimės į purviną balkoną.

Netrukus balkone prie jų prisijungė ketvirtas žmogus. Žvilgtelėjęs į Jenseną ir du susikabinusius vyriškius, jis nešinas pilstomu alumi ir kukurūzų spragėsiais, nutykino į vidurinės sekcijos viršutinę eilę. Tiesiai už jo buvo projekcinė. Jam po dešinei trim eilėmis žemiau sėdėjo teisėjas. Priekyje žili ir gerokai pagyvenę meilužiai bučiavosi, kuždėjosi ir kikeno pamiršę viską aplinkui.

Jis buvo tinkamai apsirengęs. Aptempti džinsai, juodi šilkiniai marškiniai, auskaras, saulės akiniai raginiais rėmeliais, dailiai suglaistyti plaukai ir tikro gėjaus ūseliai. Kemelis — homoseksualas.

Jis palaukė kelias minutes, tada pasislinko dešinėn ir atsisėdo prie praėjimo. Niekas nepastebėjo. Kam gali rūpėti, kur jisai sėdi?

Po dvyliktos dvidešimt senukai išsikvėpė. Susikibę už parankių juodu atsistojo ir pirštų galais išcimpino, vis tebesikuždėdami ir tebekrizendami. Jensenas nė nepasuko į juos galvos. Buvo įsigilinęs į filmą: masišką orgiją jachtoje siaučiant uraganui. Kemelis it katė siauru praėjimu nuslinko prie kėdės tris eiles už teisėjo. Šis gurkšnojo alų. Juodu buvo vieni. Jis minutę palaukė ir greitai persėdo eile žemiau. Jensenas buvo už aštuonių pėdų.

Uraganas įsišėlo, taip pat ir orgija. Vėjo stūgesys ir pramogautojų klyksmai mažoje salėje kurtino. Kemelis pastatė alų bei kukurūzų spragėsius ant grindų ir nuo juosmens išsitraukė trijų pėdų ilgio geltoną nailoninę virvę slidėms surišti. Greitai apsuko abu jos galus sau apie plaštakas ir peržengė kėdžių eilę prieš save. Jo auka giliai alsavo. Dėžė su kukurūzų spragėsiais kretėjo rankose.

Jis puolė greitai ir žiauriai. Kemelis užmetė virvę kilpa tuoj po gerklomis ir stipriai suveržė. Trūktelėjo virvę žemyn, atlošė galvą ant kėdės atkaltės. Sprandas dailiai lūžo. Kemelis surišo apsukęs virvę už sprando. Prakišo pro mazgo kilpą šešių colių ilgio plieninį strypą ir užveržė turniketą, iki oda plyšo ir ėmė kraujuoti. Visa buvo baigta per dešimt sekundžių.

Staiga uraganas liovėsi ir linksmai prasidėjo nauja orgija. Jensenas susmuko savo krėsle. Kukurūzų spragėsiai pažiro apie batus. Kemelis buvo ne iš tokių, kurie grožisi savo darbu. Paliko balkoną, nerūpestingai praėjo pro žurnalų bei įvairių daikčiukų stelažus vestibiulyje ir išnyko gatvėje.

Paprastu baltu fordu su Konektikuto registracijos numeriais jis nuvažiavo į Daleso oro uostą, tualete persirengė ir ėmė laukti savojo reiso į Paryžių. 4

Pirmoji ponia viešėjo Vakarų Pakrantėje, dalyvavo daugybėje pusryčių po penkis tūkstančius dolerių už lėkštę, kur turtingieji ir pretenzingieji mielai klojo pinigus už šaltus kiaušinius ir pigų šampaną bei progą būti matomam ir galbūt nufotografuotam su vadinamąja Karaliene. Tad kai suskambo telefonas, prezidentas miegojo vienas. Pagal didžiąją Amerikos prezidentų tradiciją ankstesniais metais jis mąstė, kad reikėtų susirasti meilužę. Bet dabar tai atrodė taip nerespublikoniška. Be to, jis buvo senas ir pavargęs. Dažnai miegodavo vienas net kai Karalienė būdavo Baltuosiuose rūmuose.

Prezidentas kietai miegodavo. Telefonas suskambo dvylika kartų, iki jis išgirdo. Sugriebė ragelį ir pažiūrėjo į laikrodį ant sienos. Pusė penkių ryto. Jis klausėsi balso, tada pašoko ant kojų ir po aštuonių minučių jau buvo Ovaliajame kabinete. Nenusiprausęs po dušu, be kaklaraiščio. Kaip pridera atsisėdęs prie rašomojo stalo, stebeilijo į Flečerį Koulą, savo personalo viršininką.

Koulas šypsojosi. Puikūs jo dantys ir plika galva tviskėjo. Vos trisdešimt septynerių, jis buvo tasai stebukladarys, kuris prieš ketverius metus išgelbėjo žlungančią kampaniją ir laimėjo savo bosui kelialapį į Baltuosius rūmus. Klastingas manipuliatorius bei įžūlus pakalikas jis dantimis ir nagais skynėsi kelią per artimiausiąją prezidento aplinką, iki galiausiai tapo antruoju asmeniu vadovybėje. Daugelis žiūrėjo į jį kaip į tikrą bosą. Vien paminėta jo pavardė žemesniajam personalui varydavo siaubą.

— Kas atsitiko? — pamažu paklausė prezidentas.

Koulas žingsniavo priešais jo stalą.

— Nieko ypatinga nesužinojau. Jie abu negyvi. Du FTB agentai aptiko Rozenbergą apie pirmą valandą nakties negyvą lovoje. Jo slaugytojas ir Aukščiausiojo Teismo policininkas taip pat nužudyti. Visi trys nušauti į galvą. Labai švarus darbas. Kol FTB ir K. A. policija tyrė, jiems paskambinta, kad Jensenas aptiktas negyvas kažkokiame gėjų klube. Surado jį prieš porą valandų. Voilzas paskambino man ketvirtą, o aš paskambinau jums. Jis ir Gminskis turėtų čia atvažiuoti po kelių minučių.

— Gminskis?

— Privalėtų būti įjungta ir CŽV, bent kol kas.

Prezidentas sunėrė rankas sau už galvos ir pasirąžė.

— Taigi Rozenbergas negyvas.

— Taip. Negyvų negyviausias. Patariu jums po poros valandų kreiptis į tautą. Mebris dirba prie kalbos juodraščio. Vėliau aš jį užbaigsiu. Palaukime, kol išauš, bent iki septynių. Kitaip bus per anksti, ir mes prarasime didžiąją dalį auditorijos.

— Spauda...

— Taip. Ji jau dirba. Nufilmavo sanitarinio automobilio brigadą, stumiančią Jenseną ant vežimėlio į morgą.

— Nežinojau, kad jis gėjus.

— Dabar dėl to nelieka daug abejonių. Tai puiki krizė, pone prezidente. Pagalvokite. Ne mes ją sukėlėme. Esame niekuo dėti. Niekas negalės mūsų kaltinti. O tauta bus sukrėsta ir solidarizuosis su mumis. Metas telktis apie lyderį. Tiesiog nuostabu. Jokių neigiamų aspektų.

Prezidentas nugėrė kavos iš puodelio ir įsistebeilijo į popierius ant rašomojo stalo.

— Ir man teks restruktūrizuoti Teismą.

— Čia geriausia dalis. Tai bus jūsų palikimas. Aš jau paskambinau Duvolui į Teisingumo departamentą ir nurodžiau jam susisiekti su Hortonu bei sudaryti preliminarų kandidatų sąrašą. Vakar Hortonas Omahoje sakė kalbą, bet dabar jau skrenda. Siūlau vėliau su juo susitikti.

Prezidentas linktelėjo, kaip visada pritardamas Koulo siūlymams. Jis palikdavo Koului plūktis dėl smulkmenų. Pats niekad jų nemėgo.

— Nėra įtariamųjų?

— Kol kas ne. Tiesą sakant, nežinau. Perspėjau Voilzą, kad atvykęs pateiktų jums glaustą informaciją.

— Rodos, kažkas sakė, kad FTB saugo Aukščiausiąjį Teismą.

Koulas plačiau nusišypsojo ir sukikeno.

— Būtent. Voilzas ištįsusiu veidu. Iš tiesų gerokai nemalonu.

— Puiku. Noriu, kad Voilzas atsiimtų savo dalį kaltės. Pasirūpinkite spauda. Neprošal būtų jį pažeminti. Tuomet galbūt mums pavyktų išspirti jį lauk.

Ši mintis Koului patiko. Jis liovėsi žingsniavęs ir užsirašė į bloknotą, kad nepamirštų. Į duris pasibeldė apsaugininkas ir tuoj pat jas atidarė. Vidun drauge įžengė direktoriai Voilzas ir Gminskis. Kol visi keturi sveikinosi, nuotaika staiga subjuro. Jiedu atsisėdo priešais prezidento stalą, o Koulas užėmė sau įprastą vietą — atsistojo prie lango šalia prezidento. Jis nekentė Voilzo ir Gminskio, o šie — jo. Neapykanta teikė Koului jėgų. Prezidentas jo klausydavo, ir tai buvo svarbiausia. Kelias minutes jis patylėsiąs. Prie kitų reikia leisti prezidentui imtis iniciatyvos.

— Man labai gaila, kad jums teko atvykti, bet dėkui, kad čia esate, — pasakė prezidentas. Niauriai linktelėję, šie priėmė tą akivaizdų melą. — Kas atsitiko?

Voilzas prašneko greitai ir dalykiškai. Nupasakojo sceną Rozenbergo namuose, kai buvo aptikti kūnai. Kiekvieną naktį, pirmą valandą, Fergiusonas įprastai visada ateidavo pas gatvėje sėdinčius agentus. Kai jis nepasirodė, šie nusprendė pasižiūrėti, kas atsitiko. Nužudyta labai švariai ir profesionaliai. Voilzas papasakojo, ką žinojo apie Jenseną. Nulaužtu sprandu. Pasmaugtas. Balkone jį aptiko kitas panašus tipas. Suprantama, niekas nieko nematė. Voilzas nebuvo toks šiurkštus ir stačiokiškas kaip paprastai. Biurui tai juoda diena, ir direktorius jautė, kad atmosfera kaista. Bet jis ištvėrė penkis prezidentus ir tikrai sugebės pergudrauti ir šį idiotą.

— Abi žmogžudystės aiškiai susijusios, — pasakė prezidentas, spitrydamas į Voilzą.

— Galimas daiktas. Tikrai taip atrodo, bet...

— Liaukitės, direktoriau. Per du šimtus dvidešimt metų buvo nužudyti keturi prezidentai, du ar trys kandidatai, grupelė kovotojų už pilietines teises, keli gubernatoriai, bet niekad — Aukščiausiojo Teismo teisėjas. O dabar per vieną naktį, vos per dvi valandas, nužudomi du. Ir jūs nesate tikras, kad žmogžudystės susijusios?

— Aš taip nesakiau. Turi būti kažkoks ryšys. Tačiau metodai tokie skirtingi. Ir tokie profesionalūs. Turbūt prisimenate, būta daugybės grasinimų Teismui.

— Puiku. Tad kas jūsų įtariamieji?

Niekas dar nėra surengęs F. Dentonui Voilzui kryžminės apklausos. Jis piktai nužvelgė prezidentą.

— Dar per anksti įvardyti įtariamuosius. Mes teberenkame įkalčius.

— Kaip žudikas pateko į Rozenbergo būstą?

— Niekas nežino. Suprantate, mes jo nematėme įeinant vidun. Matyt, buvo ten kurį laiką, slėpėsi kokioje nors sieninėje spintoje ar palėpėje. Antra vertus, mes buvome nepageidaujami. Rozenbergas nesutikdavo įsileisti mūsų į namus. Fergiusonas paprastai apžiūrėdavo patalpas kiekvieną popietę, kai teisėjas parvykdavo iš darbo. Dar per anksti ką nors sakyti, bet neaptikome jokių žudiko paliktų įkalčių. Jokių, išskyrus tris lavonus. Šiandien vakarop turėsime balistinės ekspertizės ir autopsijos duomenis.

— Kai tik turėsite, noriu juos pamatyti.

— Taip, pone prezidente.

— Be to, iki penktos šiandien popiet noriu trumpo sąrašo įtariamųjų. Aišku?

— Žinoma, pone prezidente.

— Ir norėčiau gauti raportą apie jūsų saugumo užtikrinimo priemones ir kur šis buvo pažeistas.

— Jūs manote, kad saugumas pažeistas?

— Turime du negyvus teisėjus, abu jie buvo saugomi FTB. Manau, Amerikos žmonės nusipelno žinoti, kas atsitiko, direktoriau. Taip, saugumas buvo pažeistas.

— Pranešti jums ar Amerikos žmonėms?

— Pranešite man.

— Ir tuomet jūs sušauksite spaudos konferenciją ir pranešite Amerikos žmonėms, tiesa?

— Jūs bijote kruopštaus tyrimo, direktoriau?

— Nė kiek. Rozenbergas ir Jensenas negyvi, nes atsisakė bendradarbiauti su mumis. Jie labai gerai žinojo apie pavojų, tačiau buvo nevalia jų trukdyti. Kiti septyni bendradarbiauja ir tebėra gyvi.

— Kol kas. Verčiau pasitikrinkime. Jie krinta it musės. — Prezidentas nusišypsojo Koului, kuris sukikeno ir mažne išsiviepė žiūrėdamas į Voilzą. Koulas nusprendė, kad metas prabilti.

— Direktoriau, ar jūs žinojote, kad Jensenas šlaistėsi po tokias vietas?

— Jis — suaugęs žmogus, paskirtas eiti pareigas iki gyvos galvos. Jeigu būtų nusprendęs šokti nuogas ant stalo, nebūtume pajėgę jo suturėti.

— Taip, sere, — mandagiai sutiko Koulas. — Bet jūs neatsakėte į mano klausimą.

Voilzas giliai atsiduso ir nusuko akis.

— Taip. Įtarėme, kad jis homoseksualus, ir žinojome, kad mėgsta lankytis kai kuriuose kino teatruose. Mes neturime nei galios, nei noro atskleisti tokią informaciją, pone Koulai.

— Noriu tų raportų iki vidudienio, — vėl prašneko prezidentas. Voilzas žvelgė į langą, klausėsi, bet nereagavo. Prezidentas pasisuko į CŽV direktorių Robertą Gminskį.

— Bobai, noriu tiesaus atsakymo.

Gminskis įsitempė ir susiraukė.

— Klausau, sere. Dėl ko?

— Noriu žinoti, ar tos žmogžudystės bent kaip susijusios su kokia nors Jungtinių Valstijų vyriausybės agentūra, operacija, grupuote ar dar kuo?

— Liaukitės! Nejau jūs rimtai, pone prezidente?! Tai nesąmonė. — Gminskis atrodė tartum sukrėstas, bet prezidentas, Koulas, netgi Voilzas žinojo, kad šiais laikais CŽV tarnyboje viskas įmanoma.

— Visiškai rimtai, Bobai.

— Aš irgi rimtai. Ir užtikrinu jus, kad mes neturėjome su tuo nieko bendra. Aš sukrėstas, kad jūs galėjote taip pagalvoti. Juokinga!

— Patikrinkite tai, Bobai. Aš noriu būti visiškai tikras. Rozenbergas netikėjo nacionaliniu saugumu. Įsigijo žvalgyboje galybę priešų. Tiesiog patikrinkite, gerai?

— Gerai, gerai.

— Ir šiandien iki penktos noriu raporto.

— Be abejo. Gerai, tačiau tai tik laiko gaišatis.

Flečeris Koulas pasuko prie gretimo stalo.

— Siūlau susitikti šiandien penktą popiet, ponai. Gerai?

Abu direktoriai linktelėjo ir atsistojo. Koulas tylomis palydėjo juos iki durų ir uždarė jas.

— Jūs iš tiesų gerai susitvarkėte, — pasakė jis prezidentui. — Voilzas supranta esąs pažeidžiamas. Aš uodžiu kraują. Užleisime ant to žmogaus spaudą.

— Rozenbergas negyvas, — pakartojo pats sau prezidentas. — Tiesiog negaliu patikėti.

— Turiu idėją televizijai. — Koulas vėl žingsniavo pirmyn ir atgal, buvo perėmęs vadžias į savo rankas. — Reikia iš viso to sąmyšio išgauti naudos. Privalote atrodyti pavargęs, lyg visą naktį nemiegojęs, dorodamasis su krize. Tiesa? Visa tauta stebės, lauks iš jūsų smulkmenų ir raminamų žodžių. Manau, jums derėtų vilkėti kuo nors šiltu ir veikiančiu padrąsinamai. Švarkas ir kaklaraištis 7-ą ryto galėtų atrodyti šiek tiek surepetuota. Reikėtų šio to laisvesnio.

Prezidentas įdėmiai klausėsi.

— Chalato?

— Ne visai. O jeigu megztinis ir dukslios kelnės? Nereikia kaklaraiščio. Balti marškiniai su sagutėmis apykaklės kampučiuose. Toksai lyg tėvuko įvaizdis...

— Jūs norite, kad šią krizės valandą kreipčiausi į tautą vilkėdamas megztiniu?

— Taip. Būtų gerai. Rudas megztinis ir balti marškiniai.

— Kad nežinau.

— Įvaizdis tinkamas. Klausykit, šefe, skaičiuojant nuo ateinančio mėnesio, rinkimai po metų. Per devyniasdešimt dienų tai mūsų pirma krizė, ir dargi kokia nuostabi. Žmonėms reikia pamatyti jus, vilkintį kaip nors kitaip, ypač septintą ryto. Turite atrodyti paprastas, kaip namie, tačiau viską valdantis. Tai bus verta penkių, gal net dešimties reitingų punktų. Patikėkite, šefe.

— Aš nemėgstu megztinių.

— Tik patikėkite manimi.

— Kad nežinau... 5

Darbe Šo atsibudo anksti, dar neprašvitus, šiek tiek pagiringa. Po penkiolikos mėnesių teisės fakultete jos protas nesutikdavo ilsėtis ilgiau nei šešias valandas. Ji dažnai atsikeldavo prieš aušrą, ir kaip tik todėl su Kalahanu gerai neišsimiegodavo. Seksas būdavo puikus, bet miegas neretai abiem virsdavo pagalvių ir antklodžių tampymu į save.

Darbe stebeilijo į lubas ir klausėsi jo, kartkartėmis suknarkiančio per škotiškojo sukeltą komą. Paklodės it virvės buvo apsivyniojusios jam apie kojas. Ji gulėjo neužsiklojusi, bet šalčio nejuto. Spalis Naujajame Orleane vis dar tvankus ir šiltas. Slogus oras kilo iš Dofinės gatvės apačioje per balkonėlį prie miegamojo ir pro atdaras stiklines duris smelkėsi vidun. Kartu nešėsi ir pirmą ryto šviesos srautą. Apsigobusi Tomo frotiniu chalatu, ji atsistojo tarpduryje. Tekėjo saulė, bet Dofinės gatvė tebebuvo tamsi. Aušros į Prancūzų kvartalą ateidavo nepastebimai. Burna jai džiūvo.

Nulipusi į virtuvę Darbe išsivirė tirštos cikorijos kavos iš Prancūzų turgaus. Mėlyni skaičiai ant mikrobangų krosnelės bylojo, jog dabar be dešimt šešios. Nesmarkiam gėrovui gyvenimas su Kalahanu prilygo nuolatinei kovai. Jos riba buvo trys taurės vyno. Neturėjo nei teisininko licencijos, nei darbo, tad negalėjo kasnakt prisigerti ir rytą ilgai miegoti. Be to, ji svėrė šimtą dvylika svarų ir buvo pasiryžusi daugiau nepriaugti. O jam ribų nebuvo.

Ji išgėrė tris stiklines atšaldyto vandens, tada prisipylė pilną aukštą puoduką cikorijos kavos. Kopdama laiptais įjungė šviesas ir vėl įsirangę lovon. Spustelėjo nuotolinio valdymo pultelį, ir staiga išvydo už rašomojo stalo sėdintį prezidentą. Šis atrodė keistokai — su rudu megztiniu, be kaklaraiščio. Ėjo speciali NBC žinių laida.

— Tomai! — Ji pliaukštelėjo jam per petį. Jokio judesio. — Tomai! Pabusk! — Darbe spustelėjo mygtuką, ir garsas pasidarė kurtinantis. Prezidentas linkėjo visiems labo ryto. — Tomai! — Ji palinko televizoriaus pusėn. Kalahanas nusispyrė paklodes ir atsisėdo, trindamasis akis bei stengdamasis sutelkti žvilgsnį. Ji padavė jam kavą.

Prezidentas turėjo tragiškų naujienų. Jo akys buvo pavargusios, atrodė liūdnas, tačiau sodrus baritonas tryško pasitikėjimu. Priešais save buvo pasidėjęs užrašus, bet jais nesinaudojo. Žvelgė tiesiai į kamerą ir pasakojo Amerikos žmonėms apie sukrečiančius praeitos nakties įvykius.

— Kas per velnias, — sumurmėjo Kalahanas. Pranešęs apie mirtis, prezidentas ėmė skaityti įmantrų Eibrahamo Rozenbergo nekrologą. Pavadino jį iškilia legenda. Įtampa buvo didžiulė, bet prezidento veidas šlovinant įžymią vieno iš nekenčiamiausių Amerikos žmonių karjerą, išliko ramus.

Kalahanas vėpsojo į televizorių. Darbe žiūrėjo išpūtusi akis.

— Kaip jaudinama, — pratarė ji. Sėdėjo sustingusi lovos gale. Prezidentas paaiškino, kad jį glaustai informavę FTB ir CŽV darbuotojai spėjo, jog žmogžudystės susijusios. Jis įsakęs nedelsiant pradėti kruopštų tyrimą, kaltieji bus patraukti atsakomybėn.

Kalahanas sėdomis išsitiesė ir užsidengė paklodėmis. Mirksėjo akimis ir pirštais braukė per suveltus plaukus.

— Rozenbergas? Nužudytas? — sumurmėjo jis, nuožmiai žvelgdamas į ekraną. Ūkai galvoje kaipmat išsisklaidė ir liko tik skausmas, bet jis to nejuto.

— Tik pasižiūrėk į megztinį, — tarė Darbe, gurkšnodama kavą ir stebeilydama į oranžinį, stipriai nugrimuotą veidą ir spindinčius, rūpestingai sušukuotus sidabrinius plaukus. Prezidentas buvo nuostabiai dailus raminamo balso vyras; tai jam padėjo daug pasiekti politikoje. Ant kaktos susimetė raukšlės ir dabar jis tapo dar liūdnesnis, nes kalbėjo apie artimą savo bičiulį, teisėją Gleną Jenseną.

— „Montrouzo“ kino teatre, vidurnaktį, — pakartojo Kalahanas.

— Kur jis yra? — paklausė ji. Kalahanas buvo baigęs teisės fakultetą Džordžtaune.

— Nesu tikras, bet, man regis, gėjų kvartale.

— Jis buvo gėjus?

— Esu girdėjęs tokių gandų. Tikriausiai. — Abu sėdėjo lovos gale, paklodėmis užsidengę kojas. Prezidentas paskelbė savaitę nacionalinio gedulo pusiau nuleistomis vėliavomis. Rytoj federalinės įstaigos bus uždarytos. Dėl laidotuvių kol kas ne visai susitarta. Dar kelias minutes jis kažką sapaliojo, toks pat giliai nuliūdęs, netgi sukrėstas, labai žmogiškas, bet vis dėlto prezidentas, kontroliuojąs padėtį. Baigė savąja patentuota tėvuko šypsena, keliančia visišką pasitikėjimą, dvelkiančia išmintimi ir veikiančia raminamai.

Ant Baltųjų rūmų vejos išdygo NBC reporteris ir užpildė trūkstamas spragas. Policija nieko nekomentuoja, bet, regis, kol kas dar neturi įtariamųjų ir nieko, už ko galėtų užsikabinti. Abu teisėjus saugojusi FTB taip pat nieko nekomentuoja. „Montrouzas“ iš tiesų homoseksualų lankoma vieta. Patvirtinta, kad abiem vyrams, ypač Rozenbergui, nemažai grasinta. Ir kol visa tai baigsis, įtariamųjų gali būti daug.

Kalahanas išjungė televizorių ir nuėjo prie stiklinių balkono durų, kur ankstyvo rytmečio oras darėsi vis tvankesnis.

— Jokių įtariamųjų, — sumurmėjo jis.

— Man ateina į galvą bent dvidešimt, — pasakė Darbe.

— Taip, bet kodėl du iškart? Dėl Rozenbergo dar galima suprasti, bet kodėl Jensenas? Kodėl ne Makdovelas ar Jantas, juk šie abu liberalesnių nei Jensenas pažiūrų? Nėra jokios logikos. — Kalahanas atsisėdo į pintinį krėslą prie durų ir susitaršė plaukus.

— Išvirsiu tau dar kavos, — pasisiūlė Darbe.

— Ne, ne. Aš jau atsibudęs.

— Kaip galva?

— Šviesi, jeigu tik gaučiau pamiegoti dar tris valandas. Manau, atšauksiu pratybas. Nesu nusiteikęs.

— Nuostabu.

— Velniai rautų, negaliu patikėti. Tas kvailys galės paskirti du naujus teisėjus. Tai reiškia, kad aštuoni iš devynių bus išrinkti respublikonų.

— Pirma, jie dar turės būti patvirtinti.

— Po dešimties metų mes nebepažinsime konstitucijos.

— Štai kodėl jie buvo nužudyti, Tomai. Kas nors ar kokia nors grupuotė nori kitokio Teismo, kuriame būtų absoliuti konservatorių dauguma. Rinkimai kitais metais. Rozenbergas yra, tiksliau, buvo devyniasdešimt vienerių. Meningui aštuoniasdešimt ketveri. Jantas ką tik perkopęs aštuoniasdešimt. Jie gali greitai numirti arba gyventi dar dešimt metų. Prezidentu, ko gero, būtų išrinktas demokratas. Kam rizikuoti? Nužudyti juos dabar, likus metams iki rinkimų? Visai logiška, jeigu kas nors buvo taip nusiteikęs.

— Betgi kodėl Jenseną?

— Kėlė nepatogumų ir, matyt, buvo lengvesnis taikinys.

— Taip, tačiau jis iš esmės buvo nuosaikusis, kartkartėmis turėdavo kairiųjų paskatų. Ir paskirtas respublikono.

— Nori „Kruvinosios Merės“?

— Gerai sugalvota. Minutėlę. Aš bandau mąstyti.

Darbe atsilošusi lovoje gurkšnojo kavą ir stebėjo iš balkono besismelkiančius saulės spindulius.

— Pagalvok, Tomai. Laikas gražiai parinktas. Ant nosies perrinkimas, nominacijos, politika, visi tie dalykai. Tik pagalvok apie smurtą ir radikalus, fanatikus, abortų priešininkus, gėjų niekintojus, arijus, fašistus, pagalvok apie visas tas grupuotes, gebančias žudyti, ir apie visus grasinimus Teismui, tad kokiai nors nežinomai, nepastebimai grupuotei labai tinkamas laikas juos užbildinti. Tai šlykštu, bet laikas ištaikytas puikiai.

— Ir kas gi toji grupuotė?

— Kas žino?

— Pogrindžio armija?

— Nepasakytum, kad jie nepastebimi. Teksase nužudė teisėją Fernandesą.

— Argi jie nenaudoja bombų?

— Taip, turi patirties naudoti plastikinius sprogmenis.

— Išbrauk juos.

— Kol kas aš nieko neišbraukiu. — Darbe atsistojo ir persirišo chalatą. — Eime, sutaisysim tau „Kruvinąją Merę“.

— Tik jeigu tu gersi su manimi.

— Tomai, tu dėstytojas. Panorėjęs, gali atšaukti savo pratybas. O aš studentė ir...

— Suprantu sąsajas.

— Aš daugiau negaliu praleidinėti pratybų.

— Sukirsiu tave iš konstitucinės teisės, jeigu nepraleisi pratybų ir negersi su manimi. Aš turiu Rozenbergo išvadų knygą. Skaitykime jas, gurkšnokime „Kruvinąją Merę“, po to vyną, paskui dar ką nors. Jau turiu noro.

— Devintą man federalinė procesinė teisė, ir aš negaliu jos praleisti.

— Aš paskambinsiu dekanui ir paprašysiu, kad atšauktų visas pratybas. Ar tuomet gersi su manimi?

— Ne. Eime, Tomai. — Jis nusekė paskui ją laiptais žemyn į virtuvę išgerti kavos ir alkoholio. 6

Neatitraukdamas ragelio nuo peties, Flečeris Koulas nuspaudė kitą telefono ant rašomojo stalo Ovaliajame kabinete mygtuką. Mirksėjo trijų jungiamų linijų lemputės. Jis pamažu žingsniavo priešais stalą ir klausėsi, tuo pat metu greitomis peržiūrinėdamas dviejų puslapių pranešimą, gautą iš Hortono Teisingumo departamente. Nekreipė dėmesio į prezidentą, pritūpusį priešais langus, gniaužiantį pirštinėtomis rankomis golfo lazdą, nuožmiai žvelgiantį pirma į geltoną kamuoliuką ir toliau per mėlyną kilimą į duobutę atstojantį varinį dubenėlį už dešimties pėdų. Koulas kažką suniurnėjo į ragelį. Jo žodžių prezidentas neišgirdo, nes kaip tik lengvai stuktelėjo kamuoliuką ir stebėjo šį tiksliai įriedant į dubenėlį, kur dzingtelėjo, savaime pasivertė, o paskui nusirito tris pėdas į šalį. Prezidentas vienomis kojinėmis pasislinko prie kito kamuoliuko ir papūtė į jį, šįkart oranžinį. Vėl taip pat stuktelėjo, ir kamuoliukas įriedėjo tiesiai į dubenėlį. Aštuntas iš eilės. Dvidešimt septyni iš trisdešimties.

— Skambino Ranjanas, — pasakė Koulas, padėjęs ragelį. — Jis sunerimęs. Norėtų šiandien popiet su jumis susitikti.

— Tegul užsiregistruoja.

— Pasakiau jam, kad prisistatytų čia rytoj dešimtą ryto. Pusę vienuolikos turite kabineto posėdį, o vienuoliktą susitinkate su Nacionalinio saugumo taryba.

Nepakeldamas galvos prezidentas sugniaužė lazdą ir ėmė tyrinėti kitą kamuoliuką.

— Aš negaliu laukti. Kaip viešosios nuomonės apklausos? — Jis rūpestingai užsimojo ir palydėjo akimis kamuoliuką.

— Ką tik šnekėjausi su Nelsonu. Vidurdienį jis paleido dvi. Kompiuteris šiuo metu apdoroja duomenis, bet Nelsonas mano, kad už mus bus maždaug penkiasdešimt du ar penkiasdešimt trys procentai.

Golfo žaidėjas greitomis žvilgtelėjo ir nusišypsojo, o paskui vėl sugrįžo prie žaidimo.

— Kiek buvo praeitą savaitę?

— Keturiasdešimt keturi. Tai tik dėl megztinio be kaklaraiščio. Visai kaip aš sakiau.

— Maniau, keturiasdešimt penki, — tarė prezidentas, stuktelėdamas geltonąjį kamuoliuką ir stebėdamas, kaip šis nepriekaištingai įrieda į duobutę.

— Jūs teisus. Keturiasdešimt penki.

— Aukščiausias rodiklis per...

— Vienuolika mėnesių. Nuo 402-ojo reiso praeitų metų lapkritį mes neviršydavome penkiasdešimties. Tai nuostabi krizė, šefe. Žmonės sukrėsti, tačiau daugelis džiaugiasi, kad Rozenbergo nebėra. Ir jūs — žmogus, padėsiantis įveikti sunkumus. Tiesiog nuostabu. — Koulas nuspaudė mirksintį mygtuką ir pakėlė ragelį. Neprataręs nė žodžio, vėl nutrenkė jį ant svirtelės. Pasitaisė kaklaraištį ir užsisagstę švarką. — Penkios trisdešimt, šefe. Voilzas ir Gminskis laukia.

Prezidentas pavarė kamuoliuką ir stebėjo, kaip tas rieda. Nukrypo colį į dešinę, ir jisai susiraukė.

— Tegul sau laukia. Devintą ryto kviečiame spaudos konferenciją. Pasiimsiu kartu Voilzą, bet neduosiu jam išsižioti. Priversiu stovėti greta manęs. Aš pateiksiu daugiau detalių ir atsakysiu į kelis klausimus. Žiniasklaida transliuos tai tiesiogiai, kaip manote?

— Žinoma. Gera mintis. Pasistengsiu padaryti ją įgyvendinamą.

Prezidentas nusimovė pirštines ir numetė jas į kampą.

— Įveskite juos. — Jis rūpestingai atrėmė į sieną lazdą ir apsiavė „Baily“ mokasinais. Kaip paprastai, nuo pusryčių jis jau šešis kartus persirengė, ir dabar vilkėjo škotiškos medžiagos dvieiliu kostiumu, ryšėjo raudoną su tamsiai mėlynais žirneliais kaklaraištį. Oficiali apranga. Striukė kabojo ant kabyklos prie durų. Jis atsisėdo prie rašomojo stalo ir susiraukė žiūrėdamas į kažkokius popierius. Linktelėjo Voilzui ir Gminskiui, bet neatsistojo ir neištiesė paspausti rankos. Šie atsisėdo kitoje stalo pusėje, Koulas kaip įprastai stovėjo lyg nekantraujantis šauti sargybinis. Prezidentas pasižnaibė viršunosę, tarsi dienos įtampa būtų įvariusi jam migreną.

— Buvo ilga diena, pone prezidente, — prašneko Bobas Gminskis, stengdamasis pralaužti ledus. Voilzas žvelgė į langus.

Koulas linktelėjo, ir prezidentas sutiko:

— Taip, Bobai. Labai ilga. Be to, šiandien vakare esu pakvietęs pietų grupelę etiopų, tad kalbėkime glaustai. Pradėkime nuo jūsų, Bobai. Kas juos nužudė?

— Nežinau, pone prezidente. Bet užtikrinu jus, kad mes neturėjome su tuo nieko bendra.

— Tikrai, Bobai? — prezidentas mažne meldė.

Gminskis virš stalo pakėlė dešinę ranką lyg prisiekdamas.

— Prisiekiu. Prisiekiu savo motinos kapu.

Koulas patenkintas linktelėjo, tartum patikėjęs ir tartum jo pritarimas reikštų viską.

Prezidentas rūsčiai pažvelgė į Voilzą, kurio apkūnią figūrą, užpildančią visą krėslą, vis dar dengė platus frenčius — toks uniforminės aprangos tipas. Direktorius pamažu kramtė gumą ir niekinamai šiepėsi prezidentui.

— Balistinė ekspertizė? Autopsija?

— Turiu, — pasakė Voilzas ir atsisegė portfelį.

— Tik papasakokite. Aš vėliau perskaitysiu.

— Revolverio būta mažo kalibro, veikiausiai 0.22. Šauta įrėmus į Rozenbergą ir jo slaugytoją, tą liudija nudegimai nuo parako. Dėl Fergiusono sunku pasakyti, bet šūviai paleisti ne iš toliau kaip dvylikos colių. Mes nematėme šaudant, suprantate? Po tris kulkas į kiekvieno galvą. Iš Rozenbergo dvi išimtos; dar viena rasta jo pagalvėje. Panašu, kad jis ir slaugytojas miegojo. Tokios pačios kulkos, tas pats ginklas, matyt, ir tas pats šaulys. Rengiami išsamūs autopsijos duomenys, bet netikėtumų neaptikta. Mirčių priežastys visai aiškios.

— Pirštų atspaudai?

— Jokių. Mes tebeieškome, tačiau darbas atliktas labai švariai. Atrodo, jis nepaliko nieko, tik kulkas ir kūnus.

— Kaip pateko į namą?

— Jokių regimų įsibrovimo ženklų. Apie ketvirtą, kai Rozenbergas parvažiavo, Fergiusonas viską įdėmiai patikrino. Po dviejų valandų įteikė raštišką raportą, kuriame nurodoma, kad apžiūrėjo du miegamuosius, vonios kambarį ir tris sienines drabužines viršuje, taip pat visus kambarius apačioje ir, žinoma, nieko neaptiko. Raporte rašoma, kad patikrino visus langus ir duris. Laikydamiesi Rozenbergo nurodymų, mūsų agentai buvo lauke, ir, pasak jų, Fergiusono ketvirtosios valandos apžiūra truko nuo trijų iki keturių minučių. Įtariu, žudikas pasislėpęs jau laukė, kai teisėjas grįžo ir Fergiusonas viską apžiūrinėjo.

— Kodėl taip įtariate? — mygo Koulas.

Paraudusiomis akimis Voilzas stebėjo prezidentą ir nepaisė jo pakaliko.

— Tas žmogus neabejotinai labai talentingas. Nužudė Aukščiausiojo Teismo narį — galbūt du — ir faktiškai nepaliko jokio pėdsako. Profesionalus žudikas, spėčiau. Patekti į namą jam nebuvo sunku. Išvengti paviršutiniškos Fergiusono apžiūros taip pat. Veikiausiai jis labai kantrus. Nerizikuotų brautis į namą, kai viduje žmonės, o aplinkui farai. Manau, jis įsibrovė kažkuriuo metu po vidudienio ir paprasčiausiai laukė, veikiausiai viršutinio aukšto sieninėje drabužinėje ar palėpėje. Ant grindų po įtraukiamais laiptais mes aptikome du gabalėlius palėpės šilumos izoliacijos; tai leidžia manyti, kad laiptais neseniai naudotasi.

— Iš tiesų visai nesvarbu, kur jisai slėpėsi, — tarė prezidentas. — Vis tiek nebuvo aptiktas.

— Teisybė. Mums nebuvo leidžiama apžiūrinėti namo, suprantate?

— Suprantu, kad Rozenbergas negyvas. Ką pasakysite apie Jenseną?

— Jis irgi negyvas. Nulaužtas sprandas, pasmaugtas geltona nailonine virve, kokią galima rasti bet kurioje ūkinių prekių parduotuvėje. Tyrę medikai abejoja, kad Jensenas žuvo dėl nulaužto sprando. Jie pagrįstai įsitikinę, kad tai padaryta virve. Jokių pirštų atspaudų. Jokių liudininkų. Ši vieta ne iš tokių, kur liudininkai puola duoti parodymus, tad ir nesitikiu jų rasti. Mirties laikas — apie dvylika trisdešimt nakties. Žmogžudystes skyrė dvi valandos.

Prezidentas užsirašinėjo.

— Kada Jensenas paliko savo butą?

— Nežinau. Prisimenate, mums buvo pasakyta stebėti automobilių aikštelę. Apie šeštą vakaro parsekėme jį iki namų, paskui septynias valandas stebėjome pastatą, iki sužinojome, kad buvo pasmaugtas kažkokioje gėjų landynėje. Aišku, mes laikėmės jo reikalavimų. Jis slapčia išsmuko iš daugiabučio vieno draugo automobiliu, kurį radome už dviejų kvartalų nuo tos landynės.

Kietai suspaustomis už nugaros rankomis Koulas žingtelėjo porą žingsnių į priekį.

— Direktoriau, jūs manote, kad abu darbus atliko tas pats samdomas žudikas?

— Velniai žino. Kūnai tebešilti. Duokite mums laiko. Kol kas teturime mažai vertingų įkalčių. Nėra liudininkų, nepalikta pirštų atspaudų, nepadaryta šiurkščių klaidų, tad šiek tiek užtruks, kol mes viską sudėliosime į vietas. Gal ir tas pats žmogus, aš nežinau. Dar per anksti pasakyti.

— Tikriausiai jūs turite vidinę nuojautą, — įsiterpė prezidentas.

Voilzas patylėjo ir žvilgtelėjo į langus.

— Galėtų būti tas pats žmogus, tačiau tada jis turėtų būti supermenas. Gal du ar trys, bet vis tiek jiems turėjo kas nors padėti. Kažkas suteikė jiems nemažai informacijos.

— Pavyzdžiui, kokios?

— Pavyzdžiui, kaip dažnai Jensenas vaikšto į kiną, kur jisai sėdi, kuriuo laiku tenai nukanka, ar vyksta vienas, ar susitinka su kokiu nors draugu. Aišku, tokios informacijos mes neturėjome. Štai Rozenbergas. Kas nors turėjo žinoti, kad jo namuke nėra apsaugos sistemos, kad mūsų vaikinai sergsti lauke, kad Fergiusonas atvykdavo dešimtą ir pasišalindavo šeštą bei turėdavo budėti užpakaliniame kieme, kad...

— Jūs visa tai žinojote, — pertraukė prezidentas.

— Taip, žinojome. Bet patikinu jus, niekam to nepasakojome.

Prezidentas greitai lyg sąmokslininkas žvilgtelėjo į Koulą, kuris giliai susimąstęs kasėsi smakrą.

Voilzas pasimuistė krėsle savo gan plačiu užpakaliu ir nusišypsojo Gminskiui, lyg tardamas: „Neprieštaraukime jiems“.

— Jūs įtariate sąmokslą, — supratingai pasakė Koulas, stipriai suraukdamas antakius.

— Aš nė velnio neįtariu. Tik pareiškiu jums, pone Koulai, ir jums, pone prezidente, kad iš tikrųjų daug žmonių susimokė juos nužudyti. Žudikų galėjo būti vienas ar du, bet jie turėjo daug pagalbininkų. Nužudyta pernelyg greitai, švariai ir viskas gerai organizuota.

Koulas atrodė patenkintas. Stovėdamas išsitiesė ir vėl susinėrė rankas už nugaros.

— Tad kas gi tie sąmokslininkai? — paklausė prezidentas. — Kas jūsų įtariamieji?

Voilzas giliai atsiduso ir tartum patogiau įsitaisė krėsle. Užsegė portfelį ir pasidėjo šį prie kojų.

— Šiuo metu neturime tikro įtariamojo, tik kelias tikėtinas galimybes. Ir šitai privalu laikyti paslaptyje.

Koulas prišoko žingsnį arčiau.

— Be abejo, tai konfidencialu, — puolė jis. — Juk esate Ovaliajame kabinete.

— Ir daug sykių esu čia lankęsis anksčiau. Iš tiesų lankiausi čia, kai jūs dar lakstėte su nešvariais vystyklais, pone Koulai. Informacija randa kelią nutekėti.

— Man regis, nutekėdavo ir iš jūsų paties, — įgėlė Koulas.

Prezidentas kilstelėjo ranką.

— Tai konfidencialu, Dentonai. Duodu žodį.

Koulas pasitraukė žingsnį atgal.

Voilzas nenuleido akių nuo prezidento.

— Kaip žinote, Teismo sesija pradėta pirmadienį, kai maniakai buvo mieste jau keletą dienų. Praeitas dvi savaites mes stebėjome įvairius judėjimus. Žinome, kad bent vienuolika Pogrindžio armijos narių savaitę laikėsi K. A. regione. Porą šiandien apklausėme ir paleidome. Žinome, kad ši grupuotė turi noro ir galimybių. Kol kas tai tvirčiausia mūsų prielaida. Bet rytoj ji gali pasikeisti.

Koului tai nepadarė įspūdžio. Pogrindžio armija buvo visuose sąrašuose.

— Esu girdėjęs apie juos, — kvailai pasakė prezidentas.

— O taip. Jie darosi gana populiarūs. Mes manome, kad jie nužudė teisėją Teksase. Tačiau negalime to įrodyti. Jie labai įgudę naudoti sprogmenis. Įtariame juos susprogdinus visoje šalyje bent šimtą abortų klinikų, Amerikos pilietinių laisvių sąjungos būstinių, pornografinio kino teatrų, gėjų klubų. Jie kaip tik tokie žmonės, kurie galėtų nekęsti Rozenbergo ir Jenseno.

— Kiti įtariamieji? — paklausė Koulas.

— Esama arijų grupuotės, vadinamos Baltųjų pasipriešinimu. Ją mes stebime jau dvejus metus. Ji veikia iš Aidaho ir Oregono. Praeitą savaitę jų vadas pasakė kalbą Vakarų Virdžinijoje, jis jau kelias dienas šiame regione. Pirmadienį pastebėtas demonstracijoje priešais Aukščiausiąjį Teismą. Ryt pamėginsime su juo pasikalbėti.

— Bet ar šie žmonės profesionalūs žudikai? — paklausė Koulas.

— Suprantate, jie nesireklamuoja. Abejoju, ar kurios nors grupuotės nariai patys žudė. Jie tik nusamdo žudikus ir atlieka visą parengiamąjį darbą.

— Tad kas gi tie samdomieji žudikai? — paklausė prezidentas.

— Atvirai sakant, mes to galbūt niekad nesužinosime.

Prezidentas atsistojo ir pramankštino kojas. Dar viena sunki diena valdžioje. Jis nusišypsojo per rašomąjį stalą Voilzui:

— Nelengvas uždavinys. — Tėvuko balsas, kupinas šilumos ir supratingumo. — Nepavydžiu jums. Jeigu įmanoma, pageidaučiau visą savaitę, kasdien iki 5-os valandos popiet, gauti dviejų puslapių dvigubo intervalo mašinėle spausdintus raportus apie tyrimo eigą. Jeigu įvyks kas nors netikėta, tikiuosi, paskambinsite man nedelsdamas.

Voilzas linktelėjo, tačiau nieko neatsakė.

— Iš ryto devintą rengiu spaudos konferenciją. Norėčiau, kad jūs dalyvautumėte.

Voilzas vėl linktelėjo, tačiau ir toliau tylėjo. Slinko sekundės, bet nė vienas neprašneko. Voilzas triukšmingai atsistojo ir apsijuosę dirželiu frenčių.

— Ką gi, mes eisime. Jūsų laukia etiopai ir visa kita. — Jis padavė balistinės ekspertizės ir autopsijos raportus Koului, žinodamas, kad prezidentas jų niekad neskaitys.

— Ačiū, kad atėjote, ponai, — šiltai padėkojo prezidentas. Koulas uždarė paskui juos duris, o prezidentas sugriebė golfo lazdą. — Aš nepietauju su etiopais, — pasakė jis, įbedęs akis į kilimą ir geltoną kamuoliuką.

— Žinau. Aš jau išsiunčiau jūsų atsiprašymą. Tai didelės krizės metas, pone prezidente, ir iš jūsų laukiama, kad būtumėte čia, šiame kabinete, supamas savo patarėjų įtemptai dirbtumėte.

Prezidentas stuktelėjo lazda, o kamuoliukas nuriedėjo tiksliai į duobutę.

— Noriu pasikalbėti su Hortonu. Tos nominacijos turi būti nepriekaištingos.

— Jis jau atsiuntė trumpą dešimties žmonių sąrašą. Atrodo gana neblogai.

— Man reikia baltųjų konservatorių, nusistačiusių prieš abortus, pornografiją, gėjus, ginklų kontrolę, rasines kvotas ir visą panašų mėšlą. — Jis nepataikė į duobutę ir nusispyrė mokasinus. — Reikia teisėjų, kurie nekenčia kvaišalų bei nusikaltėlių ir karštai pasisako už mirties bausmę. Suprantate?

Koulas, įsitvėręs telefoną, spaudinėjo mygtukus ir linksėjo savo bosui. Jis atrinksiąs kandidatus, o tada įtikinsiąs prezidentą.

K. O. Lujisas sėdėjo ant užpakalinės sėdynės greta direktoriaus tyliame limuzine, kai tas palikęs Baltuosius rūmus šliaužė piko valandos transporto srautu. Voilzas neturėjo ką pasakyti. Iki šiol, kol kalbos apie tragediją dar buvo karštos, spauda buvo negailestinga. Suopiai suko ratus aplinkui. Bent trys Kongreso pakomitečiai jau paskelbė išvadas ir mirčių tyrimus. O kūnai tebebuvo šilti. Politikai svaigo ir varžėsi dėl visuomenės dėmesio. Vienas įžeidžiamas pareiškimas pakurstydavo kitą. Senatorius Larkinas iš Ohajo nekentė Voilzo, o Voilzas nekentė senatoriaus Larkino, kuris prieš tris valandas sušaukė spaudos konferenciją ir paskelbė, kad jo pakomitetis tuojau pat pradės tyrimą, kaip FTB saugojo tuos du žuvusius teisėjus. Bet Larkinas turėjo gana jauną draugužę, o FTB turėjo kompromituojančių fotografijų, tad Voilzas neabejojo, kad tyrimą bus galima suvėlinti.

— Kaip prezidentas? — pagaliau paklausė Lujisas.

— Katras?

— Ne Koulas. Tas kitas.

— Nuostabus. Tiesiog nuostabus. Tačiau baisiai draskėsi dėl Rozenbergo.

— Kurgi ne.

Tylomis juodu važiavo Huverio14 pastato link. Naktis bus ilga.

— Turime naują įtariamąjį, — galiausiai pareiškė Lujisas.

— Pasakokit.

— Tokį Nelsoną Mansį.

Voilzas papurtė galvą.

— Nesu apie jį girdėjęs.

— Ir aš ne. Tai ilga istorija.

— Klokit sutrumpintą versiją.

— Mansis — labai turtingas pramonininkas iš Floridos. Prieš šešiolika metų jo dukterėčia buvo išžaginta ir nužudyta vieno juodaodžio amerikiečio, vardu Bakas Taironas. Mergaitė buvo dvylikos. Išžaginta ir nužudyta labai žvėriškai. Detales praleisiu. Mansis neturi vaikų, tad savo dukterėčią dievino. Taironas teistas Orlande ir nubaustas mirtimi. Jį ypač saugojo, nes buvo kelis kartus grasinta. Kažkokie žydai, vienos stambios Niujorko firmos advokatai, teikė visokiausias apeliacijas, ir 1984-aisiais byla pateko į Aukščiausiąjį Teismą. Atspėjote: Rozenbergas įsimylėjo Taironą ir ištraukė tą juokingą Penktosios pataisos argumentą — teisiamojo parodymus prieš save patį, o tai praėjus savaitei po arešto leido eliminuoti iš bylos panko prisipažinimą. Aštuonių puslapių prisipažinimą, kurį jis, Taironas, parašė pats. Nėra prisipažinimo, nėra bylos. Penkiais balsais prieš keturis Rozenbergas sukurpė įmantrią išvadą, panaikinančią apkaltinamąjį nuosprendį. Itin prieštaringa nutartis. Taironą paleido laisvėn. Vėliau, po dvejų metų, jis dingo ir nuo to laiko niekas daugiau jo nematė. Sklido gandai, jog Mansis sumokėjo, kad Taironas būtų iškastruotas, sukapotas į gabalus ir sušertas rykliams. Tačiau Floridos pareigūnai teigė, kad tai tik gandai. Paskui, 1989-aisiais, prie savo buto Manhatane tariamo gatvės banditėlio buvo nušautas pagrindinis Tairono bylos advokatas Kaplanas. Koks sutapimas.

— Kas jums suteikė informaciją?

— Prieš dvi valandas paskambino iš Floridos. Jie įsitikinę, kad Mansis sumokėjo krūvą pinigų, jog būtų pašalinti abu, Taironas ir jo advokatas. Tik jie nepajėgūs to įrodyti. Jie ten turi besispyriojantį slaptą informatorių, kuris sakosi pažįstąs Mansį ir teikia šiek tiek žinių. Anot jo, Mansis daug metų kalbėjo pašalinsiąs Rozenbergą. Jiems atrodo, kad po dukterėčios mirties jis mažumėlę kuoktelėjo.

— Kiek jis turi pinigų?

— Užtektinai. Milijonus. Niekas tikrai nežino. Esąs labai uždaras. Floridoje įsitikinę, kad jis gebėtų tai padaryti.

— Patikrinkime. Skamba įdomiai.

— Imsiuos to dar šiąnakt. Jums tikrai šiai bylai reikia trijų šimtų agentų?

Voilzas užsirūkė cigarą ir pravėrė savo pusės langą.

— Aha, galbūt keturių šimtų. Turime perkrimsti tą riešutą, kol spauda nesuėdė mūsų gyvų.

— Nebus lengva. Išskyrus kulkas ir virvę, tie vaikinai nieko nepaliko.

Voilzas išpūtė pro langą dūmus.

— Žinau. Pernelyg švaru. 7

Pirmininkas palaisvintu kaklaraiščiu ir iškamuotu veidu sėdėjo palinkęs prie savo rašomojo stalo. Kabinete pašaliais sėdėjo ir pusbalsiu kalbėjosi trejetas jo kolegų ir pustuzinis stažuotojų. Sukrėtimas ir nuovargis buvo akivaizdūs. Džeisonas Klainas, vyresnysis Rozenbergo stažuotojas, atrodė ypač stipriai sukrėstas. Sėdėjo ant sofutės ir abejingai žvelgė į grindis, kol teisėjas Arčibaldas Meningas, dabar vyriausias amžiumi, kalbėjo apie protokolą ir laidotuves. Jenseno motina pageidavo nedidelių, privačių episkopalinių apeigų penktadienį Providense. Rozenbergo sūnus, teisininkas, įteikė Ranjanui sąrašą instrukcijų, kurias teisėjas parengė po savo antro insulto. Jis pageidavo po civilinės ceremonijos būti kremuotas, o pelenus reikėjo išbarstyti viršum sijų genties indėnų rezervato Pietų Dakotoje. Nors Rozenbergas buvo žydas, jis atsižadėjo religijos ir skelbėsi esąs agnostikas. Troško būti palaidotas su indėnais. Ranjanas laikė tai tinkama, nors garsiai nepasakė. Laukiamajame šeši FTB agentai gurkšnojo kavą ir nervingai šnabždėjosi. Dieną sulaukta dar daugiau grasinimų, keli atėjo po prezidento kreipimosi anksti rytą. Dabar buvo tamsu, beveik metas parlydėti likusius teisėjus namo. Kiekvienam buvo priskirta po keturis agentus.

Teisėjas Endrius Makdovėlas, sulaukęs šešiasdešimt vienerių, tad šiuo metu jauniausias iš Aukščiausiojo Teismo narių, stovėjo prie lango, rūkė pypkę ir stebėjo transporto eismą. Jensenas Teisme turėjęs draugą, tai buvo Makdovelas. Flečeris Koulas buvo informavęs Ranjaną, kad prezidentas ne tik pageidautų dalyvauti Jenseno laidotuvių pamaldose, bet ir pasakyti gedulingą kalbą. Niekas vidiniame kabinete nenorėjo, kad prezidentas kalbėtų. Pirmininkas buvo paprašęs Makdovelą pasiruošti tarti keletą žodžių. Nedrąsus žmogus, vengiantis iškilmingų kalbų, Makdovelas sukiojo varlikę ir mėgino įsivaizduoti savo draugą balkone su virve apie kaklą. Pernelyg siaubinga apie tai mąstyti. Aukščiausiojo Teismo teisėjas, vienas iš garbingosios brolijos devyneto, pasislėpė tokioje vietoje žiūrėti tokių filmų ir taip šlykščiai buvo demaskuotas. Koks tragiškas nepatogumas. Jis pagalvojo apie save, stovintį prieš minią bažnyčioje, žvelgiantį į Jenseno motiną bei šeimą ir suvokiantį, kad visų mintys sutelktos į „Montrouzo“ kino teatrą. Pašnabždom jie vienas kitą klausinės: „Ar žinojote, kad jis buvo gėjus?“ Makdovelas, pavyzdžiui, to nežinojo, netgi neįtarė ir nenorėjo ką nors sakyti per laidotuves.

Benui Turovui, šešiasdešimt aštuonerių teisėjui, ne tiek rūpėjo palaidoti mirusiuosius, kiek sučiupti žudikus. Praeityje jis buvo Minesotos federalinis prokuroras ir savo prielaidose suklasifikavo įtariamuosius į dvi grupes: į veikiančius iš neapykantos bei keršto ir į siekiančius daryti įtaką būsimiems sprendimams. Jis jau nurodė savo stažuotojams pradėti tyrimą.

Turovas žingsniavo po kabinetą.

— Turime dvidešimt septynis stažuotojus ir septynis teisėjus, — pasakė jis visiems susirinkusiesiems. — Aišku, kad per ateinančias porą savaičių negalėsime daug ko nuveikti, ir visi sprendimai, dėl kurių balsai pasiskirstys bemaž po lygiai, turės palaukti, kol mūsų bus daugiau. Tai gali užtrukti kelis mėnesius. Siūlau mūsų stažuotojams imtis darbo ir bandyti išaiškinti žmogžudystes.

— Mes ne policija, — kantriai priminė Meningas.

— Ar negalime palaukti bent kol baigsis laidotuvės ir tada pradėti vaidinti Diką Treisį15? — metė Makdovelas, neatsigręždamas nuo lango.

Kaip visados, Turovas nekreipė į juos dėmesio.

— Tyrimams vadovausiu aš. Paskolinkite man dviem savaitėms savo žmones ir, manau, galėsime sudaryti trumpą rimtų įtariamųjų sąrašą.

— FTB geba dirbti, Benai, — tarė šefas. — Jie neprašė mūsų pagalbos.

— Nenorėčiau kalbėti apie FTB, — atrėmė Turovas. — Mes galime čia dvi savaites murksoti oficialiai gedėdami arba imtis darbo ir surasti tuos šunsnukius.

— Kodėl jūs toks įsitikinęs, kad pajėgsite tai išaiškinti? — paklausė Meningas.

— Nesu įsitikinęs, kad pajėgsiu, bet, manau, verta pabandyti. Mūsų kolegos nužudyti ne be priežasties, o toji priežastis tiesiogiai susijusi su kokia nors byla ar ginčijama problema, dėl kurios jau nuspręsta, arba kuri dar tik turės patekti į šį Teismą. Jeigu tai atpildas, tuomet mūsų uždavinys bemaž neįmanomas. Po šimts, visi dėl vienos ar kitos priežasties mūsų nekenčia. Bet jeigu tai ne kerštas ar neapykanta, tuomet galbūt kas nors norėjo, kad priimdamas būsimą sprendimą Teismas būtų kitokios sudėties. Štai kas intriguoja. Kas norėtų nužudyti Eibą ir Gleną dėl to, kaip jie galėtų balsuoti kokioje nors byloje šiais metais, kitais metais ar po penkerių metų? Noriu, kad stažuotojai iškeltų iš archyvo kiekvieną vienuolikoje žemesniųjų instancijų netrukus nagrinėsimą bylą.

Teisėjas Makdovelas papurtė galvą.

— Liaukis, Benai. Juk ten per penkis tūkstančius bylų, ir tik nedidelė jų dalis galiausiai pateks čia. Tai tas pat, kaip vaikytis vėją laukuose.

Meningui irgi tai nepadarė įspūdžio.

— Klausykit, vyručiai. Dirbau su Eibu Rozenbergu trisdešimt vienerius metus ir dažnai mąsčiau, kad pats jį nušausiu. Bet aš mylėjau jį kaip brolį. Jo liberalios pažiūros buvo priimtinos septintame ir aštuntame dešimtmetyje, bet paseno devintajame, o dabar, dešimtajame, tapo nekenčiamos. Jį kaltino viskuo, kas šioje šalyje bloga. Manau, jis buvo nužudytas vienos iš tų ekstremistinių, neapykantos prisitvenkusių dešiniojo sparno grupuočių, ir galime tyrinėti bylas be galo be krašto, bet vis tiek nieko nesurasime. Čia paprastų paprasčiausias kerštas, Benai.

— O Glenas? — paklausė Turovas.

— Matyt, mūsų draugas turėjo keistų polinkių. Veikiausiai dėl pasklidusių gandų jis tapo lengvu tokių grupuočių taikiniu. Jos nekenčia homoseksualų, Benai.

Šis tebežingsniavo vis neįsiklausydamas.

— Jos nekenčia mūsų visų, ir jeigu nužudė iš neapykantos, farai pagaus kaltininkus. Galbūt. O kas, jeigu nužudė norėdami manipuliuoti mūsų Teismu? Kas, jeigu kuri nors grupuotė pasinaudojo šiuo neramumų ir smurto momentu, kad pašalintų du iš mūsų ir šitaip pertvarkytų Teismą? Manau, visai įmanoma.

Šefas atsikrenkštė.

— O aš manau, kad nieko nedarysime, kol jie nebus palaidoti ar išbarstyti jų pelenai. Aš nesakau ne, Benai, tik palūkėkime kelias dienas. Tegul nusėda dulkės. Mes visi tokie sukrėsti.

Turovas atsiprašė ir paliko kabinetą. Asmens sargybiniai nusekė koridoriumi paskui jį.

Teisėjas Meningas pasiremdamas lazda atsistojo ir kreipėsi į pirmininką:

— Aš nevyksiu į Providensą. Nemėgstu skraidyti, be to, man nepatinka ir laidotuvės. Netrukus ir manęs paties jos laukia, taigi nėra smagu, kai tai primenama. Nusiųsiu šeimai užuojautą. Kai juos pamatysite, atsiprašykite mano vardu. Esu labai senas. — Jis išėjo kartu su savo sekretoriumi.

— Manau, teisėjas Turovas iš dalies teisus, — pasakė Džeisonas Klainas. — Mums reikia peržvelgti nagrinėsimas bylas ir tas, kurios veikiausiai pasieks mus iš žemesniųjų instancijų. Sunku tikėtis sėkmės, bet galbūt už ko nors užsikabinsime.

— Sutinku, — tarė šefas. — Tiesiog dar šiek tiek per anksti, ar jums taip neatrodo?

— Taip, bet aš vis tiek norėčiau pradėti.

— Ne. Palaukite iki pirmadienio, aš priskirsiu jus Turovui.

Klainas gūžtelėjo pečiais ir atsiprašęs išėjo. Du stažuotojai nusekė iš paskos į Rozenbergo kabinetą, kur visi susėdo patamsyje ir ėmė gurkšnoti likusį Eibo brendį.

Užgrioztoje juridinės bibliotekos penkto aukšto studijų kabinoje, tarp lentynų su storomis, retai naudojamomis teisės knygomis, Darbe Šo peržiūrinėjo spausdintą Aukščiausiojo Teismo bylų registrą. Jau dusyk jį perskaitė ir, nors ten buvo daugybė ginčijamų klausimų, neaptiko nieko, kas ją domintų. Dumondas kėlė riaušes. Čia taip pat buvo vaikų pornografijos byla iš Niudžersio, gėjų byla iš Kentukio, tuzinas apeliacijų dėl mirties bausmės, tuzinas įvairių bylų dėl pilietinių teisių ir įprastas rinkinys bylų dėl mokesčių, miestų rajonavimo, indėnų, taip pat antimonopolinių bylų. Kompiuterio ekrane perskaičiusi, ji atsispausdino ir dusyk peržiūrėjo kiekvienos santraukas. Sudarė trumpą galimų įtariamųjų sąrašą, bet šie būtų aiškūs kiekvienam. Dabar sąrašas gulėjo šiukšlių krepšyje.

Kalahanas neabejojo, kad tai arijų, fašistų arba kukluksklano, o gal kokių nors lengvai identifikuojamų vietinių teroristų sambūrio ar kokios nors ekstremistinės linčininkų gaujos darbas. Jam atrodė, kad tai turėję būti dešinieji reakcionieriai. Darbe nebuvo tokia tikra. Nepakančios grupuotės pernelyg krenta į akis. Jos pernelyg grasino, svaidė pernelyg daug akmenų, rengė pernelyg daug paradų, sakė pernelyg daug kalbų. Joms reikėjo Rozenbergo gyvo, nes jis buvo toks žavus jų neapykantos taikinys. Rozenbergas padėdavo jiems išlikti pastebimiems. Jos nuomone, čia veikė kažkas gerokai pavojingesnis.

Viename Kanalo gatvės bare sėdėjo Kalahanas, dabar jau girtas, ir laukė Darbės, nors ji nepažadėjo ateiti. Per priešpiečius buvo pas jį užbėgusi į namus, aptiko sėdintį viršuje, balkone, apsinešusį ir skaitantį savąją Rozenbergo išvadų knygą. Buvo nusprendęs savaitei atšaukti konstitucinės teisės pratybas; pasakė, kad nebepajėgtų dėstyti, kai jo didvyris negyvas. Ji paliepė jam išsiblaivyti ir išėjo.

Kelios minutės po dešimtos Darbe įžengė į kompiuterių salę ketvirtame bibliotekos aukšte ir atsisėdo priešais monitorių. Salė buvo tuščia. Ji ėmė spaudinėti klaviatūrą, surado, ką reikėjo, ir netrukus spausdintuvas jau metė puslapį po puslapio svarstysimų apeliacijų vienuolikoje šalies federalinių teismų. Po valandos spausdintuvas sustojo, ir dabar ji turėjo šešių colių storio vienuolikos bylų registrų santraukas. Ji parsinešė visą pluoštą popierių į savąją studijų kabiną ir padėjo į vidurį užgriozto stalo. Buvo po vienuolikos, ir penktame aukšte niekas nebeplušo prie knygų. Pro siaurą langą vėrėsi nykus automobilių aikštelės ir medžių vaizdas.

Darbe vėl nusispyrė batelius ir apžiūrėjo raudoną kojų nagų laką. Gurkšnodama šiltą „Fresca“ kavą, abejingai spoksojo į automobilių aikštelę. Padaryti pirmą prielaidą buvo lengva — žmogžudystes įvykdė ta pati grupuotė dėl tų pačių priežasčių. Antraip paieškos būtų beviltiškos. Antroji prielaida kėlė sunkumų — nusikaltimo motyvas ne kerštas ar neapykanta, o veikiau manipuliacija. Į Aukščiausiąjį Teismą keliauja kokia nors byla ar ginčijama problema, ir kažkas nori kitokių teisėjų. Trečioji prielaida buvo šiek tiek lengvesnė — toji byla ar ginčijama problema susijusi su dideliais pinigais.

Atsakymo nepavyks surasti prieš ją gulinčiuose popieriuose. Sklaidė juos iki vidurnakčio ir išėjo tik bibliotekai baigiant darbą. 8

Ketvirtadienio vidudienį vienas sekretorius į tvankią konferencijų salę penktame Huverio pastato aukšte atnešė iš kulinarijos parduotuvės didelį sumuštinių ir svogūnų ringių maišą, išmargintą riebalų dėmėmis. Kvadratinės salės viduryje apie raudonmedžio stalą, supamą po dvidešimt kėdžių iš kiekvienos pusės, sėdėjo svarbiausieji visoje šalyje FTB darbuotojai, palaisvintais kaklaraiščiais, paraitotomis rankovėmis. Apie pigų valdišką sietyną penkios pėdos viršum stalo tvyrojo skystas melsvų dūmų ūkelis.

Kalbėjo direktorius Voilzas. Pavargęs ir piktas, jis traukė jau ketvirtą šį rytą cigarą ir pamažu vaikštinėjo priešais ekraną savajame stalo gale. Pusė vyrų klausėsi. Kiti, išsitraukę iš krūvos stalo viduryje, skaitė autopsijų protokolus, laboratorijos duomenis apie nailoninę virvę, ataskaitas apie Nelsoną Mansį ir keletą kitų greitomis patyrinėtų dalykų. Ataskaitos buvo gana paviršutiniškos.

Visko atidžiai klausėsi ir dokumentus įdėmiai skaitė specialusis agentas Erikas Istas — puikus tyrėjas, šį darbą tedirbantis vos dešimt metų. Prieš šešias valandas Voilzas tyrimui vesti pasirinko jį. Likusi komanda buvo suburta iš ryto, ir dabar vyko organizacinis posėdis.

Istas klausėsi ir girdėjo tai, ką jau žinojo. Tyrimui prireiksią savaičių, galbūt mėnesių. Nepaisant devynių kulkų, virvės ir plieninio strypo, panaudoto turniketui užveržti, daugiau įkalčių nebuvo. Kaimynai Džordžtaune nieko nematė; jokių įtartinesnių tipų „Montrouze“ nerasta. Jokių pirštų atspaudų. Jokių plaušelių. Nieko. Reikia stebėtino talento taip švariai nužudyti ir daug pinigų tokiam talentui nusamdyti. Voilzas nelabai tikėjo, kad pavyks surasti darbo vykdytojus. Privalu visą dėmesį sutelkti į užsakovus.

Voilzas kalbėjo pukšėdamas dūmus.

— Ant stalo guli pranešimas apie tokį Nelsoną Mansį, milijonierių iš Džeksonvilio Floridoje, kuris neva grasinęs Rozenbergui. Floridos valdžios įsitikinimu, Mansis sumokėjo krūvą pinigų, kad būtų nužudytas žagintojas ir jo advokatas. Du mūsų žmonės šįryt šnekėjosi su Mansio advokatu ir buvo sutikti labai priešiškai. Pasak ano, Mansis išvykęs iš šalies. Žinoma, advokatas nenutuokia, kada jisai sugrįš. Pavedžiau dvidešimčiai žmonių juo pasidomėti. — Voilzas vėl prisidegė cigarą ir pažvelgė į popieriaus lapą ant stalo. — Ketvirtas numeris — grupuotė, pasivadinusi Baltųjų pasipriešinimu, nedidelė pusamžių komandosų grupelė, kurią jau apie trejus metus stebime. Jums išdalyta atmintinė. Tiesą sakant, vargu ar tuos galima įtarti, nes jie veikiau mėtytų padegamąsias bombas ir degintų kryžius. Ne itin subtilūs. Rimtai abejoju, ar jie gebėjo nusamdyti tokius miklius galvažudžius. Bet vis tiek dvidešimčiai žmonių liepiau juos sekti.

Istas išsivyniojo storą sumuštinį, pauostė jį, tačiau nusprendė neliesti. Svogūnai buvo atšalę. Apetitas dingo. Tad klausėsi ir užsirašinėjo. Šeštasis numeris sąraše buvo šiek tiek neįprastas. Kažkoks psichas, pavarde Klintonas Leinas, paskelbęs karą homoseksualams. Vienintelis jo sūnus iš šeimos fermos Ajovoje pasitraukė į San Franciską mėgautis homoseksualiu gyvenimu, bet netrukus pasimirė nuo AIDS. Palūžęs Leinas sudegino Gėjų sąjungos būstinę Di Moine. Sučiuptas ir nuteistas ketveriems metams, 1989-aisias jis pabėgo iš kalėjimo ir nebuvo surastas. Pasak atmintinės, jis įsteigė platų kokaino kontrabandos tinklą ir uždirbo milijonus. Šiuos pinigus skyrė savo asmeniniam karui su gėjais ir lesbietėmis. Penkerius metus FTB bandė jį pagauti, tačiau manoma, kad Leinas veikė iš Meksikos. Metų metus jis rašė neapykantos kupinus laiškus Kongresui, Aukščiausiajam Teismui, prezidentui. Įtarti Leiną Voilzui atrodė pernelyg banalu. Buvo pusgalvis, kuriam gerokai ne visi namie, bet nevalia atmesti nė vienos galimybės. Jam sekti Voilzas skyrė tik šešis agentus.

Sąraše buvo dešimt pavardžių. Kiekvienam įtariamajam paskirta nuo šešių iki dvidešimties geriausių specialiųjų agentų. Kiekviena grupė turėjo vadą. Dusyk per dieną jie privalėjo raportuoti Istui, kuris kiekvieną rytą ir kiekvieną popietę susitiks su direktoriumi. Šimtas ar dar daugiau agentų naršys po gatves ir užmiestį, ieškodami atsakymų mįslei įminti.

Voilzas kalbėjo apie slaptumą. Spauda sekios iš paskos it medžiokliniai šunys, tad tyrimas privalo būti itin konfidencialus. Tik jis, direktorius, kalbėsiąs su spauda ir turėsiąs labai mažai ką pasakyti.

Direktorius atsisėdo, ir K. O. Lujisas leidosi į padriką monologą apie laidotuves, saugumą ir pirmininko Ranjano reikalavimą leisti talkinti tyrimui.

Erikas Istas gurkšnojo šaltą kavą, stebeilydamas į sąrašą.

Per trisdešimt ketverius metus Eibrahamas Rozenbergas parašė ne mažiau kaip tūkstantį du šimtus bylų išvadų. Jo produktyvumas nuolat kėlė nuostabą konstitucijos žinovams. Kartais jis ignoruodavo nuobodžias antimonopolines bylas ir apeliacijas dėl mokesčių, bet jeigu tik išryškėdavo nors menkiausia tikro ginčo užuomina, jis kibdavo į darbą pasiraitojęs rankoves. Rašydavo daugumos išvadas, pritarimus daugumos išvadoms, pritarimus atskirosioms nuomonėms ir daugybę atskirųjų nuomonių. Dažnai jis pareikšdavo atskirąją nuomonę vienas. Per trisdešimt ketverius metus kiekviena opi problema susilaukė vienokios ar kitokios Rozenbergo nuomonės. Mokslininkai ir kritikai jį mėgo. Skelbė knygas, esė ir kritikos straipsnius apie jį ir jo veiklą. Darbe rado penkis jo išvadų rinkinius kietais viršeliais su redakcinėmis pastabomis ir anotacijomis. Vieną knygą sudarė vien tik jo įžymios atskirosios nuomonės.

Ketvirtadienį ji praleido paskaitas ir užsidarė penktame bibliotekos aukšte, studijų kabinoje. Ant grindų visur mėtėsi atspausdinti popieriai. Atverstos ir pabrauktos Rozenbergo knygos buvo sukrautos viena ant kitos.

Žmogžudystėms būta priežasties. Su kerštu ir neapykanta būtų galima sutikti tik dėl Rozenbergo. Bet pridėk prie lygties Jenseną, ir kerštas bei neapykanta atrodo jau ne tokie prasmingi. Žinoma, jis galėjo kelti neapykantą, bet nesukurstydavo tokių aistrų kaip Jantas ar netgi Meningas.

Darbe nerado jokių knygų, kritikuojančių teisėjo Gleno Jenseno rašinius. Per šešerius metus jis buvo tik dvidešimt aštuonių daugumos išvadų autorius — mažiausiai produktyvus iš visų Aukščiausiojo Teismo narių. Buvo parašęs keletą atskirųjų nuomonių ir prisijungęs prie kelių pritariamųjų nuomonių, bet dirbo kankinamai lėtai. Kartais jo rašiniai būdavo aiškūs ir suprantami, kartais — nerišlūs ir beviltiški.

Ji studijavo Jenseno išvadas. Metai po metų jo ideologija radikaliai keitėsi. Apskritai jis buvo nuoseklus gindamas teisiamųjų nusikaltėlių teises, tačiau būta ganėtinai išimčių, kurios nustebintų bet kurį mokslininką. Net penkis kartus iš septynių jis balsavo palaikydamas indėnus. Buvo parašęs tris daugumos išvadas, stipriai ginančias aplinkosaugą. Ir buvo mažne puikus reikšdamas paramą protestuotojams prieš mokesčius.

Tačiau užsikabinti nebuvo už ko. Jensenas pernelyg nepastovus, kad žiūrėtum į jį rimtai. Palyginti su kitais aštuoniais, jis buvo nekenksmingas.

Ji išgėrė dar vieną puodelį šiltos kavos ir laikinai atidėjo į šalį savo pastabas apie Jenseną. Laikroduką buvo paslėpusi stalčiuje. Nenutuokė, kiek dabar laiko. Kalahanas išsiblaivė ir pageidavo vėlai vakare papietauti „Pas poną B“ prancūzų kvartale. Ji turėjo jam paskambinti.

Dikas Mebris, šiuo metu kalbų rašytojas ir žodžio burtininkas, sėdėjo krėsle šalia prezidento rašomojo stalo, stebėdamas Flečerį Koulą ir prezidentą skaitant trečią numatomos gedulingos kalbos per teisėjo Jenseno laidotuves variantą. Koulas atmetė pirmuosius du, ir Mebris vis dar nesuprato, ko gi iš jo norima. Koulas siūlė viena. Prezidentas pageidavo dar kažko. Vakar Koulas paskambino ir pasakė pamiršti gedulingą kalbą, mat prezidentas nedalyvausiąs laidotuvėse. Vėliau paskambino prezidentas ir paprašė parašyti kelis žodžius, nes Jensenas buvo jo draugas — tegul tas ir gėjus, bet vis tiek draugas.

Mebris žinojo, kad Jensenas nėra draugas, o ką tik nužudytas Aukščiausiojo Teismo narys, kurio laidotuvės bus labai demonstratyvios.

Paskui vėl paskambino Koulas ir pasakė, kad dar nežinia, ar prezidentas vyks, bet dėl visa ko reikia ką nors sugalvoti. Mebrio kabinetas buvo senajame Vykdomosios prezidento valdybos pastate čia pat šalia Baltųjų rūmų, ir visą dieną lažintasi iš mažų sumų, ar dalyvaus prezidentas žinomo homoseksualo laidotuvėse. Įstaigoje statė tris prieš vieną, kad jis nedalyvaus.

— Jau daug geriau, Dikai, — pagyrė Koulas, sulankstydamas lapą.

— Man irgi patiko, — tarė prezidentas. Mebris buvo pastebėjęs, kad paprastai prezidentas laukdavo, ką pasakys Koulas — pagirs ar supeiks jo parašytus žodžius.

— Galiu dar pamėginti, — pasisiūlė Mebris atsistodamas.

— Ne, ne, — gynėsi Koulas. — Parašyta tinkama tonacija, labai veria širdį. Man patinka.

Jis palydėjo Mebrį iki durų ir šiam išėjus jas uždarė.

— Ką manote? — paklausė prezidentas.

— Verčiau atšaukime. Mane apėmusi bloga nuojauta. Reklama būtų puiki, bet jūs tarsite tuos gražius žodžius prie kūno žmogaus, rasto gėjų pornografinio kino teatre. Pernelyg rizikinga.

— Taip. Manau, jūs...

— Ši krizė mums naudinga, šefe. Reitingai vis kyla, aš tiesiog nenoriu rizikuoti.

— Turėtume ką nors nusiųsti?

— Žinoma. Ką pasakytumėte dėl viceprezidento?

— Kur jis?

— Skrenda iš Gvatemalos. Šiąnakt bus čia. — Staiga Koulas nusišypsojo sau. — Suprantate, tai kaip tik viceprezidentui. Gėjaus laidotuvės.

Prezidentas tyliai susijuokė.

— Puiku.

Koulas liovėsi šypsojęsis ir suskato žingsniuoti priešais rašomąjį stalą.

— Mažutėlė problema. Pamaldos už Rozenbergą vyks šeštadienį, vos už aštuonių kvartalų nuo čia.

— Verčiau jau dienelei keliausiu pragaran.

— Žinau. Bet labai kris į akis, kad jūsų nėra.

— Galėčiau atsigulti pas Valterį Ridą16 dėl nugaros skausmų. Anksčiau tai padėdavo.

— Ne, šefe. Rinkimai ateinančiais metais. Privalote laikytis kuo toliau nuo ligoninių.

Prezidentas trenkė abiem delnais į rašomąjį stalą ir atsistojo.

— Velniai rautų, Flečeri! Negaliu eiti į tas pamaldas, nes nepajėgsiu suturėti šypsenos. Jis buvo nekenčiamas devyniasdešimties procentų amerikiečių. Jiems patiks, jeigu aš nenueisiu.

— Toks protokolas, šefe. Geras taktas. Jeigu nenueisite, spauda jus suės. Klausykite, juk tai visiškai neskausminga. Jums nereikės pasakyti nė žodžio. Tik įsmuksite vidun ir tuoj išeisite, atrodysite iš tiesų liūdnas ir leisitės kamerų gražiai užfiksuojamas. Neužtruks nė valandos.

Sugriebęs golfo lazdą, prezidentas taikėsi į oranžinį kamuoliuką.

— Tuomet turėsiu vykti ir į Jenseno laidotuves.

— Būtent. Bet negalvokite apie kalbą.

— Aš tik dusyk buvau su juo susitikęs. — Prezidentas įrideno kamuoliuką į duobutę.

— Žinau. Tyliai apsilankysime abejose laidotuvėse, nieko nesakysime ir išnyksime.

Prezidentas parideno kitą kamuoliuką.

— Manau, jūs teisus. 9

Tomas Kalahanas atsikėlė iš ryto vėlai ir vienišas. Vakare atsigulė miegoti anksti, blaivus ir vienas pats. Trečią dieną iš eilės jis atšaukęs pratybas. Buvo penktadienis, Rozenbergo laidotuvių apeigos turėjo įvykti kitą dieną, ir vien iš pagarbos savo dievukui, jis nedėstysiąs konstitucinės teisės, kol šis žmogus nebus deramai palydėtas amžinojo poilsio.

Išsivirė kavos ir vilkėdamas tik chalatą atsisėdo balkone. Temperatūra siekė daugiau kaip šešiasdešimt laipsnių17, — pirmasis šaltas rudens rytas, — ir Dofinės gatvė apačioje kunkuliavo it gyva. Tomas linktelėjo bevardei senei balkone kitapus gatvės. Burbonas buvo už kvartalo, o turistai su nedideliais miesto planais ir fotokameromis jau pasklidę po gatves. Aušra Prancūzų kvartale praėjo nepastebėta, bet iki dešimtos siauras gatveles užpildė prekes pristatantys sunkvežimiai ir taksi.

Tokiais vėlyvais rytais, o jų būdavo nemažai, Kalahanas mėgavosi laisve. Jau dvidešimt metų, kai jis baigęs teisės fakultetą. Daugelis jo bendraamžių buvo įsikinkę į septyniasdešimties valandų darbo savaites perkrautose teisinėse gamyklose. Privačia praktika besiverčiančioje kompanijoje jis teištvėrė dvejus metus. Vienas stambus K. A. juridinis biuras, kuriame dirba du šimtai teisininkų, nusamdė jį, ką tik baigusį Džordžtauno universitetą, ir pirmuosius šešis mėnesius įgrūdo į ankštą kabinetėlį rašyti bylų suvestines. Vėliau jis buvo perkeltas dvylika valandų per dieną atsakinėti interesantams apie IUP18. Tikėtasi, kad diena gali pailgėti net iki šešiolikos. Jam buvo pasakyta, kad jeigu ateinančius dvidešimt metų sugebės sutraukti į dešimt, sulaukęs iškankintų trisdešimt penkerių galėtų tapti netgi partneriu.

Kalahanas troško gyventi ilgiau nei iki penkiasdešimties, tad pasitraukė iš privačios juridinės praktikos nuobodybės. Jis gavo teisės magistro laipsnį ir tapo dėstytoju. Keldavosi rytais vėlai, dirbdavo per dieną penkias valandas, kartkartėmis parašydavo straipsnį ir daugiausia laiko būdavo nepaprastai savimi patenkintas. Nors neturėjo šeimos, kuri paremtų, septyniasdešimties tūkstančių dolerių algos per metus visiškai pakako apmokėti už savo dviaukštį namuką, „Porsche“ ir gėrimus. Jeigu mirtis jį pasigriebtų anksti, tai įvyktų nuo viskio, o ne nuo darbo.

Jis nemažai paaukojo. Daugelis jo studijų draugelių buvo tapę stambių firmų partneriais, puikavosi prašmatniomis raidėmis spausdintais firminiais blankais ir uždirbdavo po pusę milijono dolerių per metus. Jie sukiojosi tarp IBM, Texaco ir State Farm vadovų. Aptarinėdavo valdžios reikalus su senatoriais. Turėjo biurus Tokijuje ir Londone. Bet jis nepavydėjo jiems.

Vienas geriausių jo draugelių iš teisės fakulteto laikų buvo Gevinas Verhekas, taip pat nepritapęs privačia praktika besiverčiančioje įstaigoje ir stojęs dirbti valstybinėn tarnybon. Iš pradžių tarnavo Teisingumo departamento pilietinių teisių skyriuje, paskui perėjo į FTB. Dabar jis buvo specialusis direktoriaus patarėjas. Pirmadienį Kalahanas turėjo vykti į Vašingtoną konstitucinės teisės dėstytojų konferencijon. Juodu su Verheku susitarė vakare papietauti ir gerokai pasilinksminti.

Jam reikėjo paskambinti ir patvirtinti jųdviejų pietus ir išgertuves, taip pat pamėginti ką nors iš jo iškvosti. Surinko iš atminties numerį. Skambutis buvo sujungtas su įstaigos vidaus numeriu, paskui darsyk perjungtas, ir po penkių minučių paieškų Gevinas Verhekas pagaliau atsiliepė.

— Kalbėk trumpai, — perspėjo Verhekas.

— Kaip miela girdėti tavo balsą, — tarė Kalahanas.

— Kaip laikaisi, Tomai?

— Dabar pusė vienuolikos. Aš dar neapsirengęs. Sėdžiu čia, Prancūzų kvartale, gurkšnoju kavą ir stebiu pėsčiuosius Dofinės gatvėje. Ką tu veiki?

— Kas per gyvenimas. Čia pusė dvylikos, ir nuo tada, kai trečiadienį rytą buvo aptikti kūnai, aš dar nepalikau įstaigos.

— Tiesiog man bloga darosi, Gevinai. Jis paskirs du fašistus.

— Ką gi, eidamas savo pareigas aš negaliu komentuoti tokių dalykų. Bet, manau, tu teisus.

— Manyk man subinėn. Juk tu jau matei trumpą jo kandidatų sąrašą, tiesa, Gevinai? Jūs, vaikinai, jau tikrinate biografijas, ar ne? Nagi, Gevinai, tu gali man pasakyti. Kas tame sąraše? Aš niekam nepasakosiu.

— Ir aš ne, Tomai. Tačiau tiek tau pažadu — tavo pavardės tarp tų kelių nėra.

— Aš įsižeidęs.

— Kaip mergina?

— Kuri?

— Liaukis, Tomai. Na, ta.

— Ji graži, protinga, maloni ir švelni...

— Tęsk toliau.

— Kas juos nužudė, Gevinai? Aš turiu teisę žinoti. Esu mokesčių mokėtojas ir turiu teisę žinoti, kas juos nužudė.

— Nagi, kuo ji vardu?

— Darbe. Kas juos nužudė ir kodėl?

— Tu visad gebėjai rinktis vardus, Tomai. Prisimenu moteris, kurias atstumdavai vien todėl, kad tau nepatikdavo jų vardai. Puikias, karštas moteris, tačiau lėkštais vardais. Darbe. Su mielu erotišku skambesiu. Kas per vardas. Kada supažindinsi su ja?

— Nežinau.

— Ji apsigyveno pas tave?

— Ne tavo sumautas reikalas. Gevinai, klausyk! Kas tai padarė?

— Ar neskaitai laikraščių? Neturime įtariamųjų. Jokių. Nada19.

— Tikriausiai žinote motyvą.

— Mucho20 motyvų. Tenai daug neapykantos, Tomai. Keistas derinys, tau neatrodo? Jenseno atvejį sunku įsivaizduoti. Direktorius mums įsakė tyrinėti turinčias ateiti bylas ir paskutinius sprendimus, taip pat balsavimo pobūdį ir visas panašias nesąmones.

— Tai nuostabu, Gevinai. Kiekvienas šalies konstitucinės teisės mokslininkas dabar žaidžia detektyvą ir stengiasi įminti žmogžudysčių mįslę.

— O tu ne?

— Ne. Išgirdęs naujieną nusitašiau, bet dabar esu blaivus. Tačiau mano mergina paskendo tame pačiame tyrime, kurį atliekate jūs. Nekreipia į mane dėmesio.

— Darbe. Kas per vardas. Iš kur ji?

— Iš Denverio. Susitinkame pirmadienį?

— Galbūt. Voilzas nori, kad dirbtume kiaurą parą, iki kompiuteriai mums pasakys, kas tai padarė. Tačiau ketinu tave įrašyti į savo darbotvarkę.

— Dėkui. Tikėsiuos išsamios ataskaitos, Gevinai. Ne tik paskalų.

— Tomai, Tomai. Visados medžioji informaciją. O aš, kaip paprastai, neturiu, ką tau pasakyti.

— Tu nusigersi ir viską papasakosi, Gevinai. Visad taip būna.

— Kodėl tau neatsivežus Darbės? Kiek jai metų? Devyniolika?

— Dvidešimt ketveri, ir ji nepakviesta. Galbūt kada nors vėliau.

— Galbūt. Turiu bėgti, bičiuli. Po pusvalandžio susitinku su direktoriumi. Čia tokia aukšta įtampa, jog net gali ją užuosti.

Kalahanas surinko teisės fakulteto bibliotekos numerį ir paklausė, ar kartais tenai nematę Darbės Šo. Nematę.

Darbe paliko automobilį beveik tuščioje federalinio pastato Lafajete aikštelėje ir įžengė į sekretoriatą pirmame aukšte. Buvo penktadienio vidudienis, teismas neposėdžiavo ir koridoriuose tvyrojo ramybė. Ji sustojo prie barjero, pažvelgė pro atdarą langelį ir ėmė laukti. Priėjo kažkuri priešpiečių vėluojanti ir labai išdidi sekretoriaus pavaduotoja.

— Kuo galiu padėti? — paklausė ji tonu, būdingu žemesnio rango valstybės tarnautojui, kuris trokštų padaryti viską, tik ne padėti.

Darbe įkišo per langelį popieriaus skiautę.

— Norėčiau pamatyti šią bylą.

Tarnautoja užmetė akį į bylos pavadinimą ir nužvelgė Darbę:

— Kodėl? — paklausė.

— Neprivalau aiškinti. Tai vieši protokolai, tiesa?

— Pusiau vieši.

Darbe paėmė popieriaus skiautę ir sulankstė ją.

— Ar jūs susipažinusi su Informacijos laisvės įstatymu?

— Jūs teisininkė?

— Neprivalau būti teisininkė, kad galėčiau pažiūrėti tą bylą.

Tarnautoja atidarė po langeliu vieną stalčių ir išsiėmė žiedą raktų. Ji kryptelėjo galva:

— Sekite paskui mane.

Lentelė ant durų skelbė PRISIEKUSIŲJŲ KAMBARYS, bet viduje nebuvo nei stalų, nei kėdžių, tik dokumentų spintelės ir dėžės palei sienas. Darbe apsidairė po kambarį.

Tarnautoja parodė į vieną sieną.

— Štai ten, prie tos sienos. Kitoje kambario dalyje — visoks šlamštas. Šioje pirmoje dokumentų spintelėje — visi teisminiai pareiškimai ir susirašinėjimų dokumentai. Kas likę — pateikti dokumentai, daiktiniai įrodymai ir teismo proceso protokolai.

— Kada įvyko teismas?

— Praeitą vasarą. Tęsėsi du mėnesius.

— Kur apeliacija?

— Dar nepateikta. Man regis, galutinis terminas lapkričio 1-oji. Jūs reporterė ar dar kas?

— Ne.

— Gerai. Kaip jūs, aišku, žinote, tai tikrai vieši protokolai. Bet procesą vedęs teisėjas nustatė kai kuriuos apribojimus. Privalau užsirašyti jūsų vardą ir tikslų laiką, kada lankėtės šiame kambaryje. Antra, nieko iš čia negalima išsinešti. Trečia, nieko nevalia iš šios bylos kopijuoti, kol nebus pateikta apeliacija. Ketvirta, visa, ką čia pajudinsite, privalo būti padėta tiksliai į tą pačią vietą. Taip įsakyta teisėjo.

Darbe žvelgė į sieną dokumentų spintelių.

— Kodėl negaliu pasidaryti kopijų?

— Paklauskite jo prakilnybės, gerai? Taigi jūsų pavardė?

— . Darbe Šo.

Tarnautoja užsirašė ir prisegė informaciją prie lentos, kabančios ant sienos šalia durų.

— Ilgai čia būsite?

— Nežinau. Tris ar keturias valandas.

— Mes darbą baigiame penktą. Išeidama susiraskite mane sekretoriate. — Pranašiai nusišiepusi, ji uždarė duris. Darbe atidarė vieną stalčių, prikrautą pareiškimų, ir ėmė sklaidyti bylas bei užsirašinėti. Ieškinys įteiktas prieš septynerius metus, ieškovo būta vieno, atsakovės — trisdešimt aštuonios turtingos korporacijos, kurios buvo nusamdžiusios ir atleidusios ne mažiau kaip penkiolika juridinių visos šalies firmų. Stambių firmų, kurių daugelis turėjo šimtus teisininkų dešimtyse biurų.

Septyneri metai brangiai kainavusių juridinių kovų, o baigtis toli gražu dar neaiški. Aršus bylinėjimasis. Paskelbtas verdiktas tebuvo laikina atsakovų pergalė. Prašydamas surengti pakartotinį bylos nagrinėjimą ieškovas teigė, kad verdiktas buvęs nupirktas ar kokiu nors kitu būdu nelegaliai pasiektas. Dėžės prašymų. Kaltinimų ir priešpriešinių kaltinimų. Sparčiai kaupėsi abipusiai reikalavimai skirti sankcijas ir baudas. Puslapių puslapiai raštiškų, priesaika patvirtintų parodymų, smulkiai išdėstančių advokatų ir jų klientų melus bei piktnaudžiavimus. Vienas advokatas pasimirė.

Pasak vienos Darbės klasės draugės, kuri proceso metu atlikdavo kai kuriuos šalutinius bylos darbus, kitas advokatas mėgino nusižudyti. Jos draugė vienos stambios Hiustono firmos buvo nusamdyta vasarą dirbti sekretore. Ir nors medžiaga nuo jos buvo slepiama, ši vis dėlto kai ką nugirsdavo.

Darbe išskleidė sulankstomąją kėdę ir pažvelgė į dokumentų spinteles. Vien tik viską surasti užtruks penkias valandas.

Vieša šlovė neišėjo „Montrouzui“ į naudą. Daugelis jo lankytojų sutemus nešiojo tamsius akinius nuo saulės ir buvo linkę gan sparčiai įeiti ir išeiti. O dabar, kai balkone buvo rastas vienas JAV Aukščiausiojo Teismo narys, vieta išgarsėjo ir smalsuoliai ištisai važinėjo pro šalį, rodydami pirštais ir fotografuodami. Daugelis nuolatinių lankytojų patraukė kitur. Narsiausieji šmurkštelėdavo vidun, kai tik sumažėdavo transporto eismas.

Jis atrodė visai kaip nuolatinis lankytojas, kai įsmuko vidun ir prie durų, nežiūrėdamas į kasininką, susimokėjo už bilietą. Beisbolo kepuraitė, juodi akiniai nuo saulės, džinsai, suglostyti plaukai, odinė striukė. Jo gerai užsimaskuota, bet ne todėl, kad buvo homoseksualus ir gėdijosi šlaistytis po tokias vietas.

Buvo vidurnaktis. Jis užkopė laiptais į balkoną šypsodamasis, prisiminęs Jenseną su užveržtu turniketu. Duris rado užrakintas. Tuomet užsiėmė vietą salės viduryje, atokiai nuo visų kitų.

Niekad anksčiau jis nėra žiūrėjęs gėjų filmų ir po šios nakties neketino dar kada nors žiūrėti. Per pastarąsias devyniasdešimt minučių tai jo trečioji tokia nešvanki landynė. Jis nenusiėmė tamsių akinių ir stengėsi nežiūrėti į ekraną. Tačiau sunku buvo to išvengti, ir šitai jį erzino.

Kino teatre sėdėjo dar penki žmonės. Keturiomis eilėmis aukščiau jam iš dešinės bučiavosi ir glamonėjosi du įsimylėję balandėliai. O, kad turėtų beisbolo lazdą, padarytų galą jų vargams! Ar dailutį geltoną slidžių virvės galą!

Kentėjo dvidešimt minučių, ir jau buvo besiekiąs savo kišenės, kai kažkieno ranka palietė jam petį. Švelni ranka. Jis pasistengė susitvardyti.

— Galiu prisėsti šalia? — čia pat jam už peties suskambo žemokas vyriškas balsas.

— Ne, ir galite patraukti ranką.

Ranka sujudėjo. Praslinko kelios sekundės, ir paaiškėjo, jog daugiau reikalauti nebereikės. Paskui vyriškis prašapo.

Žmogui, taip stipriai nusistačiusiam prieš pornografiją, tai buvo kankynė. Jį vertė vemti. Žvilgtelėjo už savęs, paskui atsargiai įkišo ranką odinės striukės kišenėn ir išsiėmė juodą dėželę, šešių iš penkių colių dydžio, trijų colių storio. Padėjo ją ant grindų sau tarp kojų. Skalpeliu atsargiai prarėžė kimštą gretimos kėdės sėdynę, paskui, vis dairydamasis aplink, įkišo juodąją dėželę į sėdynės kamšalą. Tos viduje buvo spyruoklės, išties senoviškas dalykėlis, ir jis švelniai sukinėjo į abi puses dėželę, iki ši atsidūrė vietoje, ir jungiklis vos kyšojo iš prorėžos.

Jis giliai atsiduso. Nors prietaisėlis buvo pagamintas tikro profesionalo, legendinio miniatiūrinių sprogmenų genijaus, nemalonu nešiotis prakeiktą daikčiuką striukės kišenėje, vos per kelis centimetrus nuo širdies ir daugelio kitų gyvybiškai svarbių organų. Ir ne itin smagu buvo dabar sėdėti šalia jo.

Šiąnakt tai trečias jo sodinys. Turėjo dar vieną, skirtą kitam kino teatrui, kur buvo demonstruojama senamadiška heteroseksualinė pornografija. Jis mažne nekantravo greičiau viską atlikti, ir šitai erzino.

Pažvelgė į du įsimylėjėlius, kurie nekreipdami dėmesio į filmą, sulig kiekviena minute vis labiau kaito, ir troško, kad šie tebesėdėtų čia pat, kai juodoji dėželė pradės tylomis skleisti dujas ir po trisdešimties sekundžių plykstelėjusi žaibu suskrudins visus objektus tarp ekrano ir kukurūzų spragėsiu automato. Kaip būtų gerai.

Bet jo grupuotė nebuvo linkusi smurtauti, priešinosi beatodairiškam nekaltų ir/(ar) nereikšmingų žmonių žudymui. Iš būtino reikalo jie buvo nužudę tik kelias aukas. O specializavosi naikinti priešo naudojamas struktūras. Pasirinkdavo lengvus taikinius: beginkles abortų klinikas, nesaugomas Amerikos pilietinių teisių sąjungos būstines, nieko neįtariančias nešvankias landynes. Juos lydėjo sėkmė. Per aštuoniolika mėnesių nė vieno arešto.

Dvylikta keturiasdešimt — metas pasišalinti ir nuskubėti keturis kvartalus prie savo automobilio pasiimti kitos juodosios dėželės, paskui — dar šešis kvartalus iki kino teatro „Katytė“, kuris užsidaro pusę antros. „Katytė“ sąraše buvo aštuoniolikta ar devyniolikta, jis neprisiminė kelinta, bet neabejojo, kad lygiai per tris valandas ir dvidešimt minučių nepadoraus kino verslas K. A. patirs pragarišką smūgį. Dvidešimt dviejose landynėse šiąnakt bus padėtos juodosios dėželės, ir 4-ą paryčiui visos gaus užsidaryti, paliktos lankytojų ir suniokotos. Trys, veikiančios ištisą naktį, iš sąrašo išbrauktos, nes jo grupuotė nebuvo linkusi smurtauti.

Jis pasitaisė tamsius akinius ir paskutinįsyk pažvelgė į kimštą sėdynę šalia. Sprendžiant iš plastikinių puodelių ir kukurūzų spragėsiu ant grindų, ši vieta šluojama kartą per savaitę. Niekas nepastebės jungiklio ir vamzdelio, vos kyšančių pro apdriskusio apmušalo gijas. Jis atsargiai nuspaudė jungiklį ir paliko „Montrouzą“.

10

Erikas Istas niekad nebuvo susitikęs su prezidentu ar lankęsis Baltuosiuose rūmuose. Taip pat jis niekad nebuvo susitikęs su Flečeriu Koulu, tačiau žinojo, kad šis jam nepatiks.

Šeštadienį septintą ryto jis nusekė paskui direktorių Voilzą ir K. O. Lujisą į Ovalųjį kabinetą. Apsieita be šypsenų ar rankų paspaudimų. Voilzas pristatė Istą. Prezidentas linktelėjo nuo stalo, bet neatsistojo. Koulas kažką skaitė.

K. A. regione padegta dvidešimt pornografinio kino teatrų, daugelis jų dar smilko. Važiuodami pro galinį limuzino langą jie matė virš miesto tvyrančius dūmus. Prie vienos tokios skylės, pavadintos „Angelai“, stipriai apdegė sargas, nesitikėta, kad jis liks gyvas.

Prieš valandą jiems pranešta, kad kažkoks anonimas paskambino į vieną radijo stotį ir pareiškė, kad atsakomybę prisiimanti Pogrindžio armija, taip pat pažadėjo būsiant ir daugiau tokių pat Rozenbergo mirties šventimų.

Pirmasis prašneko prezidentas. Atrodo pavargęs, pagalvojo Istas. Juk jam toks ankstyvas metas.

— Kiek vietų susprogdinta?

— Čia dvidešimt, — atsakė Voilzas. — Septyniolika Baltimorėje ir apie penkiolika Atlantoje. Atrodo, puolimas rūpestingai suderintas, nes visur sprogo tiksliai 4-ą paryčiui.

Koulas pakėlė akis nuo savo memorandumo:

— Direktoriau, jūs tikite, kad tai Pogrindžio armija?

— Kol kas tik jie vieni prisiima atsakomybę. Panašu, tai jų darbas. Galbūt. — Kalbėdamas Voilzas nežiūrėjo į Koulą.

— Tad kada pradėsite areštus? — paklausė prezidentas.

— Tą pat akimirką, kai įgysime tam neabejotiną pagrindą, pone prezidente. Suprantate, toks įstatymas.

— Aš suprantu, kad ši grupuotė yra jūsų svarbiausioji įtariamoji dėl Rozenbergo ir Jenseno nužudymų ir kad jūs esate tikri, jog jie nužudė teisėją Teksase, ir veikiausiai praeitą naktį susprogdino mažų mažiausia penkiasdešimt dvi nešvankias landynes. Bet aš nesuprantu, kodėl jie sprogdina ir žudo nebaudžiami. Velniai rautų, direktoriau, pas mus apsiausties padėtis.

Voilzui išraudo sprandas, tačiau jis nutylėjo. Tik nusuko į šalį akis, kol prezidentas rūsčiai stebeilijo į jį. K. O. Lujisas atsikrenkštė:

— Atsiprašau, pone prezidente, bet mes nesame įsitikinę, kad Pogrindžio armija prisidėjo prie Rozenbergo ir Jenseno mirčių. Iš tiesų neturime įrodymų, kad galėtume juos susieti. Jie — tik vieni iš tuzino įtariamųjų. Jau anksčiau sakiau, kad žmogžudystės įvykdytos stebėtinai švariai, itin organizuotai ir labai profesionaliai. Nepaprastai profesionaliai.

Koulas žingtelėjo į priekį.

— Jūs bandote pasakyti, pone Lujisai, kad visai nenumanote, kas juos nužudė ir galbūt niekad to nesužinosite?

— Ne, ne tai turiu omenyje. Mes juos surasime, bet prireiks laiko.

— Kiek laiko? — paklausė prezidentas. Aiškus, vaikiškas klausimas, tačiau gero atsakymo į jį nebuvo. Istui prezidentas iškart nepatiko, kad to paklausė.

— Mėnesių, — atsakė Lujisas.

— Kiek mėnesių?

— Daug.

Prezidentas užvertė akis į viršų ir palingavo galvą, paskui lyg itin pasidygėjęs atsistojo ir nuėjo prie lango. Neatsisukdamas prašneko:

— Negaliu patikėti, kad nesama ryšio tarp to, kas įvyko praeitą naktį ir nužudytų teisėjų. Nežinau. Galbūt aš tik paranojiškas.

Voilzas patenkintas šyptelėjo Lujisui. Paranojiškas, nepasitikintis, nenuovokus, bukas, atitrūkęs nuo realybės. Būtų galima sugalvoti dar daug panašių epitetų.

Vis tebežvelgdamas į langą, prezidentas kalbėjo toliau:

— Tiesiog man neramu, kai aplinkui siaučia samdyti žudikai ir sproginėja bombos. Kas gali mane smerkti? Daugiau nei trisdešimt metų pas mus nenužudyta nė vieno prezidento.

— Manau, jūs saugus, pone prezidente, — šiek tiek pralinksmintas atsakė Voilzas. — Slaptoji tarnyba viską kontroliuoja.

— Puiku. Tai kodėl aš jaučiuosi lyg būčiau Beirute? — Jis mažne murmėjo į langą.

Koulas pajuto, kokia nepatogi susidarė padėtis, ir paėmė nuo stalo storą memorandumą. Iškėlęs jį, kreipėsi į Voilzą daugmaž kaip dėstytojas, skaitantis paskaitą savo studentams.

— Čia trumpas galimų kandidatų į Aukščiausiojo Teismo narius sąrašas. Aštuonios pavardės ir biografijos. Parengtas Teisingumo departamento. Pradėjome dvidešimčia pavardžių, paskui prezidentas, generalinis prokuroras Hortonas ir aš sumažinome jį iki aštuonių. Beje, nė vienas iš jų nenutuokia, kad svarstoma jo kandidatūra.

Voilzas vis dar žvelgė į šalį. Prezidentas pamažu sugrįžo prie rašomojo stalo ir pasiėmė memorandumo kopiją. Koulas varė toliau:

— Kai kurie iš tų žmonių kelia abejonių, ir jeigu galiausiai bus išrinkti, gausime pakovoti, kad Senatas juos patvirtintų. Šiuo metu mes nenorėtume įsivelti į kovą. Tai turi išlikti paslaptyje.

Voilzas staiga atsisuko ir piktai sužioravo į Koulą:

— Jūs idiotas, Koulai! Šitai mes darėme ir anksčiau, tad galiu jus patikinti, kad kai pradėsime tikrinti tuos žmones, yla išlįs iš maišo. Jūs reikalaujate kruopščiai patikrinti visus jų aplinkos faktus ir drauge tikitės, kad visi, su kuriais bus užmegztas kontaktas, tylės. Šitaip nepavyks, sūnau.

Koulas žingtelėjo arčiau Voilzo. Jo akys žioravo.

— Persiplėškite subinę, bet pasirūpinkite, kad tos pavardės nepatektų į laikraščius, kol nebus patvirtintos. Pasistenkite, kad pavyktų, direktoriau. Užkamšykite visus plyšius ir žiūrėkite, kad niekas neprasisunktų į spaudą. Supratote?

Voilzas pašoko ant kojų, atkišęs į Koulą pirštą:

— Klausykite, šikniau, jei norite, kad jie būtų patikrinti, imkitės to pats. Nepradėkite man nurodinėti kaip skautas.

Lujisas žengtelėjo tarp jų, o prezidentas atsistojo už savo stalo, ir sekundę ar dvi tvyrojo tyla. Koulas padėjo savo memorandumo egzempliorių ant stalo ir kelis žingsnius pasitraukė, žvelgdamas į šalį. Taikdario vaidmens ėmėsi prezidentas.

— Sėskitės, Dentonai. Sėskitės.

Voilzas sugrįžo prie kėdės, vis nenuleisdamas akių nuo Koulo. Prezidentas nusišypsojo Lujisui, ir visi atsisėdo.

— Mums visiems labai nelengva, — draugiškai pasakė prezidentas.

Lujisas ramiai prašneko:

— Mes įprastai patikrinsime jūsų pateiktus žmones, pone prezidente, ir tai bus padaryta visiškai slaptai. Tačiau juk suprantate, kad mes negalime kontroliuoti kiekvieno, su kuriuo kalbėsimės.

— Taip, suprantu, pone Lujisai. Reikia būti ypač atsargiam. Tie žmonės jauni ir dar ilgai po mano mirties formuos ir performuos konstituciją, bet itin konservatyvūs, ir spauda, jei galės, juos suės gyvus. Privalo būti be dėmelės ir praeities nuodėmių. Nerūkantys kvaišalų, neturintys nesantuokinių vaikų, nevairavę apsvaigę, nepasižymėję radikalia studentiška veikla, neišsiskyrę. Suprantate? Jokių netikėtumų.

— Taip, pone prezidente. Bet mes negalime garantuoti visiško savo tyrimų slaptumo.

— Tik pabandykite, gerai?

— Taip, sere. — Lujisas padavė memorandumą Erikui Istui.

— Viskas? — paklausė Voilzas.

Prezidentas žvilgtelėjo į Koulą, kuris atsistojęs prieš langą nekreipė į juos visus dėmesio.

— Taip, Dentonai, viskas. Gerai būtų, kad tas pavardes patikrintumėte per dešimt dienų. Šiuo klausimu nenorėčiau delsti.

Voilzas jau stovėjo.

— Po dešimties dienų turėsite.

Kalahanas suirzęs pasibeldė į Darbės buto duris. Buvo gerokai išmuštas iš vėžių ir apie daug ką galvojo, daug ką norėjo jai pasakyti, bet suvokė, kad neverta pradėti kivirčo, nes jis troško kai ko daugiau, nei tik išleisti garą. Jau keturias dienas ji vengė jo, vaidino detektyvę užsibarikadavusi juridinėje bibliotekoje. Nevaikščiojo į pratybas, neatsiliepinėjo į jo skambučius ir apskritai apleido jį tokiu kritišku metu. Tačiau Tomas žinojo, kad jai atidarius duris jis nusišypsos ir pamirš, kad buvo apleistas.

Jis laikė rankose litrą vyno ir puikią picą iš „Mama Rosa“. Buvo šeštadienio vakaras, po dešimtos. Jis vėl pasibeldė ir pažvelgė abipus gatvės į dailius dviaukščius ir bungalus. Iš vidaus sudžerškėjo grandinėlė, ir jis tuoj pat nusišypsojo. Apleistumo jausmas išnyko.

— Kas ten? — paklausė ji per grandinėlę.

— Tomas Kalahanas, prisimeni? Esu prie tavo durų, maldauju įsileisti, ir mudu galėsime žaisti bei vėl draugauti.

Durys atsidarė, ir Kalahanas įžengė vidun. Ji paėmė vyną ir pakštelėjo jam į skruostą.

— Mudu vis dar bičiuliai? — paklausė jis.

— Taip, Tomai. Turėjau daug darbo. — Jis nusekė paskui ją per sujauktą poilsio kambarėlį virtuvėn. Ant stalo stovėjo kompiuteris ir gulėjo daugybė storų knygų.

— Aš skambinau. Kodėl tu man nepaskambinai?

— Buvau išėjusi, — atsakė ji ir atidariusi stalčių ištraukė kamščiatraukį.

— Juk turi atsakiklį. Aš palikau tau žinutę.

— Nori kivirčytis, Tomai?

Jis pažvelgė į jos nuogas kojas.

— Ne! Prisiekiu, aš nepykstu. Tikrai. Atleisk, jei atrodau prislėgtas.

— Liaukis.

— Kada galėtume eiti į lovą?

— Tu nori miego?

— Anaiptol. Nagi, Darbe, jau praėjo trys naktys.

— Penkios. Kokia pica? — Ji ištraukė kamštį ir pripylė dvi taures. Kalahanas stebėjo kiekvieną judesį.

— O, viena iš tų šeštadienio vakaro ypatingųjų, kai jie sudeda viską, ką ketino išmesti į atliekas. Krevečių uodegos, kiaušiniai, vėžių galvos. Vynas irgi pigus. Šiek tiek pristigau šlamančiųjų, o rytoj išvykstu iš miesto, tad turiu pataupyti, o kadangi išvykstu, tai, pamaniau, užsuksiu ir šiąnakt su tavimi pasimylėsiu, kad K. A. neužeitų pagunda pasimylėti su kokia nors užkrečiamomis ligomis sergančia moterimi. Kaip tu manai?

Darbe atidarinėjo picos dėžę.

— Atrodo, dešra su pipirais.

— Vis dėlto, ar galiu tikėtis?

— Galbūt vėliau. Gerk vyną, ir pasišnekėkime. Jau senokai kalbėjomės.

— Tik ne aš. Visą savaitę kalbėjau į tavo atsakiklį.

Pasiėmęs taurę vyno ir butelį, jis nusekė įkandin Darbės į poilsio kambarėlį, kur ji įjungė stereogrotuvą. Susėdę ant sofos, juodu ilsėjosi.

— Prisigerkime, — pasiūlė jis.

— Tu toks romantiškas.

— Aš dėl tavęs tapau romantiškas.

— Visą savaitę gėrei.

— Ne, ne visą. Tik aštuoniasdešimt procentų savaitės. Tai per tave, nes vengei manęs.

— Koks kirminas tave graužia, Tomai?

— Mane krečia baimė. Esu visas įsitempęs, ir man reikia draugijos nervams nuraminti. Ką tu pasakysi?

— Perpus išgersime. — Ji nugėrė vyno ir užkėlė kojas jam skersai kelių. Tomas sulaikė kvapą tartum jam suskaustų.

— Kada tavo reisas? — paklausė ji.

Dabar jis duso.

— Pusę antros. Be sustojimų tiesiai į Nacionalinį. Penktą turiu užsiregistruoti, aštuntą pietūs. Paskui galbūt būsiu priverstas bastytis po gatves ir ieškoti meilės.

Ji nusišypsojo.

— Gerai, gerai, po minutėlės tai padarysime. Bet pirma pasikalbėkime.

Kalahanas lengviau atsiduso.

— Galiu kalbėtis dešimt minučių, vėliau paprasčiausiai susmuksiu.

— Kas pirmadienį numatyta?

— Įprasti aštuonių valandų tuščiagalviški debatai apie Penktosios pataisos ateitį, tada komitetas parengs siūlomą konferencijos rezoliucijos projektą, kuriam niekas nepritars. Antradienį vėl debatai, vėl rezoliucija, galbūt keletas ginčų, paskui, nieko nenuveikę, baigsime konferenciją iki kito karto ir keliausime namo. Grįšiu vėlų antradienio vakarą ir pageidaučiau pasimatymo labai mielame restorane, o tada galėsime grįžti pas mane intelektualiai diskusijai ir gyvuliškam seksui. Kur pica?

— Ten, virtuvėje. Atnešiu.

Jis glostė jai kojas.

— Nejudėk. Aš visai nealkanas.

— Kodėl tu vyksti į tas konferencijas?

— Esu draugijos narys ir dėstytojas. Iš mūsų tartum laukiama, kad klajotume po šalį, dalyvautume posėdžiuose su kitais išsilavinusiais idiotais ir priiminėtume rezoliucijas, kurių niekas neskaito. Jeigu aš nevykčiau, dekanas manytų, kad neįnešu savo dalies į akademinę terpę.

Ji vėl pripylė vyno taures.

— Tu įsitempęs, Tomai.

— Žinau. Savaitė buvo sunki. Man nemaloni mintis, kad saujelė neandertaliečių perrašinės konstituciją. Dešimt metų mes gyvename policinėje valstybėje. Ir nieko negaliu dėl to padaryti, tad veikiausiai gelbėsiuosi alkoholiu.

Darbe, pamažu gurkšnodama vyną, stebėjo jį. Tyliai grojo muzika, šviesos buvo prigesintos.

— Man jau ima svaigti galva, — tarė ji.

— Tiek tau tereikia. Pusantros taurės, ir tu gatava. Jeigu būtum airė, galėtum gerti kiaurą naktį.

— Mano tėvas buvo pusiau škotas.

— Nieko gero. — Kalahanas sukryžiavo kojas ant kavos stalelio ir išsidrėbė. Švelniai glostė jai kulkšnis.

— Galiu nudažyti tau nagus?

Ji nieko neatsakė. Jis dievino jos kojų pirštus ir bent dusyk per mėnesį spyrėsi nudažyti nagus skaisčiai raudonu laku. Juodu tai matė Daremo buliuje, ir nors jis nebuvo toks dailus ir blaivus kaip Kevinas Kostneris, ji pamėgo šios procedūros intymumą.

— Nedažysime šiąnakt? — paklausė jis.

— Galbūt vėliau. Tu atrodai pavargęs.

— Aš ilsiuosi, tačiau esu prisikaupęs vyriškos elektros ir tu neatsipirksi pasakydama, kad atrodau pavargęs.

— Išgerk dar vyno.

Kalahanas išgėrė ir giliau nugrimzdo į sofą.

— Taigi, panele Šo, kas tai padarė?

— Profesionalai. Ar neskaitei laikraščių?

— Be abejo. Tačiau kas slepiasi už profesionalų?

— Nežinau. Po praeitos nakties visi, regis, vieningai renkasi Pogrindžio armiją.

— Tačiau tavęs neįtikina.

— Ne. Niekas neareštuotas. Aš neįtikinta.

— Ir tu turi kažkokį slaptą visai šaliai nepažįstamą įtariamąjį?

— Turėjau vieną, tačiau dabar nebesu tokia tikra. Sugaišau tris dienas sekdama jo pėdomis, netgi viską iš tiesų dailiai ir tvarkingai susumavau savo kompiuteriuke, atspausdinau apytikrius dosjė apmatus, tačiau jau išmečiau.

Kalahanas išpūtė į ją akis.

— Tu man sakai, kad tris dienas nebuvai pratybose, pamiršai mane, dirbai be poilsio ištisas paras, vaidindama Šerloką Holmsą, ir visa tai išmetei?

— Dosjė ten ant stalo.

— Negaliu patikėti. Visą savaitę vienišas murksodamas namuose bent žinojau, kad darau tai dėl kilnaus reikalo. Žinojau, kad kenčiu dėl šalies, nes tu atskleisi paslaptį ir pasakysi man šiąnakt ar galbūt ryt, kas tai padarė.

— Tai neįmanoma — bent prisilaikant teisėto tyrimo. Žmogžudystės neturi analogų nei kokio nors bendro bruožo. Aš bemaž sudeginau teisės fakulteto kompiuterius.

— Cha! Ar aš tau nesakiau? Pamiršti, mieloji, kad esu konstitucinės teisės genijus, ir iškart supratau, kad Rozenbergas ir Jensenas neturėjo nieko bendra, išskyrus juodas mantijas, be to, abiem buvo grasinta mirtimi. Juos nužudė fašistai, arijai, kukluksklanas, mafija ar dar kokia kita grupuotė, nes Rozenbergas buvo Rozenbergas, o Jensenas, be to, lengviausias taikinys ir kėlė kažkokių nepatogumų.

— Ką gi, kodėl nepaskambini FTB ir nepasidaliji savo įžvalgomis su jais? Neabejoju, jie sėdi prie telefono ir laukia.

— Nepyk. Atsiprašau. Atleisk man.

— Tu asilas, Tomai.

— Taip, tačiau tu mane myli, tiesa?

— Nežinau.

— Bet vis tiek galime eiti į lovą? Tu man pažadėjai.

— Pažiūrėsim.

Kalahanas pastatė savo taurę ant stalo ir puolė Darbę.

— Klausyk, mažyte, aš perskaitysiu tavo sudarytą dosjė, gerai? Ir tuomet pasikalbėsime apie ją, gerai? Bet kol kas nepajėgiu blaiviai mąstyti ir nepajėgsiu, kol nepaimsi manęs už silpnos drebančios rankos ir nenusivesi į lovą.

— Pamiršk tą nieko vertą dosjė.

— Prašau, po šimts, Darbe, prašau.

Ji apkabino jį per sprandą ir prisitraukė prie savęs. Apgirtę juodu bučiavosi ilgai, karštai ir bemaž siautulingai. 11

Faras nuspaudė nykščiu mygtuką prie lentelės „Grėjus Grenthemas“ ir palaikė dvidešimt sekundžių. Tada truputį palaukė ir vėl dvidešimt sekundžių spaudė mygtuką. Pauzė. Dvidešimt sekundžių. Pauzė. Dvidešimt sekundžių. Jam pasirodė keista, nes Grenthemas mėgo naktinėti ir turbūt miegodavo mažiau nei tris ar keturias valandas, o dabar visas koridorius nepaliaujamai zvimbia. Jis vėl nuspaudė mygtuką ir pažvelgė į savo patrulinį automobilį, pastatytą draudžiamoje vietoje prie šaligatvio po gatvės žibintu. Jau beveik aušo sekmadienio rytas ir gatvė buvo tuščia. Dvidešimt sekundžių. Pauzė. Dvidešimt sekundžių.

Galbūt Grenthemas negyvas. O gal neatsigavęs nuo išgerto kaušalo ir vėlaus vakaro mieste. Galbūt tenai viršuje pas jį svečiuojasi kieno nors moteris, tad jis neketina atidaryti durų. Pauzė. Dvidešimt sekundžių.

Mikrofone sutreškėjo.

— Kas ten?!

— Policija! — atsakė faras. Jis buvo juodaodis ir žodyje policija vien šiaip sau, dėl smagumo, pabrėžė skiemenį po.

— Ko reikia? — griežtai paklausė Grenthemas.

— Galbūt aš turiu orderį. — Faras mažne juokėsi.

Grenthemo balsas sušvelnėjo. Sprendžiant iš tono, vyriokas atrodė įsižeidęs.

— Klivas?

— Tas pats.

— Kuri valanda, Klivai?

— Beveik trisdešimt po penkių.

— Matyt, kažkas ypatinga.

— Nežinau. Seržas nepasakė, supranti. Tik liepė tave prikelti, nes nori pasikalbėti.

— Kodėl jis visad nori pasikalbėti prieš saulei patekant?

— Kvailas klausimas, Grenthemai.

Trumputė pauzė.

— Taip, turbūt. Spėju, jis nori pasikalbėti tuoj pat.

— Ne. Turi trisdešimt minučių. Pasakė būti ten šeštą.

— Kur?

— Keturioliktojoje, šalia „Trinidado“ pramogų centro yra kavinukė. Ten tamsu ir saugu, Seržui ta skylė patinka.

— Kaip jis suranda tokias vietas?

— Žinai, tu reporteris, tačiau gebi žiebti kvailiausius klausimus. Kavinukės pavadinimas „Pas Glendą“, ir siūlau paskubėti, antraip pavėluosi.

— Tu būsi ten?

— Užsuksiu pasižiūrėti, ar tau viskas gerai.

— Regis, tu sakei, kad ten saugu.

— Saugu palyginti su tuo, kokioje miesto dalyje ji yra. Surasi?

— Aha. Pasistengsiu nukakti kuo greičiau.

— Geros dienos, Grenthemai.

Seržas buvo senas, labai juodas, gausia spindinčių baltų plaukų, styrančių į visas puses, galva. Kai tik nemiegodavo, nešiodavo storus akinius nuo saulės, ir daugelis jo bendradarbių iš Baltųjų rūmų vakarinio sparno manė jį esant pusaklį. Laikydavo galvą pakreipęs į šoną ir šypsodavosi kaip Rėjus Čarlzas. Išpildamas šiukšlių kibirus ir dulkindamas baldus, jis kartkartėm atsimušdavo į durų apkalas ir lentas. Vaikščiojo lėtai ir atsargiai, lyg skaičiuodamas žingsnius. Dirbo kantriai, visad su šypsena, visad turėdamas malonų žodį kiekvienam, pasirengusiam jam irgi tarti tokį pat. Dažniausiai jis likdavo nepastebimas ir nebuvo rimtai vertinamas — paprasčiausiai jį laikė dar vienu draugišku, senu, iš dalies neįgaliu juodaodžiu valytojų.

Be to, Seržas gebėdavo pamatyti, kas dedasi už kampo. Jam priklausė vakarinio sparno teritorija, kurią tvarkė jau trisdešimt metų. Tvarkė ir klausėsi. Tvarkė ir stebėjo. Jis prisigraibydavo informacijos iš kai kurių baisiai svarbių žmonių, kurie dažnai būdavo pernelyg užsiėmę, kad prilaikytų liežuvį, ypač vargšo senuko Seržo akivaizdoje.

Jis žinodavo, kurios durys likdavo praviros, kurios sienos plonesnės ir kurios orlaidės geriau praleidžia garsą. Gebėdavo akimirksniu išnykti, paskui vėl pasirodyti kokiame nors šešėlyje, kur baisiai svarbūs žmonės negalėtų jo pamatyti.

Apie daugumą dalykų jis niekam neprasitardavo. Bet kartkartėmis Seržui atitekdavo gardus kąsnelis informacijos, kurią galima būdavo prijungti prie kitos, ir jis nuspręsdavo, kad ją derėtų persakyti. Tačiau buvo labai atsargus. Iki pensijos liko treji metai, ir jis nenorėjo rizikuoti.

Niekados niekas neįtarė Seržo nutekinant girdus spaudai. Paprastai bet kurioje Baltųjų rūmų administracijoje būdavo užtektinai plepių, kurie galėtų kaltinti vieni kitus. Iš tiesų tai kėlė juoką. Seržas pasišnekėdavo su Grenthemu iš Post ir susidomėjęs laukdavo pasirodant straipsnio, o tada klausydavosi pusrūsyje aimanų, kai risdavosi galvos.

Jis buvo patikimas šaltinis ir kalbėdavosi tik su Grenthemu. Susitikimus visados neįprastu laiku, patamsiuos ir nuošaliose vietose rengdavo jo sūnus Klivas. Seržas būdavo su saulės akiniais. Grenthemas — irgi, taip pat su skrybėle ar kokia nors kepure. Klivas paprastai sėdėdavo kartu su jais ir stebėdavo žmones.

Grenthemas atvyko „Pas Glendą“ kelias minutes po šešių ir nuėjo į kabiną salės gilumoje. Kavinėje buvo dar trys lankytojai. Pati Glenda kepė kiaušinius ant grilio šalia kasos aparato. Klivas sėdėjo ant taburetės ir stebėjo ją.

Juodu paspaudė vienas kitam rankas. Grenthemui buvo pripiltas puodelis kavos.

— Atleiskite, kad vėluoju, — atsiprašė jis.

— Nieko tokio, drauguži. Malonu jus matyti. — Seržo balsas buvo gergždžiantis, sunkiai prislopinamas šnabždesiu. Tačiau niekas nesiklausė.

Grenthemas godžiai nugėrė kavos.

— Baltuosiuose rūmuose bruzdi savaitė.

— Galima taip sakyti. Daug jaudulio. Visi laimingi.

— Ką ir kalbėt. — Per šiuos pasimatymus Grenthemui nebuvo leidžiama užsirašinėti. Tai pernelyg kristų į akis, pasakė Seržas, nustatydamas pagrindines taisykles.

— Taip. Prezidentą ir jo vaikinus pradžiugino žinia apie teisėjo Rozenbergo mirtį. Jie labai laimingi.

— O kaip reagavo išgirdęs apie teisėją Jenseną?

— Na, kaip pastebėjote, prezidentas atsilankė gedulingose pamaldose, bet nekalbėjo. Ketino tarti žodį prie karsto, bet persigalvojo, nes gautų gražiai atsiliepti apie vyrioką, kuris buvo gėjus.

— Kas jam parašė gedulingą kalbą?

— Kalbų rašytojai. Daugiausia dirbo Mebris. Triūsė visą ketvirtadienį, bet vėliau prezidentas persigalvojo.

— Jis taip pat nuvyko ir į Rozenbergo gedulingąsias pamaldas.

— Taip, tikrai. Bet nenorėjo to daryti. Sakė, jog verčiau tą dieną keliausiąs pragaran. Tačiau galų gale suskydo ir vis dėlto nuvyko. Jis patenkintas, kad Rozenbergas nužudytas. Trečiadienį rūmuose tvyrojo bemaž šventiška nuotaika. Likimas jam išmetė nuostabią kortą. Dabar galės pertvarkyti Aukščiausiąjį Teismą, kuo labai džiaugiasi.

Grenthemas įdėmiai klausėsi. Seržas pasakojo toliau:

— Sudarytas trumpas kandidatų sąrašas. Iš pradžių būta apie dvidešimt pavardžių, vėliau sutrumpinta iki aštuonių.

— Kas sutrumpino?

— O kaip jūs manote? Prezidentas ir Flečeris Koulas. Jie siaubingai baiminasi, kad šiuo etapu nenutekėtų informacija. Matyt, sąraše vien jauni konservatyvūs teisėjai, iš kurių daugelis nežinomi.

— Nenugirdote pavardžių?

— Tik dvi. Vienas toks Praisas iš Aidaho ir kažkoks Maklorensas iš Vermonto. Tik šias pavardes išgirdau. Manau, jie abu federaliniai teisėjai. Daugiau šiuo klausimu nieko.

— Kaip vyksta tyrimas?

— Nedaug tegirdėjau, bet laikau pastatęs ausis. Neatrodo, kad daug kas dėtųsi.

— Dar ką nors turite?

— Ne. Kada paskelbsite?

— Iš ryto.

— Bus linksma.

— Dėkui, Seržai.

Saulė jau patekėjo ir kavinukė tapo triukšmingesnė. Klivas pamažu priėjo ir atsisėdo greta tėvo.

— Jūs, vyručiai, jau baigiate?

— Taip, — patvirtino Seržas.

Klivas apsidairė aplinkui.

— Manau, reikia iš čia dingti. Grenthemas išeis pirmas, tada aš, o tėtis gali likti, kiek panorės.

— Kaip miela, — nusišiepė Seržas.

— Dėkui, vyručiai, — tarė Grenthemas ir pasuko prie durų. 12

Verhekas kaip visada vėlavo. Per dvidešimt trejų metų draugystės istoriją jis niekad nėra atėjęs laiku, be to, vėluodavo tikrai ne kelias minutes. Jis neturėjo laiko nuovokos ir dėl to nesuko sau galvos. Nešiodavosi laikrodį, bet niekad nepasižiūrėdavo, kiek tas rodo. Vėluoti Verhekui reiškė mažų mažiausia valandą, kartais dvi, ypač kai verčiamas laukti asmuo būdavo draugas, kuris tikėdavosi jį pavėluosiant ir kuris jam atleisdavo.

Tad Kalahanas valandą sėdėjo bare, ir tai jam visai patiko. Po aštuonių valandų mokslinių debatų jis neapkentė konstitucijos ir tų, kurie jos mokė. Jam reikėjo apsvaigti nuo „Chivas“21, tad po dviejų dvigubų porcijų su ledu pasijuto geriau. Stebėjo save veidrodyje už išrikiuotų gėrimų butelių ir sekdamas, kas vyksta už jo pečių, laukė Gevino Verheko. Nenuostabu, kad jo draugas nesugebėjo verstis privačia praktika, kur gyvenimas priklauso nuo laikrodžio.

Kai vienuolika minučių po septintos vakaro jam įpylė trečią dvigubą, prie baro nerūpestingai priėjo Verhekas ir užsisakė „Moosehead“22.

— Atleisk, kad pavėlavau, — atsiprašė jisai sveikindamasis. — Žinojau, jog tau patiks dar pabūti vienam su „Chivas“.

— Atrodai pavargęs, — apžiūrinėdamas jį pasakė Kalahanas. Senas ir pavargęs. Verhekas bjauriai seno ir tuko. Nuo paskutinio jųdviejų susitikimo jo kakta praplatėjo coliu, o blyški oda dar labiau išryškino tamsius paakius. — Kiek tu sveri?

— Ne tavo reikalas, — atkirto jis, gurkšteldamas alaus. — Kur mūsų staliukas?

— Jis užsakytas pusei devynių. Maniau, tu vėluosi bent devyniasdešimt minučių.

— Vadinasi, atėjau per anksti.

— Galėtum taip sakyti. Tu iš darbo?

Aš dabar gyvenu darbe. Direktorius reikalauja ne mažiau kaip šimto valandų per savaitę, kol kas nors paaiškės. Pasakiau žmonai, kad grįšiu namo per Kalėdas.

— Kaip ji laikosi?

— Puikiai. Labai kantri moteris. Mudu kur kas geriau sutariame, kai aš gyvenu įstaigoje. — Per septyniolika metų ji buvo trečioji jo žmona.

— Norėčiau su ja susipažinti.

— Ne, tau neteks. Pirmas dvi vedžiau dėl sekso, bet šį jos taip mėgo, jog bandė ir su kitais. Tą vedžiau dėl pinigų, tad nelabai yra į ką pažiūrėti. Tau nepadarytų įspūdžio. — Jis užbaigė butelį. — Abejoju, ar sulauksiu, iki ji numirs.

— Kiek jai metų?

— Neklausk. Supranti, aš iš tiesų ją myliu. Garbės žodis. Bet po dvejų metų supratau, kad mudviejų niekas daugiau nesieja, tik stiprus rūpestis dėl fondų biržos. — Jis pažvelgė į barmeną. — Prašau dar vieną alaus.

Kalahanas prunkštelėjo ir nugėrė iš savo stiklo.

— Kiek ji verta?

— Toli gražu ne tiek, kiek aš maniau. Tiesą sakant, gerai nežinau. Spėju, kažkur apie penkis milijonus. Ji apšvarino ir pirmą, ir antrą vyrą, be to, manau, ją prie manęs patraukė iššūkis ištekėti tiesiog už paprasto berno. Šitai ir seksas, kuris, anot jos, nuostabus. Žinai, visos tą sako.

— Tu visados pasirinkdavai nevykėles, Gevinai, netgi teisės fakultete. Tave traukia neurasteniškos ir depresijos apimtos moterys.

— Ir aš traukiu jas. — Jis užsivertė butelį ir išmaukė pusę. — Kodėl mes visad valgome čia?

— Nežinau. Tai tartum tradicija. Ši vieta leidžia prisiminti mielus teisės fakulteto laikus.

— Juk tu nemėgai teisės fakulteto, Tomai. Visi jo nemėgsta. Visi nemėgsta juristų.

— Tu puikios nuotaikos.

— Atleisk. Nuo tada, kai aptiko lavonus, miegojau šešias valandas. Direktorius šaukia ant manęs bent penkis kartus per dieną. Aš šaukiu ant visų žemesnių už save. Ten ištisos didžiulės rietenos.

— Baik alų, viršininke. Mūsų staliukas padengtas. Išgersime, užvalgysime, pasikalbėsime ir pasistengsime, kad tos dvi valandos drauge suteiktų mums kuo daugiau malonumo.

— Myliu tave labiau nei savo žmoną, Tomai. Ar tu tai žinai?

— Tuo nedaug pasakyta.

— Tu teisus.

Juodu nusekė paskui administratorių prie kampinio staliuko, kurio visados reikalaudavo. Kalahanas užsakė abiem dar po taurelę ir paaiškino, kad jiems neskubu valgyti.

— Matei tą Post išspausdintą prakeiktą medžiagą? — paklausė Verhekas.

— Mačiau. Kas ją nutekino?

— Nežinia. Šeštadienio rytą direktorius gavo trumpą sąrašą, prezidentas pats asmeniškai jam įteikė ir gan įsakmiai pareikalavo išsaugoti slaptumą. Savaitgalį jis niekam nerodė to sąrašo, ir štai šį rytą trenkia straipsnis su Praiso ir Maklorenso pavardėmis. Jį išvydęs Voilzas pašėlo, o po kelių minučių paskambino ir prezidentas. Direktorius išskubėjo į Baltuosius rūmus ir juodu smarkiai apsižodžiavo. Voilzas bandė užsipulti Flečerį Koulą, ir K. O. Lujisas gavo jį tramdyti. Labai bjauru.

Kalahanas gaudė kiekvieną žodį.

— Nieko sau.

— Aha. Pasakoju tau apie tai, nes vėliau, dar po kelių taurelių, tu norėsi, kad pasakyčiau, kas kiti, įtraukti į sąrašą, o aš to nepadarysiu. Stengiuosi būti draugas, Tomai.

— Varyk toliau.

— Šiaip ar taip, informacija niekaip negalėjo nutekėti iš mūsų. Neįmanoma. Turėjo nutekėti iš Baltųjų rūmų. Ta vieta knibžda žmonių, nekenčiančių Koulo, o informacija sunkiasi it pro surūdijusius vamzdžius.

— Veikiausiai informaciją nutekino Koulas.

— Galimas daiktas. Jis niekingas šunsnukis ir, pasak vienos prielaidos, nutekino Praiso ir Maklorenso pavardes, norėdamas visus išgąsdinti, o tada paskelbti du kandidatus, kurie atrodys nuosaikesni. Visa tai jis galėtų padaryti.

— Niekad nesu girdėjęs apie Praisą ir Maklorensą.

— Ne tu vienas. Jie abu labai jauni, vos peržengę keturiasdešimt, turi labai mažai teisėjų patirties. Mes jų dar nepatikrinome, bet atrodo, kad jie labai konservatyvūs.

— O kiti sąraše?

— Koks greitas. Vos po dviejų alaus, ir tu jau puoli klausti.

Atnešė gėrimus.

— Pageidaučiau tų grybų, įdarytų krabais, — pasakė Verhekas padavėjui. — Kad turėčiau ką užkrimsti. Aš mirštu iš bado.

Kalahanas padavė savo tuščią taurelę:

— Ir atneškite mano užsakymą.

— Daugiau neklausinėk, Tomai. Po trijų valandų gali išnešti mane iš čia, bet aš vis tiek nepasakysiu. Tu tai žinai. Tarkime, kad Praisas ir Maklorensas atspindi visą sąrašą.

— Ir visi nežinomi?

— Tarkime, taip.

Kalahanas pamažu nugėrė škotiškojo ir palingavo galvą. Verhekas nusivilko švarką ir pasilaisvino kaklaraištį.

— Pasišnekėkime apie moteris.

— Ne.

— Kiek jai metų?

— Dvidešimt ketveri, bet labai subrendusi.

— Tu galėtum būti jai tėvas.

— Galbūt. Kas žino.

— Iš kur ji?

— Iš Denverio. Jau sakiau tau.

— Mėgstu merginas iš Vakarų. Jos tokios nepriklausomos bei nepretenzingos, taip pat linkusios nešioti džinsus ir yra ilgakojės. Galbūt aš tokią vieną vesiu. Ji piniginga?

— Ne. Prieš ketverius metus jos tėvas žuvo per lėktuvo katastrofą, ir motina gavo neblogą kompensaciją.

— Vadinasi, ji turi pinigų.

— Yra aprūpinta.

— Kurgi ne. Turi fotografiją?

— Ne. Ji ne vaikaitė ar pudelis.

— Kodėl neatsivežei nuotraukos?

— Paprašysiu, kad ji tau atsiųstų. Kas gi tave taip linksmina?

— Juokinga. Didysis Tomas Kalahanas, profesionalas nusikratyti moterų, giliai įklimpęs.

— Visai ne.

— Turbūt rekordas. Kiek, jau devyni, dešimt mėnesių? Iš tikrųjų tu palaikai pastovų ryšį jau beveik metus, tiesa?

— Aštuonis mėnesius ir tris savaites, bet niekam nepasakok, Gevinai. Man tai nelengva.

— Tavo paslaptis saugi. Tik atskleisk man visas smulkmenas. Kokio ji ūgio?

— Penkių pėdų ir aštuonių colių, šimto dvidešimties svarų, ilgų kojų, aptemptais džinsais, nepriklausoma, nepretenzinga, tipiška mergina iš Vakarų.

— Reikia ir man tokią susirasti. Ketini ją vesti?

— Aišku, ne! Pabaik savo taurelę.

— Tu dabar tartum vienpatys?

— Otų?

— Po šimts, ne. Niekad toks nebuvau. Bet kalbamės ne apie mane, Tomai, kalbamės čia apie Piterį Peną23, Šaltakraujį Kalahaną, žmogų, kas mėnesį galintį papasakoti apie vis kitą nuostabiausią pasaulio moterį. Pasakyk man, Tomai, ir tik nemeluok savo geriausiam draugui, pažvelk man į akis ir pasakyk, ar pasidavei vienpatystei?

Verhekas, pasilenkęs per stalą, stebėjo jį ir kvailai vypsojo.

— Ne taip garsiai. — Kalahanas apsidairė aplinkui.

— Atsakyk man.

— Duokš kitas sąrašo pavardes, ir aš tau pasakysiu.

— Mielas pasiūlymas. — Verhekas susiraukė. — Manau, atsakymas yra „taip“. Manau, tu įsimylėjai tą mergiotę, bet esi pernelyg bailus, kad prisipažintum. Manau, ji tave suvystė, bičiuli.

— Tebus, suvystė. Tau nuo to geriau?

— Taip, daug geriau. Kada supažindinsi su savo žmona?

— O tu kada su savąja?

— Tu susipainiojai, Tomai. Čia esama esminio skirtumo. Tu nenori susipažinti su mano žmona, o aš noriu susipažinti su Darbe. Supranti? Užtikrinu tave, kad jos labai nepanašios.

Kalahanas nusišypsojo ir gurkštelėjo iš taurelės. Verhekas atlyžo ir sukryžiavo kojas ant praėjimo. Užsivertė žalią butelį.

— Tu visas įsitempęs, drauguži, — pasakė Kalahanas.

— Atleisk. Stengiuosi gerti kuo sparčiau.

Čirškančiose keptuvytėse atnešė grybus. Verhekas du susikimšo į burną ir suskato godžiai kramtyti. Kalahanas jį stebėjo. Viskis numaldė alkį, ir jis kelias minutes ketino palaukti. Šiaip ar taip, alkoholis jam geriau nei valgis.

Keturi arabai, triukšmingai tarškėdami ir balbatuodami savąja kalba, užėmė gretimą staliuką. Visi keturi užsisakė „Jack Daniels“.

— Kas juos nužudė, Gevinai?

Šis minutėlę kramtė, paskui nurijo didelį kąsnį.

— Jeigu ir žinočiau, vis tiek nepasakyčiau. Bet prisiekiu, aš nežinau. Tai glumina. Žudikai dingo be pėdsakų. Visa buvo kruopščiai suplanuota ir tiksliai įvykdyta. Jokių pėdsakų.

— Kodėl du iškart?

Verhekas įsidėjo į burną dar vieną kąsnį.

— Visai paprasta. Taip paprasta, jog lengva pražiūrėti. Jie buvo tokie savaime suprantami taikiniai. Rozenbergas neturėjo namie įsirengęs apsaugos sistemos. Bet kuris vikresnis įsilaužėlis galėjo įsmukti vidun ir pasprukti. O vargšas Jensenas šlaistėsi vidur nakties po tas vietas. Jie buvo pažeidžiami. O tuo pat metu, kai abu buvo nužudyti, kitų septynių Aukščiausiojo Teismo narių namuose budėjo FTB agentai. Štai kodėl šiuodu pasirinkti. Nes buvo kvaili.

— Tad kas gi juos pasirinko?

— Tas, kuris turi daug pinigų. Žudikai buvo profesionalai ir veikiausiai per kelias valandas išsidangino iš šalies. Manome, jų buvo trys, galbūt daugiau. Jovalas pas Rozenbergą — galbūt tik vieno darbas. Spėjame, kad Jenseną dorojo bent du. Vienas ar daugiau saugojo, kol vyriokas virve atliko savo darbą. Nors tai nepadori vietelė, bet prieinama visiems ir gana rizikinga. Bet jie buvo miklūs, labai miklūs.

— Skaičiau prielaidą, kad galėjęs būti vienas samdomas žudikas.

— Išmesk tai iš galvos. Vienas žmogus nebūtų galėjęs nužudyti jų abiejų. Neįmanoma.

— Kiek tie žudikai galėjo paimti?

— Milijonus. Ir prireikė krūvos pinigų viskam suplanuoti.

— Ir tu visai nenumanai?

— Klausyk, Tomai, aš nedalyvauju tyrime, tad gausi paklausti tų vaikinų. Neabejoju, jie žino kur kas daugiau negu aš. Esu tik kuklus teisininkas, dirbantis valdišką darbą.

— Taip, kuris, beje, į Aukščiausiojo Teismo pirmininką kreipiasi vardu.

— Retsykiais jis paskambina. Bet tai nuobodu. Grįžkime prie moterų. Nemėgstu teisininkų kalbų.

— Pastaruoju metu tu su juo kalbėjai?

— Kapstai, Tomai, vis kapstai. Taip, šįryt mudu trumpai šnektelėjome. Jis pristatė visus dvidešimt septynis teisės stažuotojus išnaršyti federalinius bylų registrus ir surasti, už ko būtų galima užsikabinti. Tai bergždžia, ir aš jam taip pasakiau. Kiekviena Aukščiausiąjį Teismą pasiekianti byla turi bent dvi suinteresuotąsias šalis, ir kiekviena šalis tikrai laimėtų, jei vienas, du ar trys teisėjai išnyktų ir būtų pakeisti jai palankesniais. Esama tūkstančių apeliacijų, kurios galų gale gali patekti čia, bet juk negali paprasčiausiai paimti vieną ir tarti: „Štai ji! Toji, dėl kurios jie nužudyti“. Tai kvaila.

— Ką jis pasakė?

— Žinoma, jisai sutiko su mano nuostabia analize. Manau, perskaitęs Post straipsnį, paskambino man norėdamas pažiūrėti, gal pavyks ką nors iš manęs išpešti. Gali patikėti tokiu įžūlumu?

Padavėjas nekantriai pasilenkė prie jų.

Verhekas pažvelgė į valgiaraštį, užvertė jį ir grąžino padavėjui.

— Keptos kardžuvės, Rokforo sūrio, be daržovių.

— Man grybų, — pasakė Kalahanas. Padavėjas dingo.

Kalahanas iš švarko kišenės išsitraukė storą voką. Padėjo jį ant stalo šalia tuščio alaus butelio.

— Paskaityk tai, kai rasi progą.

— Kas čia?

— Nelyginant kokia dosjė.

— Nemėgstu dosjė, Tomai. Iš tikrųjų nekenčiu teisės ir teisininkų, taip pat nekenčiu visų teisės dėstytojų, išskyrus tave.

— Ją parašė Darbe.

— Perskaitysiu šiąnakt. Apie ką tai?

— Regis, tau jau sakiau. Ji labai gabi ir protinga, labai atkakli studentė. Rašo geriau už daugelį. Jos aistra, žinoma, neskaitant manęs, — konstitucinė teisė.

— Vargšelė.

— Praeitą savaitę ji pasiėmė keturias laisvas dienas, visiškai pamiršo mane bei visą likusį pasaulį ir pasiūlė savo teoriją, kurią dabar atmetė. Bet vis tiek perskaityk. Nepaprastai įdomu.

— Ką ji įtaria?

Arabai pratrūko šaižiai kvatotis, plekšnodami vienas kitą ir laistydami viskį. Minutėlę juodu stebėjo juos, kol nurimo.

— Argi nešlykštūs tie girtuokliai? — tarė Verhekas.

— Bloga darosi.

Verhekas įsikišo voką į švarką, kurį buvo pasikabinęs ant kėdės atkaltės.

— Kokia jos teorija?

— Šiek tiek savotiška. Bet perskaityk. Noriu pasakyti, kad tai nepakenks, tiesa? Juk jums, vyručiai, reikalinga pagalba.

— Aš perskaitysiu vien todėl, kad tai parašė ji. Kaip ji lovoje?

— O kaip tavo žmona lovoje?

— Puiki. Duše, virtuvėje, bakalėjos parduotuvėje. Ji puikiai atlieka viską, kuo užsiima.

— Tai negali ilgai tęstis.

— Metų pabaigoje ji paduos skyryboms. Galbūt man liks namas mieste ir šiek tiek smulkiųjų.

— Nebuvo priešvedybinės sutarties?

— Taip, tokia yra, bet nepamiršk, aš — teisininkas. Joje daugiau spragų negu mokesčių reformos įstatyme. Ją parengė vienas mano bičiulis. Na, nejau nesižavi teise?

— Pasikalbėkime apie ką nors kita.

— Moteris?

— Man kilo mintis. Tu nori susipažinti su mano mergina, tiesa?

— Mes kalbame apie Darbę?

— Taip. Darbę.

— Labai norėčiau susipažinti.

— Per Padėkos dieną vykstame į Sent Tomo salą. Kodėl tau nesusitikus su mumis ten?

— Ar man pasiimti žmoną?

— Ne. Ji nekviečiama.

— Ar ji lakstys po pliažą vien su virvikėmis? Surengs mums tartum kokį spektaklį?

— Galbūt.

— Oho! Negaliu patikėti.

— Galėsi išsinuomoti šalia mūsų kambarį ir šauniai paūšime.

— Gražu, gražu. Tiesiog gražu. 13

Keturis kartus suskambo telefonas, spragtelėjęs įsijungė atsakiklis, per butą nuaidėjo įrašytas balsas, pypt — ir jokios žinutės. Vėl suskambo keturis kartus, lygiai ta pačia seka, bet žinutės niekas nepaliko. Po minutėlės darsyk. Grėjus Grenthemas sugriebė nuo lovos ragelį. Atsisėdo ant pagalvės stengdamasis susitelkti.

— Kas čia? — vos apversdamas liežuvį paklausė jis. Pro langą dar nė nesismelkė šviesa.

Balsas kitame linijos gale buvo tylus ir nedrąsus.

— Grėjus Grenthemas iš Washington Post?

— Tas pats. Kas skambina?

Pamažu:

— Negaliu pasisakyti pavardės.

Ūkas išsisklaidė, ir Grenthemas susitelkė į laikrodį. Penkios keturiasdešimt.

— Gerai, nesvarbu pavardė. Kodėl skambinate?

— Vakar skaičiau jūsų straipsnį apie Baltuosius rūmus ir kandidatus.

— Malonu. — Velniop tave ir milijonus kitų. — Kodėl man skambinate tokiu laiku?

— Atleiskite. Esu pakeliui į darbą ir sustojau prie taksofono. Negaliu skambinti iš namų ar kontoros.

Balsas buvo aiškus, artikuliuotas, tartum išsilavinusio žmogaus.

— Kokios kontoros?

— Esu advokatas.

Nuostabu! Vašingtone gyvena pusė milijono teisininkų.

— Privatus ar valstybinis?

Trumputė dvejonė.

— Ee... nenorėčiau sakyti.

— Gerai. Klausykite, aš mielai dar pamiegočiau. Kodėl man paskambinote?

— Galimas daiktas, kai ką žinau apie Rozenbergą ir Jenseną. Grenthemas atsisėdo ant lovos krašto.

— Pavyzdžiui....

Kur kas ilgesnė pauzė.

— Jūs įrašinėjate?

— Ne. Ar turėčiau?

Nežinau. Esu iš tiesų labai išsigandęs ir sutrikęs, pone Grenthemai. Pageidaučiau, kad tai nebūtų įrašinėjama. Galbūt, kai kitąsyk paskambinsiu, gerai?

— Kaip norite. Aš klausau.

— Ar šį skambutį galima atsekti?

— Galbūt. Veikiausiai. Betgi jūs skambinate iš taksofono, tiesa? Koks skirtumas?

— Nežinau. Aš tik išsigandęs.

— Viskas gerai. Prisiekiu, kad neįrašinėju ir nebandysiu atsekti, iš kur skambinote. Taigi, ką norite pasakyti?

— Ką gi, regis, aš žinau, kas juos nužudė.

Grenthemas jau stovėjo.

— Tai išties labai vertinga žinia.

— Per ją galiu būti nužudytas. Kaip manote, ar mane seka?

— Kas? Kas galėtų jus sekti?

— Nežinau. — Balsas nutrūko, lyg žmogus dairytųsi sau per petį.

Grenthemas žingsniavo šalia lovos.

— Nusiraminkite. Kodėl nepasisakote pavardės, a? Prisiekiu, tai liks konfidencialu.

— Garsija.

— Juk tai ne tikroji pavardė, ką?

— Žinoma, ne, tačiau tik tiek galiu pasakyti.

— Gerai, Garsija. Kalbėkite.

— Nesu įsitikinęs, suprantate. Bet, regis, biure atsitiktinai man pakliuvo į akis kai kas, ko neturėjau pamatyti.

— Ar turite kopiją?

— Galbūt.

— Klausykite, Garsija, juk jūs man paskambinote. Norite kalbėti ar ne?

— Kad nežinau. Kaip pasielgsite, jeigu aš jums ką nors papasakosiu?

— Kruopščiai patikrinsiu. Jeigu mes ketiname ką nors apkaltinti dviejų Aukščiausiojo Teismo narių nužudymu, patikėkite manimi, su medžiaga bus elgiamasi atsargiai.

Sekė labai ilga tyla. Grenthemas sustingo prie supamojo krėslo ir laukė.

— Garsija. Jūs dar čia?

— Taip. Galime pasikalbėti vėliau?

— Žinoma. Bet galime pasikalbėti ir dabar.

— Turiu apie tai pagalvoti. Savaitę aš nei valgiau, nei miegojau, nemąstau racionaliai. Gal paskambinsiu jums vėliau.

— Gerai gerai. Galite paskambinti man į darbą, tarkime...

— Ne. Aš neskambinsiu jums į darbą. Atleiskite, kad prikėliau.

Jis padėjo ragelį. Grenthemas pažvelgė į skaičių eilę savo telefone ir nuspaudė septynis mygtukus, palaukė, tada — dar šešis, ir dar keturis. Jis užsirašė numerį ant bloknotėlio šalia telefono ir padėjo ragelį. Taksofonas buvo Pentagon Sičio Penkioliktoje gatvėje.

Gevinas Verhekas miegojo keturias valandas ir pabudo girtas. Kai po valandos atvyko į Huverio pastatą, alkoholis buvo beišgaruojąs ir jo vieton į galvą smelkėsi skausmas. Keikė save ir keikė Kalahaną, kuris, be abejo, miegojo iki vidudienio ir pabudo šviežutėlis bei žvalus, pasirengęs skrydžiui į Naująjį Orleaną. Juodu paliko restoraną šiam užsidarant vidurnaktį, vėliau užsuko į kelis barus ir pajuokavo, kad reikėtų pasižiūrėti vieną kitą pornografinį filmą, bet, deja, jų mėgstamas kino teatras subombarduotas, taigi nieko neišeis. Tad jie tik gėrė iki trijų ar keturių.

Vienuoliktą jis turėjo susitikti su direktoriumi Voilzu, todėl privalėjo atrodyti blaivus ir budrus. Tačiau tai niekaip nepavyks. Jis liepė savo sekretorei uždaryti duris ir paaiškino jai pasigavęs bjaurų virusą, galbūt gripą, tad nenorįs būti prie savo darbo stalo trukdomas, nebent iškiltų koks nors velniškai svarbus reikalas. Ši tyrinėjo jo akis ir, regis, uostė labiau nei paprastai. Miegant alaus tvaikas ne visada išgaruoja.

Ji išėjo, uždarydama paskui save duris. Jis užsirakino. Stengdamasis pasirodyti toks pat draugiškas, paskambino Kalahanui, bet niekas neatsiliepė.

Kas per gyvenimas. Geriausias jo draugas uždirba bemaž tiek pat, bet itin užimtą savaitę dirba trisdešimt valandų ir gali rinktis iš sukalbamų dvidešimčia metų už save jaunesnių pupyčių. Paskui jis prisiminė jųdviejų grandiozinius planus praleisti savaitę Sent Tome ir pagalvojo apie Darbę, vaikštinėjančią po paplūdimį. Jis vyksiąs, net jeigu dėl to tektų skirtis su žmona.

Šleikštulio banga nuvilnijo krūtine bei aukštyn stemple, ir Verhekas paskubėjo atsigulti ramiai ant grindų. Ant pigaus valdiško kilimo. Ėmė giliai alsuoti ir pajuto tartum pakaušį kas daužytų plaktuku. Tačiau tinkuotos lubos nesisuko, ir tai ramino. Po trijų minučių paaiškėjo, kad jis nevems, bent jau kol kas.

Portfelis stovėjo čia pat, ir jis atsargiai prisitraukė šį arčiau savęs. Viduje surado voką ir rytinį laikraštį. Pravėrė voką, išėmė dosjė ir abiem rankomis iškėlė šešis colius sau virš veido.

Tai buvo trylika standartinio formato puslapių, atspausdintų kompiuteriu dvigubu intervalu, plačiomis paraštėmis. Verhekas nusprendė, kad gebės perskaityti. Paraštėse ranka buvo primarginta pastabų ir ištisi skirsniai pabraukyti. Pačiame titulinio puslapio viršuje flomasteriu taip pat ranka užrašyti žodžiai PIRMIEJI APMATAI. Žemiau atspausdinta jos pavardė, adresas ir telefono numeris.

Kelias minutes permesiąs akimis, gulėdamas ant grindų, tada gal pasijusiąs geriau ir atsisėdęs prie rašomojo stalo galėsiąs vaidinti svarbų valstybės juristą. Jis prisiminė Voilzą, ir plaktuko dūžiai pakaušyje sustiprėjo.

Ji rašė gerai, standartine, moksliškai teisine maniera, ilgais sakiniais, sudarytais iš daugiaraidžių žodžių, bet mintis dėstė aiškiai. Vengė dviprasmybių ir teisinio žargono, kurį itin mėgsta daugelis studentų. Ji niekad netaps Jungtinių Valstijų vyriausybės samdoma advokate.

Gevinas niekad nebuvo girdėjęs apie jos įtariamąjį, ir jo tikrai nebuvo niekieno sąraše. Iš esmės tai nebuvo dosjė, bet pasakojimas apie vieną teismo procesą Luizianoje. Faktus ji dėstė glaustai ir įdomiai. Iš tiesų kvapą gniaužiančiai. Jis jau ne šiaip skaitinėjo.

Faktai užėmė keturis puslapius, kitus tris ji užpildė trumpomis besibylinėjančių šalių istorijomis. Čia šiek tiek buvo ištęsta, bet jis visgi skaitė. Nepajėgė atsitraukti. Aštuntame dosjė — ar dar kaip tai pavadinsi — puslapyje teismo procesas buvo apibendrintas. Devintajame paminėta apeliacija ir paskutiniuose trijuose puslapiuose neįtikėtinai išdėstyta, kodėl iš Aukščiausiojo Teismo buvo pašalinti Rozenbergas ir Jensenas. Kalahanas pasakė, kad ji jau atmetusi šią teoriją, be to, į pabaigą, atrodo, buvo beišsikvepianti.

Bet kūrinėlis itin gerai skaitomas. Mirksnį jis pamiršo dabartinę savo kančią ir gulėdamas ant purvino grindų kilimo skaitė trylikos puslapių teisės studentės sudarytą dosjė, nors buvo gausybė dalykų, kuriuos reikėjo nuveikti.

Į duris kažkas tyliai pabeldė. Jis pamažu atsisėdo, atsargiai atsistojo ir nuėjo prie durų.

— Tuoj.

Beldė sekretorė.

— Atleiskite, kad trukdau, bet direktorius nori jus matyti savo kabinete po dešimties minučių.

— Ką?

— Taip, sere. Po dešimties minučių.

Jis pasitrynė akis ir ėmė tankiai alsuoti.

— Koks reikalas?

— Buvau pažeminta tarnyboje, kad to klausinėjau, sere.

— Ar turite ko nors burnai praskalauti?

— Na taip, man regis. Jums reikia?

— Neklausčiau, jeigu nereikėtų. Atneškite. Ar turite kokios nors gumos?

— Gumos?

— Kramtomosios gumos.

— Taip, sere. Pageidaujate ir jos?

— Tik atneškite man ko nors burnai praskalauti ir gumos, taip pat aspirino, jeigu turite. — Jis nuėjo prie rašomojo stalo ir atsisėdo, susiėmęs rankomis galvą ir trindamasis smilkinius. Girdėjo sekretorę trankant stalčius, po to ji vėl išdygo priešais jį su gėrybėmis.

— Dėkui. Atsiprašau už šiurkštumą. — Jis parodė į padėtą ant kėdės šalia durų dosjė.

— Nusiųskite tą dosjė Erikui Istui į ketvirtą aukštą. Parašykite mano vardu raštelį. Tegul paskaito, kai turės laisvą minutėlę.

Sekretorė išėjo su dosjė.

Flečeris Koulas atidarė Ovaliojo kabineto duris ir rimtai kreipėsi į K. O. Lujisą ir Eriką Istą. Prezidentas buvo išvykęs į Puerto Riką apžiūrėti uragano padarinių, o direktorius Voilzas atsisakė susitikti vien su Koulu. Atsiuntė sau pavaldžius asmenis.

Koulas pamojo jiems į sofą, o pats atsisėdo kitoje kavos stalelio pusėje. Susagstytu švarku, tobulu kaklaraiščiu. Jis visad atrodydavo pasitempęs. Istas buvo girdėjęs pasakojimų apie jo įpročius. Dirbdavo dvidešimt keturias valandas per parą, septynias dienas per savaitę, gerdavo tik vandenį, ir dažniausiai valgė maistą iš smulkių prekių automatų pusrūsyje. Gebėjo skaityti it kompiuteris, ir kasdien po kelias valandas peržiūrinėdavo memorandumus, ataskaitas, korespondenciją ir kalnus numatomų įstatymų projektų. Turėjo puikią atmintį. Jau visą savaitę jie atnešdavo į šį kabinetą kasdienes ataskaitas apie tyrimą ir įteikdavo Koului, kuris iš pat ryto prarydavo medžiagą ir įsimindavo iki kito susitikimo. Jeigu jie ką nors neteisingai pranešdavo, jis būdavo negailestingas. Nors ir nekenčiamas, negalėjai jo negerbti. Buvo sumanesnis už juos ir atkakliau dirbo. Ir jis tai žinojo.

Tuščiame Ovaliajame kabinete Koulas gerai jautėsi. Jo bosas išvykęs pozuoja prieš kameras, o tikroji valdžia pasiliko ir vadovauja šaliai.

K. O. Lujisas padėjo keturių colių storio šūsnį paskutinių žinių.

— Nieko naujo? — paklausė Koulas.

— Gal šis tas. Prancūzų pareigūnai įprasta tvarka peržiūrinėjo Paryžiaus oro uosto saugos kamerų nufilmuotą medžiagą, ir jiems pasirodė, kad atpažino vieną veidą. Jie sulygino su kitų dviejų kamerų kadrais, užfiksuotais skirtingais kampais, ir pranešė Interpolui. Veidas atrodė šiek tiek kitoks, bet Interpolas mano, jog tai teroristas Kemelis. Be abejo, jūs esate girdėjęs apie...

— Girdėjau.

— Jie ilgai tyrinėjo juostą ir beveik neabejoja, kad jis išlipo iš lėktuvo, atvykusio be tarpinio nusileidimo iš Daleso oro uosto praeitą trečiadienį, apie dešimt valandų, kai buvo aptiktas Jensenas.

— Iš „Concord“?

— Ne, iš „United“. Remdamiesi laiku ir kamerų išdėstymu, jie geba nustatyti vartus ir reisus.

— Ir Interpolas susisiekė su CŽV?

— Taip. Šiandien apie pirmą jie kalbėjosi su Gminskiu.

Koulo veidas nieko neišdavė.

— Kiek jie tikri?

— Aštuoniasdešimt procentų. Tai maskavimosi meistras, tad būtų šiek tiek neįprasta jam keliauti. Tad galima tuo abejoti. Mes turime fotografijas ir suvestinę. Tiesą sakant, aš ištyrinėjau nuotraukas ir nieko negaliu teigti. Bet Interpolas jį atpažįsta.

— Jis nelabai mėgdavo per tuos metus fotografuotis, ar ne?

— Kiek mes žinome, ne. Be to, pasak gandų, jis kas dvejus ar trejus metus gulasi po skalpeliu ir kaskart pasirodo vis nauju veidu.

Koulas sekundėlę pagalvojo.

— Gerai. Na ir kas, jeigu tai Kemelis, ir kas jeigu jisai susijęs su žmogžudystėmis? Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad mes niekad jo nesurasime. Bent devynios šalys, įskaitant Izraelį, šiuo metu trokšta jį pagauti. Tai reiškia, kad kažkas jam sumokėjo krūvą pinigų, jog panaudotų savo talentus čia. Visą laiką mums sakyta, kad žudikas ar žudikai buvo profesionalai, kurie dingo dar neatšalus kūnams.

— Vadinasi, tai mažai ką tereiškia.

— Galima taip sakyti.

— Puiku. Ką dar turite?

Lujisas žvilgtelėjo į Eriką Istą.

— Na, turime įprastas kasdienes suvestines.

— Pastaruoju metu jos gan šykščios.

— Taip, tikrai. Trys šimtai aštuoniasdešimt agentų dirba dvylika valandų per dieną. Vakar jie apklausė šimtą šešiasdešimt žmonių trisdešimtyje valstijų. Mes esame...

Koulas iškėlė ranką.

— Nereikia. Aš perskaitysiu suvestinę. Regis, nesuklysiu pasakęs, kad nieko nauja.

— Galbūt mažutėlė nauja užuomina. — Lujisas pažvelgė į Eriką Istą, kuris laikė rankoje dosjė kopiją.

— Kas tai? — paklausė Koulas.

Istas nesmagiai pasimuistė ant sofos. Visą dieną dosjė buvo perdavinėjama aukštyn, iki šią perskaitė Voilzas, kuriam ji patiko. Žiūrėjo į tai kaip į abejotiną rimto dėmesio nevertą versiją, bet byloje paminėtas prezidentas, tad visai neblogai, kad Koulas ir šio bosas gaus paprakaituoti besijaudindami. Voilzas liepė Lujisui bei Istui įteikti Koului dosjė ir pristatyti kaip svarbią teoriją, Biuro rimtai vertinamą idėją. Pirmą sykį šią savaitę, kalbėdamas apie Ovaliojo kabineto idiotus, perskaitysiančius šią medžiagytę ir bėgsiančius slėptis, Voilzas nusišypsojo. Sureikšminkite viską, — nurodė Voilzas. — Pasakykite, kad mes, pasitelkę dvidešimt agentų, ketiname sekti šiuo pėdsaku.

— Tai teorija, kuri išplaukė į paviršių per pastarąsias dvidešimt keturias valandas, ir direktorius Voilzas gerokai ja susidomėjo. Jis bijo, kad tai galėtų pakenkti prezidentui.

Koulas liko akmeniniu veidu, nė nemirktelėjo.

— Kaipgi?

Istas padėjo ant stalo dosjė.

— Viskas čia, šiame pranešime.

Koulas žvilgtelėjo į dosjė, tada į Istą.

— Puiku. Perskaitysiu vėliau. Viskas?

Lujisas atsistojo ir užsisagstę švarą.

— Taip, mes eisime.

Koulas palydėjo juos iki durų.

Fanfarų nebuvo, kai kelias minutes po dešimtos svarbiausias Karinių oro pajėgų lėktuvas nusileido Endriuso oro uoste. Karalienė keliavo po šalį rinkdama lėšas, tad nei draugai, nei šeimos nariai nepasitiko prezidento, kai šis iššoko iš lėktuvo ir nėrė į limuziną. Viduje laukė Koulas. Prezidentas įsmuko ant sėdynės.

— Nesitikėjau jūsų čia, — tarė jis.

— Atleiskite. Mums reikia pasikalbėti. — Limuzinas nuskriejo Baltųjų rūmų link.

— Jau vėlu, ir aš pavargęs.

— Kaip uraganas?

— Įspūdingas. Nupūtė milijoną lūšnų bei kartoninių trobikių, o dabar mes atskubėsime su pora milijardų ir pastatysime naujus namus bei jėgaines. Kas penkerius metus jiems reikia gero uragano.

— Aš jau parengiau įsaką skelbti stichinę nelaimę.

— Puiku. Tai kas gi tokio svarbaus?

Koulas padavė kopiją to, kas dabar tapo žinoma kaip Pelikano dosjė.

— Neskaitysiu, — numojo prezidentas. — Tik papasakokite man.

— Voilzas ir jo marga komanda rado įtariamąjį, kurio niekas ligi šiol neminėjo. Įtariamasis visiškai nežinomas, nė nepagalvotum apie jį. Šį sumautą dalyką parašė viena stropuolė studentė iš Tuleino, ir kažkokiu būdu rašinys pateko pas Voilzą, kuris nusprendė, jog tai nusipelno dėmesio. Turėkite omenyje, jiems žūtbūt trūksta įtariamųjų. Teorija tokia toli siekianti, jog sunku ja įtikėti, ir iš pirmo žvilgsnio man rūpesčio nekelia. Bet rūpestį kelia Voilzas. Šis nusprendė entuziastingai pasidomėti, o spauda stebi kiekvieną jo žingsnį. Informacija galėtų nutekėti.

— Mes negalime kontroliuoti jo tyrimo.

— Galime juo manipuliuoti. Gminskis laukia Baltuosiuose rūmuose ir...

— Gminskis!

— Nusiraminkite, šefe. Prieš tris valandas įteikiau jam šios medžiagos kopiją ir prisaikdinau tylėti. Gal jis ir nekompetentingas, bet paslaptį laikyti geba. Aš pasitikiu juo labiau nei Voilzu.

— O aš nepasitikiu nė vienu iš jų.

Koului patiko tai išgirsti. Troško, kad prezidentas pasitikėtų tik juo.

— Manau, turėtumėte CŽV paprašyti tučtuojau tuo pasidomėti. Norėčiau viską žinoti, iki Voilzas pradės kapstyti. Nė vienas nieko nesuras, bet jeigu mes žinosime daugiau už Voilzą, galėsite priversti jį atsitraukti. Tai turi prasmės, šefe.

Prezidentas suirzo.

— Čia šalies vidaus reikalas. CŽV nėra ko šniukštinėti. Veikiausiai tai neteisėta.

— Formaliai neteisėta. Bet Gminskis tai padarys dėl jūsų, ir jis gali apsisukti greitai, slapčia ir nuodugniau nei FTB.

— Tai neteisėta.

— Taip daryta ir anksčiau, šefe, daug sykių.

Prezidentas stebėjo transporto eismą. Jo akys buvo pabrinkusios ir paraudusios, tačiau ne iš nuovargio. Lėktuve jis tris valandas numigo. Bet visą dieną prieš kameras turėjo apsimesti esąs liūdnas bei susirūpinęs, ir dabar buvo sunku persiorientuoti.

Jis paėmė dosjė ir numetė ant sėdynės šalia savęs.

— Ar tai kas nors iš mūsų pažįstamų?

— Taip. 14

Kadangi Naujasis Orleanas — naktinis miestas, jis bunda pamažu. Lieka ramus, iki gerokai išaušta, tada nusipurto snūdulio voratinklį ir palengva slenka į rytą. Nėra ankstyvos skubos, išskyrus ruožus, jungiančius su priemiesčiais ir judrias centrinės dalies gatveles. Šitaip galima pasakyti apie visus didmiesčius. Bet Prancūzų kvartale, kuris sukuria Naujojo Orleano dvasią, praeitos nakties viskio, džambalajos24 ir kepto jūros ešerio kvapai tvyro čia pat viršum tuščių gatvių, iki pakyla saulė. Po valandos ar dviejų juos pakeičia Prancūzų turgaus kavos bei pietietiškų spurgų aromatas, ir maždaug tuo laiku šaligatviai pamažu ima knibždėti gyvybe.

Darbe susirangė balkonėlyje į krėslą ir gurkšnodama kavą laukė pasirodančios saulės. Kalahanas keliomis pėdomis toliau, už atdarų stiklinių durų, susisupęs į paklodes buvo visam pasauliui negyvas. Dvelkė šioks toks vėjelis, bet iki vidudienio sugrįš drėgmė. Ji arčiau kaklo prisitraukė jo chalatą ir uodė stiprų odekolono kvapą. Prisiminė savo tėvą ir jo plačius, iki pat apačios susagstomus marškinius, kuriuos leisdavo jai nešioti, kai buvo paauglė. Ji ankštai iki alkūnių pasiraitodavo rankoves, palikdama skvernus kadarojančius iki kelių, ir žingsniuodavo po prekybos centrus su draugėmis, tvirtai įsitikinusi, kad už ją šaunesnės nėra. Tėvas buvo jos draugas. Iki baigė vidurinę mokyklą, ji galėjo laisvai naudotis jo drabužių spinta su sąlyga, kad viskas būtų išskalbta, dailiai išlyginta ir sukabinta ant pakabų. Ji vis dar juto šnervėmis „Grey Flannel“, kuriuo jisai susišlakstydavo veidą.

Jeigu jis dar būtų gyvas, būtų ketveriais metais vyresnis už Tomą Kalahaną. Jos motina ištekėjo antrą kartą ir persikėlė gyventi į Boizį. Darbe turėjo brolį Vokietijoje. Visi trys retai tepasikalbėdavo. Nesutariančią šeimą vienydavo tėvas, o po jo mirties jie išsibarstė kas sau.

Per lėktuvo katastrofą žuvo dar dvidešimt žmonių, tad nė nebaigus rengtis laidotuvėms, jų namuose suskato lankytis teisininkai.

Kaip tik tada ji iš tiesų pirmą kartą susidūrė su juristų luomu, ir tai nebuvo malonu. Šeimos advokatas specializavosi tvarkyti nekilnojamojo turto reikalus ir nieko neišmanė apie bylinėjimąsi. Vienas apsukrus advokatėlis, pavarde Heršelis, iš tų, kurie prisistato tuoj įkandin greitosios pagalbos, prisigretino prie Darbės brolio ir įkalbėjo šeimą nedelsiant paduoti ieškinį. Dvejus metus šeima kentė, kol Heršelis vilkino, melavo ir painiojo bylą. Savaitę iki teismo jie sutiko su pusės milijono kompensacija, atskaičius Heršelio honorarą, ir Darbe gavo šimtą tūkstančių.

Ji nusprendė tapti teisininke. Jeigu toks klounas kaip Heršelis geba tą daryti ir užkalti didelius pinigus, sėdamas visuomenėje sumaištį, tuomet ji tikrai galėtų tą daryti vardan kilnesnių tikslų. Ji dažnai pagalvodavo apie Heršelį. Kai išlaikysianti advokatūros egzaminus, pirmasis jos pateiktas ieškinys bus prieš jį — už aplaidumą. Ji troško dirbti kokioje nors aplinkosaugos firmoje. Žinojo, kad susirasti darbą nebus sunku.

Tą šimtą tūkstančių ji paliko neliestus. Naujasis motinos vyras buvo vienos popieriaus kompanijos vadovas, šiek tiek vyresnis ir gerokai turtingesnis, tad netrukus po vedybų ji padalijo savąją kompensacijos dalį Darbei ir broliui. Pasakė, kad pinigai jai primena velionį vyrą, kurį ji tebemylinti, tad šis gestas esąs simbolinis, nes ji sukūrė naują gyvenimą naujame mieste su nauju vyru, kuris po penkerių metų išeis pensijon ir nežinos, kur dėti pinigus. Simbolinis gestas Darbę sutrikdė, tačiau ji suprato tai ir priėmė pinigus.

Šimtas tūkstančių padvigubėjo. Didžiąją dalį pinigų ji padėjo į abipusius fondus25, tačiau tik į tokius, kurie neturėjo avuarų chemijos ir naftos kompanijose. Važinėjo „Accord“ ir gyveno kukliai. Jos garderobą sudarė tipiška teisės fakultetui apranga, perkama iš nekondicinės produkcijos gamyklų parduotuvių. Ji ir Kalahanas mėgavosi geresniaisiais miesto restoranais ir niekad nevalgydavo dusyk toje pačioje vietoje. Visados kiekvienas mokėdavo pats už save.

Jam mažai terūpėjo pinigai, ir jis niekad primygtinai jos neklausinėjo. Ji turėjo daugiau nei paprasta teisės studentė, tačiau Tuleine netrūko ir pasiturinčių tėvų atžalų.

Iki kartu permiegojo, juodu susitikinėjo mėnesį. Darbe nustatė pagrindines taisykles, ir jis mielai su jomis sutiko. Negalėsią būti kitų moterų. Juodu privalėsią labai slėptis. Ir jis turėsiąs liautis tiek daug gerti.

Pirmųjų dviejų jis laikėsi, bet girtuokliauti nesiliovė. Jo tėvas, senelis ir broliai daug gerdavę, to tartum buvo tikimasi ir iš jo. Bet pirmą sykį gyvenime Tomas Kalahanas buvo įsimylėjęs, beprotiškai įsimylėjęs, ir žinojo ribą, ties kuria škotiškasis ima konkuruoti su jo moterimis. Jis labai saugojosi. Išskyrus praeitą savaitę ir asmeninę Rozenbergo netekties traumą, anksčiau 5-os popiet niekad negerdavo. Kai juodu būdavo drauge, jis atsisakydavo „Chivas“, jeigu manydavo esąs per daug išgėręs ir tai galėsią pakenkti jo pajėgumui.

Linksma buvo regėti keturiasdešimt penkerių metų vyriškį pirmą sykį užkimbant ant meškerės. Jisai stengėsi kiek galėdamas išsaugoti šaltą galvą, bet trumputėmis jų intymumo akimirkomis elgdavosi kvailai kaip mokinukas.

Ji pabučiavo jį į skruostą ir užklojo dygsniuota antklode. Drabužius buvo tvarkingai pasidėjusi ant kėdės. Tyliai užrakino paskui save paradines duris. Saulė jau pakilusi žvelgė per Dofinės gatvės pastatų stogus. Gatvėje nebuvo nė gyvos dvasios.

Po trijų valandų jai fakultete prasidės pratybos, paskui vienuoliktą Kalahano paskaita ir konstitucinė teisė. Per savaitę ji turėjo parengti menamo teismo apeliacinį raštą. Ant jos teisės apžvalgos konspektų ėmė rinktis dulkės. Ji vėlavo atlikti dviejų kursų užduotis. Metas vėl tapti studente. Keturias dienas sugaišo vaidindama detektyvę, ir dabar save už tai keikė.

„Accord“ stovėjo už kampo, pusę kvartalo toliau.

Jie stebėjo ją ir tas darbas teikė malonumo. Aptempti džinsai, platus megztinis, ilgos kojos, akiniai nuo saulės nė kiek nepadažytoms akims paslėpti. Stebėjo ją uždarančią duris ir sparčiai žengiančią Karališkąja gatve, paskui dingstančią už kampo. Plaukai siekė pečius ir buvo tartum tamsiai raudoni.

Tai ji.

Nešinas priešpiečiais rudame popieriniame maišelyje, jisai susirado laisvą parko suolelį, nugara į Niu Hampšyro aveniu. Nekentė Diupono žiedo ir ten slampinėjančių valkatų, narkių, iškrypėlių, senstančių hipių ir juoda oda apsitaisiusių pankų, styrančiais raudonais plaukais ir nešvankiomis kalbomis. Kitoje fontano pusėje gerai apsirengęs vyriškis su megafonu telkė savo grupę kovotojų už gyvūnų teises žygiui prie Baltųjų rūmų. Odiniais drabužiais apsitempusieji pašiepė ir koneveikė juos, bet keturi raiti policininkai laikėsi pakankamai arti, kad būtų išvengta nemalonumų.

Jis pasižiūrėjo į laikrodį ir nusilupo bananą. Vidudienis, ir jam būtų patikę valgyti kur nors kitur. Susitikimas būsiąs trumpas. Bestebėdamas keikūnus ir šaipūnus išvydo iš minios išnyrant savąjį kontaktą. Jų akys susidūrė, trumpas linktelėjimas, ir anas jau sėdėjo greta ant suoliuko. Jo pavardė buvo Bukeris iš Langlio. Juodu kartkartėmis čia susitikdavo, kai ryšių linijos susipindavo ar tapdavo neaiškios, o jų bosams reikėdavo išgirsti tikrus žodžius, kurių niekam kitam nederėjo girdėti.

Bukeris neturėjo priešpiečių. Jis ėmėsi lukštenti pakepintus žemės riešutus ir mėtyti lukštus po apvalainu suoliuku.

— Kaip ponas Voilzas?

— Bjaurus it velnias. Kaip paprastai.

Jis įsimetė burnon riešutų.

— Gminskis vakar iki vidurnakčio buvo Baltuosiuose rūmuose, — pasakė Bukeris.

Tyla. Voilzas žinojo.

Bukeris kalbėjo toliau:

— Jie tenai supanikavo. Tas Pelikano reikalas juos išgąsdino. Beje, mes jį irgi perskaitėme, ir beveik neabejojame, kad jums, vyručiai, tai nepadarė įspūdžio, bet kažkodėl Koulas pasibaisėjęs ir taip pat sujaudino prezidentą. Mes, tarkime, manome, kad jūs, vyručiai, Koulo ir prezidento sąskaita paprasčiausiai šiek tiek linksminatės, o kadangi dosjė užsimenama apie prezidentą, ir ten yra ta nuotrauka, jūs, vyručiai, tarsi pramogaujate. Suprantate, ką turiu galvoje?

Pašnekovas atsikando colį banano ir nieko neatsakė.

Gyvūnų mylėtojai netvarkingu būriu patraukė tolyn, palydėti odos mylėtojų švilpesių.

— Kad ir kaip ten būtų, tai ne mūsų reikalas, ir neturėtų toks būti, tik prezidentas dabar nori, kad mes slapčia ištirtume Pelikano dosjė, kol iki jos galėsite prieiti jūs, vyručiai. Jis įsitikinęs, kad mes nieko nerasime, ir jis nori žinoti, kad tenai nieko nėra, kad galėtų įtikinti Voilzą pasitraukti.

— Tenai nieko ir nėra.

Bukeris stebėjo kažkokį girtuoklį šlapinantis į fontaną. Saulės nutvieksti farai buvo benujoją.

— Vadinasi, Voilzas šiek tiek linksminasi, taip?

— Mes tikriname visus galimus variantus.

— Tačiau tikrų įtariamųjų nėra?

— Ne. — Iš banano liko tik prisiminimas. — Kodėl jie taip susirūpinę, kad mes imsimės tirti šį reikaliuką?

Bukeris sutraiškė mažą riešutą.

— Na, jiems tai gana paprasta. Yra įniršę, kad paskelbtos kandidatų Praiso ir Maklorenso pavardės, ir tai, žinoma, jūsų kaltė. Jie be galo nepasitiki Voilzu. Ir jeigu jūs, vyručiai, imsitės knaisiotis po Pelikano dosjė, jie baiminasi, kad spauda sužinos, ir tuomet prezidentas gaus pylos. Kitais metais jis nori būti perrinktas, ir taip toliau, ir taip toliau.

— Ką Gminskis pasakė prezidentui?

— Kad jis visai nenori kištis į FTB tyrimą, kad mes ir taip turime ką veikti, ir kad tai būsią velniškai neteisėta. Bet kadangi prezidentas labai prašė, o Koulas labai grasino, mes vis dėlto tai atliksime. Ir štai aš čia kalbuosi su jumis.

— Voilzas tai įvertins.

— Šiandien mes pradėsime kapstyti, bet visas tas reikalas absurdiškas. Formaliai darysime tai, kas dera, laikysimės nuošaliai, ir po kokios savaitės prezidentui pasakysime, kad ši teorija — šūvis nemačiom.

Jis užlenkė savo rudą maišelį ir atsistojo.

— Gerai. Pranešiu Voilzui. Dėkui. — Jis nuėjo Konektikuto prospekto link, tolyn nuo odiniais drabužiais apsitaisiusių pankų, ir dingo.

Monitorius stovėjo ant apgriozdinto stalo viduryje žinių skyriaus, ir Grenthemas per besirenkančių bei pranešinėjančių darbuotojų klegesį ir gausmą piktai spitrijo į jį. Žodžiai nėjo, ir jisai sėdėjo piktai stebeilydamas. Suskambo telefonas. Jis nuspaudė savąjį mygtuką ir nesitraukdamas nuo monitoriaus sugriebė ragelį.

— Grėjus Grenthemas.

— Čia Garsija.

Jis išmetė iš galvos monitorių.

— Aha, koks reikalas?

— Turiu du klausimus. Pirmas — ar jūs įrašinėjate tuos skambučius, ir antras — ar galite juos atsekti?

— Ne ir taip. Mes neįrašinėjame, kol nepaprašome leidimo, ir mes galime atsekti, tačiau to nedarome. Regis, sakėte, kad neskambinsite man į darbą.

— Norite, kad padėčiau ragelį?

— Ne. Viskas gerai. Verčiau kalbėsiuos trečią popiet įstaigoje, nei šeštą ryto lovoje.

— Atleiskite. Aš tik išsigandęs. Aš kalbėsiuosi su jumis, kol jausiu, kad galiu pasitikėti, bet jeigu nors sykį pameluosite, pone Grenthemai, iškart mesiu ragelį.

— Sutarta. Kada pradėsite kalbėti?

— Dabar negaliu. Esu centre prie taksofono ir labai skubu.

— Sakėte, kad turite kažkokią kopiją.

— Ne, sakiau, kad galiu turėti kažkokią kopiją. Mes pasimatysime.

— Gerai. Tad kada vėl jūs paskambinsite?

— Ar privalau nustatyti laiką?

— Ne. Bet aš ne visada čia būnu, tai ateinu, tai išeinu.

— Paskambinsiu rytoj per priešpiečius.

— Aš lauksiu.

Garsija padėjo ragelį. Grenthemas nuspaudė septynis mygtukus, tada šešis ir dar keturis. Užsirašė numerį, tuomet ėmė sklaidyti geltonuosius puslapius, kol susirado „Taksofonų bendrovę“. „Taškų išdėstyme“ numeris įvardytas Pensilvanijos aveniu, šalia Teisingumo departamento. 15

Ginčas užsiplieskė, kai atnešė desertą — tą patiekalą, vietoj kurio Kalahanas verčiau gerdavo. Ji elgėsi ganėtinai švelniai, išvardijo, kiek jis jau išgėręs: dvi dvigubas škotiškojo, kol juodu laukė staliuko, dar vieną prieš užsisakant patiekalus, ir du butelius vyno prie žuvies. Ji teišgėrė dvi taures. Jis gėrė per greitai ir pamažu girto. Jai bebaigiant pyškinti šį sąrašą, įpyko. Deserto jis užsisakė „Drambuie“ likerio, nes tai buvo jo mėgstamiausias, be to, staiga tai tapo principo reikalu. Jis vienu mauku išlenkė gėrimą ir užsisakė dar. Ji užsiuto.

Darbe maišė šaukštuku kavą ir apsimetė jo nematanti. „Mouton“ buvo sausakimšas, ir jai tik norėjosi ramiai iš čia išeiti bei grįžti į savo butą vienai.

Ginčas įsismarkavo ant šaligatvio, jiems tolstant nuo restorano. Tomas išsitraukė iš kišenės savo „Porsche“ rakčiukus, o ji pasakė, kad jis esąs per girtas vairuoti. Teatiduodąs rakčiukus jai. Jisai sugniaužė šiuos kumštyje ir nušlitiniavo automobilių aikštelės už trijų kvartalų link. Ji pasakė eisianti pėsčia. Jis palinkėjo malonaus pasivaikščiojimo. Mergina sekė iš paskos kelis žingsnius atsilikusi, jausdamasi nesmagiai dėl priekyje šlitiniuojančios figūros. Meldė jį. Juk jo kraujyje bent dvi promilės. Velniai rautų, jis dėstąs teisę. Ką nors užmušiąs. Kalahanas leidosi kepėstuoti sparčiau, tai pavojingai priartėdamas prie šaligatvio krašto, tai nuvinguriuodamas šalin. Šūkavo sau per petį, kažką apie tai, kad girtas vairuojąs geriau nei ji blaiva. Darbe atsiliko. Anksčiau vieną sykį buvo važiavusi su juo tokios būklės ir žinojo, ką girtas, vairuodamas „Porsche“, gali pridaryti.

Jis aklai perkirto gatvę, susikišęs rankas giliai į kišenes, lyg šiaip sau išėjęs vėlų vakarą pasivaikštinėti. Nepataikė ant bordiūro, užkliuvo už jo batų nosimis, užuot pastatęs visą pėdą, ir keikdamasis paknopstom išsitiesė palei šaligatvį. Nespėjus jai pribėgti, greitai repečkom pasikėlė ant kojų. „Palik mane, velniai tave rautų!“ — paliepė jai. „Tik duok man rakčiukus, — meldė ji, — arba aš einu“. Jis pastūmė ją. „Laimingo kelio“, — susijuokė. Darbe niekad nebuvo regėjusi jo tokio girto. Supykęs niekad jos neliesdavo, nesvarbu, girtas ar blaivus.

Šalia automobilių aikštelės buvo pigi užeigėlė su langus dengiančia neonine alaus reklama. Pro atviras duris ji įkišo galvą vidun, ketindama kviestis pagalbos, bet pagalvojo, kad tai kvaila. Viduje vien girti.

Jam artinantis prie „Porsche“, ji šūktelėjo:

— Tomai! Prašau! Leisk man vairuoti! — Stovėjo ant šaligatvio ir nesirengė toliau eiti.

Jis nušlitiniavo, nustūmęs ją šalin, kažką sau murmėdamas. Atsirakino dureles, įsirangę vidun ir išnyko, užstotas kitų automobilių. Paleistas variklis užsivedė ir suriaumojo — Tomas nuspaudė akceleratorių.

Darbe pasirėmė į pastato sieną už kelių pėdų nuo išvažiavimo iš aikštelės. Pažvelgė į gatvę, ir mažne troško, kad pasirodytų koks nors faras. Verčiau jis būtų sulaikytas nei negyvas.

Eiti namo pėsčiomis buvo per toli. Pažiūrėsianti, kol jis nuvažiuos, paskiau nusisamdysianti taksi ir savaitę neturėsianti su juo reikalų. Mažų mažiausia savaitę. „Laimingo kelio“, — pakartojo ji sau. Jis vėl nuspaudė akceleratorių ir sužvygino padangomis.

Sprogimas parmušė ją ant šaligatvio. Nukrito keturpėsčiom, veidu žemyn, sekundėlę apsvaiginta, paskui tvokstelėjo karštis ir gatvėn ėmė kristi smulkios, žėrinčios nuolaužos. Pasibaisėjusi ji spoksojo į automobilių aikštelę. „Porsche“ ore nirčiai persivertė ir nukrito ratais aukštyn. Padangos, ratai, durelės ir sparnai atsiskyrė nuo mašinos. Automobilis tapo akinančiu ugnies kamuoliu — akyse nyko, ryjamas siaučiančios liepsnos.

Darbe buvo bepuolanti artyn, šaukdama Tomą. Aplinkui krito nuolaužos, ir karštis ją suturėjo. Sustojo likus trisdešimčiai pėdų iki laužo, klykdama prisidengė rankomis burną.

Staiga antras sprogimas vėl pervertė automobilį ir nubloškė ją šalin. Ji suklupo ir galva stipriai trenkėsi į kažkurios kitos mašinos buferį. Šaligatvis nutvilkė veidą, ir ji nieko daugiau šią akimirką nebeprisiminė.

Bariukas kaipmat ištuštėjo, ir laukan išsipylė girtuokliai. Stovėjo ant šaligatvio ir vėpsojo. Pora jų bandė prisiartinti, bet karščio buvo sustabdyti. Nuo ugnies kamuolio rangėsi tiršti, sunkūs dūmai, ir per kelias sekundes užsiliepsnojo dar du automobiliai. Skambėjo šūksmai ir panikos persmelkti balsai.

— Kieno tai automobilis?!

— Paskambinkite 911!

— Ar jame kas nors yra?!

— Paskambinkite 911!

Jie už alkūnių nutempė ją atgal ant šaligatvio, į minios vidurį. Darbe vis kartojo „Tomai!“ Iš bariuko atneštas šaltas drėgnas skuduras ir uždėtas jai ant kaktos.

Minia tirštėjo, gatvė sujudo. Sirenos, — peikėdamasi ji išgirdo sirenas. Juto sau po pakaušiu gumbą ir vėsą ant veido. Burna džiūvo. „Tomai, Tomai“, — vis kartojo Darbe.

— Viskas gerai, viskas gerai, — ramino kažkoks juodas veidas čia pat viršum jos. Vyriškis atsargiai prilaikė jos galvą ir tapšnojo ranką. Kiti veidai spoksojo žemyn ir pritariamai linksėjo: „Viskas gerai“.

Sirenos dabar žviegte žviegė. Ji švelniai nustūmė skudurą ir sutelkė žvilgsnį. Gatvėje blyksėjo raudoni ir mėlyni švyturėliai. Sirenų žvygesys kurtino. Ji atsisėdo. Žmonės atrėmė ją į pastato sieną po neonine alaus reklama. Atidžiai ją stebėdami, jie kiek pasitraukė.

— Jūs nenukentėjote, panele? — paklausė juodaodis.

Ji nepajėgė atsakyti. Nė nebandė. Jos galva buvo praskelta.

— Kur Tomas? — paklausė, žvelgdama pro plyšį tarp žmonių ant šaligatvio.

Jie susižvalgė. Už dvidešimties pėdų kaukdama sustojo pirmoji ugniagesių mašina, ir minia prasiskyrė. Iššoko ir visomis kryptimis paknopstom pasipylė ugniagesiai.

— Kur Tomas? — pakartojo ji.

— Panele, kas toks Tomas? — paklausė juodaodis.

— Tomas Kalahanas, — tyliai ištarė ji, tarsi visi jį pažinotų.

— Jis buvo tame automobilyje?

Ji linktelėjo, tada užsimerkė. Sirenos kaukė ir tilo, ir ji girdėjo neramius žmonių šūksmus bei ugnies spragsėjimą. Užuodė degėsių kvapą.

Iš skirtingų pusių kaukdamos atlėkė antra ir trečia ugniagesių mašinos. Kažkoks faras yrėsi per minią.

— Policija. Iš kelio. Policija. — Jisai stūmėsi ir brovėsi, iki surado Darbę. Atsiklaupęs pamojavo jai prieš nosį ženkleliu: — Ponia, seržantas Rupertas iš Naujojo Orleano policijos departamento.

Darbe girdėjo, bet šitai nieko jai nesakė. Jis buvo jai prie pat veido, tas Rupertas, vešliais plaukais, su beisbolo kepuraite ir juodos bei aukso spalvos „Saints“26 striuke. Ji tuščiu žvilgsniu stebeilijo į jį.

— Tai jūsų automobilis, ponia? Kažkas pasakė, kad jis buvo jūsų.

Ji papurtė galvą. Ne.

Rupertas, suėmęs už alkūnių, kėlė ją ant kojų. Kalbėjo, klausinėjo, ar viskas gerai, ir tuo pat metu kėlė ant kojų, o jai velniškai skaudėjo. Galva buvo lūžusi, skilusi, sutrenkta, o pati Darbe ištikta šoko, tačiau vargu ar tam avinui tai rūpėjo. Ji stovėjo ant kojų. Keliai visiškai nelaikė, buvo silpna. Faras vis klausinėjo, ar jai viskas gerai. Juodaodis žvelgė į Rupertą kaip į nevisprotį.

Va, kojos ėmė klausyti, ir ji su Rupertu žengė per minią už ugniagesių mašinos, aplinkui dar vieną, prie nepaženklinto faro automobilio. Ji nuleido galvą ir vengė pažvelgti į automobilių aikštelę. Rupertas be atvangos kalbėjo. Kažką apie greitąją pagalbą. Jis atidarė priekines dureles ir atsargiai pasodino ją ant keleivio sėdynės.

Dar kitas faras pritūpė prie durelių ir ėmė klausinėti. Vilkėjo džinsais ir avėjo kaubojiškais aulinukais smailomis nosimis. Darbe palinko priekin ir paslėpė galvą tarp rankų.

— Turbūt man reikia pagalbos, — pratarė.

— Žinoma, panele. Pagalba jau pakeliui. Tik pora klausimėlių. Jūsų pavardė?

— Darbe Šo. Turbūt aš ištikta šoko. Labai svaigsta galva, ir, man regis, turiu išsivemti.

— Greitoji jau pakeliui. Ar tai jūsų automobilis?

— Ne.

Dar vienas farų automobilis. Šis buvo paženklintas, su užrašytais žodžiais ir švyturėliais, sustojo pirma priklausančiojo Rupertui. Mirksnį Rupertas kažkur prašapo. Staiga į kaubojų panašus faras uždarė Darbės pusės dureles, ir ji liko automobilyje viena. Pasilenkusi į priekį, išsivėmė sau tarp kojų. Ir tuomet pravirko. Ją krėtė šaltis. Pamažu padėjusi galvą ant vairuotojo sėdynės, susirangė į kamuolį. Tyla. Paskui tamsa.

Kažkas beldė į langą viršum jos. Ji atsimerkė. Vyriškis vilkėjo uniforma, ant galvos — skrybėlė su emblema. Durelės buvo užsitrenkusios.

— Atidarykite dureles, panele! — sušuko jis.

Ji atsisėdo ir atidarė dureles.

— Jūs girta, panele?

Galvoje tuksėjo.

— Ne, — vargais negalais išstenėjo ji.

Jis plačiau atidarė dureles.

— Čia jūsų automobilis?

Ji pasitrynė akis. Turėjo pagalvoti.

— Panele, ar čia jūsų automobilis?

— Ne! — Ji piktai sužioravo į jį. — Ne. Ruperto.

— Gerai. Kas, po velnių, tas Rupertas?

Teliko viena ugniagesių mašina ir beveik visa minia išsiskirstė. Šis vyriškis tarpduryje tikriausiai faras.

— Seržantas Rupertas. Vienas iš jūsiškių, — pasakė ji.

Tai jį įsiutino.

— Išlipkite iš automobilio, panele.

Mielai. Darbe išropojo keleivio pusėn ir atsistojo ant šaligatvio. Tolėliau vienut vienas ugniagesys laistė žarna sudegusį „Porsche“ karkasą.

Priėjo dar vienas uniformuotas faras, ir abu ją pasitiko ant šaligatvio. Pirmasis faras paklausė:

— Jūsų pavardė?

— Darbe Šo.

— Kodėl automobilyje jūs nualpote?

Ji pažvelgė į automobilį.

— Nežinau. Buvau sužeista, ir Rupertas pasodino mane į automobilį. Kur Rupertas?

Farai susižvalgė.

— Kas, po velnių, tas Rupertas? — paklausė pirmasis faras.

Tai ją įsiutino, ir pyktis praskaidrino galvą.

— Rupertas pasisakė esąs policininkas.

Antrasis faras paklausė:

— Kaip buvote sužeista?

Darbe piktai nužvelgė jį. Parodė į automobilių aikštelę kitapus gatvės:

— Aš turėjau būti štai aname automobilyje, bet nebuvau, tad esu čia ir klausausi jūsų kvailų klausimų. Kur Rupertas?

Nieko nesuprasdami, jie susižvalgė. Pirmasis faras tarė:

— Likite čia, — ir nuėjo per gatvę prie kito farų automobilio, kur kažkoks vyriškis civiliu kostiumu kalbėjosi su grupele žmonių. Juodu pasikuždėjo, ir pirmasis faras su kostiumuotu vyriškiu sugrįžo prie laukiančios ant šaligatvio Darbės. Kostiumuotasis prisistatė:

— Aš leitenantas Olsonas iš Naujojo Orleano policijos departamento. Ar jūs pažinojote žmogų tame automobilyje? — Jis parodė į aikštelę.

Keliai vos laikė, ir ji prisikando lūpą. Linktelėjo.

— Kokia jo pavardė?

— Tomas Kalahanas.

Olsonas pažvelgė į pirmąjį farą:

— Tą pat ir kompiuteris išmetė. Nagi, kas tas Rupertas?

Darbe suriko:

— Jis pasisakė esąs faras!

Olsonas, atrodė, užjautė.

— Atleiskite. Nėra jokio faro, pavarde Rupertas.

Ji garsiai raudojo. Olsonas nuvedė ją prie Ruperto automobilio ir palaikė už pečių, kol verksmas aprimo. Ji stengėsi vėl suimti save į rankas.

— Patikrink numerius, — paliepė Olsonas antrajam farui, kuris greitomis užsirašė Ruperto automobilio valstybinį numerį ir pasiteiravo per raciją.

Olsonas abiem rankomis nestipriai suėmė ją už pečių ir pažvelgė į akis:

— Jūs buvote su Kalahanu?

Ji linktelėjo vis tebeverkdama, bet jau kur kas ramiau. Olsonas dirstelėjo į pirmąjį farą.

— Kaip patekote į šį automobilį? — pamažu švelniai paklausė Olsonas.

Ji pirštu nusibraukė ašaras ir pažvelgė į Olsoną:

— Tas, policininku prisistatęs vyrukas, vardu Rupertas, atėjo ir patraukė mane iš ten, paskui atvedė čia. Pasodino į automobilį, o kitas faras su kaubojiškais batais ėmė mane klausinėti. Privažiavo dar vienas farų automobilis, ir juodu pasišalino. Tada, matyt, praradau sąmonę. Nežinau. Norėčiau, kad mane apžiūrėtų daktaras.

— Atvaryk mano automobilį, — paliepė Olsonas pirmajam farui.

Antrasis sugrįžo, regis, suglumęs.

— Kompiuteryje nėra šio automobilio valstybinio numerio. Matyt, numeriai netikri.

Olsonas paėmė ją už parankės ir nuvedė prie savo automobilio. Paskubom tarė abiem farams:

— Vežuosi ją į „Charity“ ligoninę. Užbaikite šį reikalą ir atvažiuokite tenai. Paimkite tą automobilį saugoti. Vėliau jį patikrinsime.

Ji sėdėjo Olsono automobilyje, klausydamasi radijo balbesių ir žvelgdama į aikštelę. Sudegė keturi automobiliai. Viduryje ratais į viršų kėpsojo „Porsche“, iš kurio teliko deformuotas karkasas. Aplinkui sukinėjosi būrelis ugniagesių ir kitų avarinių tarnybų pareigūnų. Vienas faras apie aikštelę tvėrė geltoną juostą nusikaltimo vietai pažymėti.

Ji pasičiupinėjo gumbą pakaušyje. Kraujo nėra. Nuo smakro lašėjo ašaros.

Olsonas užtrenkė savo pusės dureles, ir prasigavę pro sustatytus automobilius pasuko Sent Čarlzo prospekto link. Jis įjungė mėlynus švyturėlius, tačiau sirenų nepaleido.

— Kaip jaučiatės, ar pajėgtumėte kalbėti? — paklausė jis.

Jie važiavo Sent Čarlzo prospektu.

— Turbūt, — atsakė ji. — Jis negyvas, tiesa?

— Taip, Darbe. Užjaučiu. Kiek suprantu, jis automobilyje buvo vienas.

— Taip.

— Kaip jus sužeidė?

Jis padavė nosinaitę, ir ji nusišluostė akis.

— Ant kažko parkritau. Buvo du sprogimai, ir, manau, antrasis mane partrenkė. Aš neprisimenu visko. Prašau pasakyti, kas tas Rupertas?

— Visai nenutuokiu. Nepažįstu faro, pavarde Rupertas, ir tenai nebuvo jokio faro su kaubojiškais batais.

Pusantro kvartalo, kol jie važiavo, ji mąstė apie tai.

— Iš ko Kalahanas pelnėsi duoną?

— Dėstė Tuleine teisę. Aš ten studijuoju.

— Kas galėjo norėti jį nužudyti?

Stebeilydama į transporto šviesas, ji papurtė galvą.

— Jūs įsitikinęs, kad tai padaryta tyčia?

— Be jokios abejonės. Sprogmens būta labai galingo. Už aštuoniasdešimties pėdų mes aptikome grandinių tvorelėje įstrigusią kojos dalį. Atleiskite, bet jis buvo nužudytas.

— Gal kas nors apsiriko dėl automobilio.

— Tai visad įmanoma. Mes viską patikrinsime. Kaip suprantu, jūs turėjote būti automobilyje kartu su juo.

Ji bandė kalbėti, tačiau nepajėgė suturėti ašarų. Paslėpė nosinaitėje veidą.

Olsonas pastatė automobilį tarp dviejų greitukių prie įėjimo į „Charity“ priimamąjį, palikdamas įjungtus mėlynus švyturėlius. Skubiai palydėjo ją į purviną laukiamąjį, kuriame sėdėjo penkiasdešimt žmonių, kenčiančių įvairaus stiprumo skausmus ir negalią. Ji susirado vietą prie geriamojo vandens fontanėlio. Olsonas pakeltu balsu kreipėsi į moteriškę už langelio, bet Darbe nesuprato, ką jis kalbėjo. Mažutėlis berniukas su apvyniotu apie pėdą kruvinu rankšluosčiu verkė ant savo motinos kelių. Jauna juodaodė turėjo tuoj gimdyti. Niekur arti nebuvo matyti nei daktaro, nei slaugytojos. Niekas neskubėjo.

Olsonas pritūpė priešais Darbę.

— Teks kelias minutes palaukti. Pasėdėkite čia. Aš turiu patraukti automobilį, tuoj grįšiu. Galėsite kalbėti?

— Taip, žinoma.

Jis išėjo. Darbe vėl apsičiupinėjo, ar nėra kraujo, ir neaptiko nė lašo/ Plačiai atsidarė dvivėrės durys ir dvi piktos slaugytojos atėjo gimdyti besiruošiančios merginos. Mažne tempte nusitempė šią pro duris tolyn koridoriumi.

Darbe laukė, tada nusekė iš paskos. Paraudusiomis akimis ir su nosinaite prie veido ji atrodė kaip kokio nors vaiko motina. Koridorius — su slaugytojomis, sanitarais ir šaukiančiais bei besiblaškančiais sužeistaisiais — buvo tikras žvėrynas. Ji pasuko už kampo ir pamatė užrašą IŠĖJIMAS. Pro duris pateko į kitą koridorių, kur kas ramesnį, paskui išvydo dar vienas duris, ir atsidūrė ant prievažos platformos. Skersgatvis buvo apšviestas. Nebėk. Būk tvirta. Viskas gerai. Niekas nestebi. Štai ji jau gatvėje, sparčiai žingsniuoja. Vėsa praskaidrino akis. Tramdėsi, kad neverktų.

Olsonas užtruks, o sugrįžęs pamanys, kad ją pašaukė vidun ir dabar apžiūri gydytojai. Jis lauks. Lauks.

Ji pasuko už keleto kampų ir išvydo tvirtovę. Prancūzų kvartalas čia pat priekyje. Ten ji galės pradingti. Karališkoji užtvindyta žmonių, vaikštinėja visokie turistai. Ji pasijautė saugiau. Įėjo į „Holiday Inn“27, užsimokėjo kreditine plastikine kortele ir gavo numerį penktame aukšte. Užsklendusi ir užkabinusi grandinėle duris, susirangė ant lovos, bet paliko įjungtas visas šviesas.

Ponia Verhek putniu, tačiau puikiu užpakaliu persirito iš lovos vidurio ir sugriebė telefono ragelį.

— Gevinai, tau! — šūktelėjo ji į vonios kambarį. Gevinas išniro pusę veido išsimuilinęs skutimosi putomis ir paėmė iš žmonos ragelį. Ji giliai įsirausė lovon. Kaip kiaulė, besivoliojanti purve, — pagalvojo Gevinas.

— Alio, — atsiliepė jis.

Moteriškas balsas, anksčiau niekad jo negirdėtas:

— Čia Darbe Šo. Ar žinote, kas aš tokia?

Jis iškart išsišiepė ir sekundėlę pagalvojo apie virvikių bikinį Sent Tomo pliaže.

— Na, taip. Regis, mes turime bendrą draugą.

— Ar skaitėte mano parašytą teorijėlę?

— Ak taip. Mes ją čia vadiname Pelikano dosjė.

— Ir kas tokie tie „mes“?

Verhekas atsisėdo ant kėdės prie naktinio staliuko. Tai ne šiaip sau draugingas skambutis.

— Kodėl jūs skambinate, Darbe?

— Man reikia kai kurių atsakymų, pone Verhekai. Esu baisiai persigandusi.

— Vadinkite mane Gevinu, gerai?

— Gevinai. Kur dabar dosjė?

— Šen bei ten. Kas negera?

— Po minutėlės jums papasakosiu. Tik pasakykite, ką padarėte su dosjė.

— Na, perskaičiau, paskui nusiunčiau į kitą skyrių, ją peržiūrėjo kiti biuro žmonės, tada parodė direktoriui Voilzui, kuriam ši lyg ir patiko.

— Ar buvo dosjė išnešta iš FTB?

— To negaliu jums atsakyti, Darbe.

— Tuomet aš jums nepasakysiu, kas nutiko Tomui.

Ilgą minutę Verhekas svarstė jos žodžius. Mergina kantriai laukė.

— Gerai. Taip, ji buvo išnešta iš FTB. Kas tai padarė ir kiek žmonių ją skaitė, aš nežinau.

— Jis negyvas, Gevinai. Nužudytas vakar apie dešimtą vakaro. Kažkas padėjo mums abiem po automobiliu bombą. Man pasisekė, bet dabar jie medžioja mane.

Verhekas, palinkęs viršum telefono, užsirašinėjo į bloknotą.

— Jūs nenukentėjote?

— Fizine prasme, man viskas gerai.

— Kur jūs?

— Naujajame Orleane.

— Jūs įsitikinusi, Darbe? Tai yra, aš žinau, kad jūs tuo įsitikinusi, bet, po šimts, kas galėtų norėti jį nužudyti?

— Sutikau porą jų.

— Kaip jūs...

— Tai ilga istorija. Kas matė dosjė, Gevinai? Tomas atidavė ją jums pirmadienį naktį. Ji perdavinėta iš rankų į rankas, ir po keturiasdešimt aštuonių valandų Tomas jau negyvas. Ir aš turėjau būti negyva drauge su juo. Ar jums neatrodo, kad dosjė pateko į negeras rankas?

— Jūs saugi?

— Velniai žino?

— Kur jūs esate? Koks jūsų telefono numeris?

— Ne taip greitai, Gevinai. Šiuo metu aš veikiu išties lėtai. Kalbu iš taksofono, tad nereikia gudrybių.

— Liaukitės, Darbe. Nejuokaukite! Tomas Kalahanas buvo geriausias mano draugas. Turite tai suprasti. Jums teks įsijungti.

— Ir ką gi tai galėtų reikšti?

— Klausykite, Darbe, duokit man penkiolika minučių, atsiųsime tuziną agentų jus paimti. Aš sėsiu į lėktuvą ir iki pusiaudienio pas jus atskrisiu. Jums negalima sukinėtis gatvėse.

— Kodėl Gevinai? Kas mane gaudo? Kalbėkite, Gevinai.

— Pasikalbėsime, kai atskrisiu.

— Kad nežinau... Tomas negyvas, nes kalbėjosi su jumis. Ne taip jau labai trokštu kaip tik šiuo metu su jumis susipažinti.

— Darbe, klausykit, aš nežinau kas ar kodėl, bet patikinu, kad jūsų padėtis labai pavojinga. Mes galime jus apsaugoti.

— Galbūt vėliau.

Jis giliai įkvėpė oro ir atsisėdo ant lovos krašto.

— Jūs galite manimi pasitikėti, Darbe.

— Gerai, aš jumis tikiu. O kaip tie kiti žmonės? Sunkus reikalas, Gevinai. Mano mažytė dosjė kažką baisiai sujaudino, jums neatrodo?

— Jis kentėjo?

— Nemanau. — Atsakė kiek padvejojusi. Jos balsas buvo bepalūžtąs.

— Paskambinsite man po dviejų valandų? Į įstaigą. Pasakysiu jums vidaus numerį.

— Pasakykite numerį, ir aš apie tai pagalvosiu.

— Darbe, prašau. Tik nuvykęs į Biurą nueisiu tiesiai pas direktorių. Paskambinkite man aštuntą jūsų laiku.

— Pasakykite numerį.

Bomba sprogo per vėlai, kad žinia suspėtų patekti į ketvirtadienio Times-Picayune rytinį numerį. Viešbučio kambaryje Darbe paskubomis pervertė jį. Nieko. Ji įsijungė televizorių, ir štai tiesiogiai perduodami kadrai — sudegęs „Porsche“, dar tebekėpsantis vidur laužo automobilių aikštelėje, dailiai iš visų pusių aptvertoje geltona juostele. Policija tai pavadino žmogžudyste. Jokių įtariamųjų. Jokių komentarų. Tada Tomo Kalahano, pasižymėjusio Tuleino universiteto teisės fakulteto dėstytojo, pavardė. Ekrane staiga pasirodė dekanas su prikištu prie veido mikrofonu, kalbėjo apie dėstytoją Kalahaną ir apie tai, kaip visi priblokšti.

Patirtas sukrėtimas, nuovargis, baimė, kančia — ir Darbe įsikniaubė veidu į pagalvę. Nekentė savęs, kad verkia, tačiau tai kuriam laikui bus paskutinįsyk. Gedėdama tik pražudytų save. 16

Net jeigu tai ir nuostabi krizė, kai reitingai kyla aukštyn, o Rozenbergas miręs, kai gali džiaugtis puikiu įvaizdžiu, o Amerika gerai jaučiasi jam valdant, kai demokratai bėga slėptis, o perrinkimas kitais metais jau garantuotas, ši krizė ir nuolatiniai priešaušrio posėdžiai jam įgriso. Įgriso F. Dentonas Voilzas, jo pasipūtimas bei arogancija, apkūni, kresna figūra su apglamžytu frenčiumi, sėdinti kitame stalo gale ir žvelgianti pro langą, kai kreipiasi į Jungtinių Valstijų prezidentą. Po minutėlės Voilzas atvyks čia į dar vieną posėdį prieš pusryčius, į dar vieną įtemptą susitikimą, per kurį atskleis tik dalį to, ką žino.

Įgriso likti patamsiuos ir klausytis tų menkų nuotrupų, kurias Voilzas nuspręsdavo jam numesti. Gminskis irgi numesdavo kelias. Kažkodėl iš jo norima, kad rinkdamas pažeriamus trupinius manytų gavęs užtektinai ir tuo tenkintųsi. Palyginti su jais, jis nieko nežino. Gerai, kad turi Koulą, kuris rausiasi po pristatytus dokumentus ir viską įsimena, priversdamas abu elgtis sąžiningai.

Įgriso jam ir Koulas. Įgriso jo tobulumas ir nemiga. Įgriso jo talentai. Įgriso jo polinkis pradėti kiekvieną dieną, kai saulė dar kažkur viršum Atlanto, ir planuoti kiekvieną sumautą kiekvienos sumautos valandos minutę, iki ji pakils viršum Ramiojo. Tuomet jis, Koulas, būdavo, prisikraus dėžę dienos šlamšto, parsigabens namo, perskaitys, iššifruos, surūšiuos, o paskui po kelių valandų vėl įsiverš, papliūpomis žerdamas ką tik prarytąjį kratinį. Pavargęs Koulas naktį miegodavo penkias valandas, bet paprastai — tris ar keturias. Kas vakarą vienuoliktą palikdavo savo kabinetą vakariniame sparne, visą kelią namo limuzino gale skaitydavo, vėliau, maždaug tuo metu, kai limuzinas būdavo jau atvėsęs, Koulas laukdavo juo grįžti į Baltuosius rūmus. Laikė nuodėme atvykti prie savo rašomojo stalo vėliau nei 5-ą ryto. Ir jeigu jis pajėgdavo dirbti šimtą dvidešimt valandų per savaitę, tuomet visi kiti privalėtų dirbti bent aštuoniasdešimt. Jis reikalavo aštuoniasdešimties, Po trejų metų niekas iš šios administracijos nepajėgė prisiminti visų žmonių, kuriuos Flečeris Koulas išvijo už tai, kad nedirbo aštuoniasdešimt valandų per savaitę. Taip atsitikdavo bent tris kartus per mėnesį.

Koulas laimingiausias būdavo tais rytais, kai įtampa itin sustiprėdavo ir turėdavo įvykti koks nors nemalonus posėdis. Praeitos savaitės pokalbis su Voilzu vis vertė jį šypsotis. Jis stovėjo prie rašomojo stalo, peržiūrinėdamas korespondenciją, o prezidentas vartė Post, dviem sekretorėms vis sukinėjantis aplinkui.

Prezidentas paskersavo į Koulą. Nepriekaištingas juodas kostiumas, balti marškiniai, raudonas šilkinis kaklaraištis, šiek tiek per daug ties ausimis sutepti plaukai. Kaip šis jam įgriso, bet kaip nors pergalėsiąs save, o kai krizė baigsis, bus galima grįžti prie golfo ir palikti Koului rūpintis smulkmenomis. Vis kartojo sau, kad būdamas tik trisdešimt septynerių irgi turėjo tiek pat energijos bei ištvermės, tačiau kažin.

Koulas spragtelėjo pirštais, rūsčiai nužvelgė sekretores, ir šios laimingos išbėgo iš Ovaliojo kabineto.

— Ir jis pasakė, kad neateis, jeigu aš būsiu čia. Juokinga. — Koului aiškiai buvo linksma.

— Man regis, jis jūsų nemėgsta, — tarė prezidentas.

— Jam patinka žmonės, kuriuos gali sugniuždyti.

— Turbūt derėtų elgtis su juo maloniau.

— Ir dar kaip, šefe. Jis privalo atsitraukti. Ši teorija tokia silpna, jog net juokas ima, bet jo rankose gali tapti pavojinga.

— O kaip ta teisės studentė?

— Mes tikriname. Atrodo, ji nepavojinga.

Prezidentas atsistojo ir pasirąžė. Koulas sklaidė popierius. Viena sekretorė vidaus ryšio telefonu pranešė atvykus Voilzą.

— Einu, — pasakė Koulas. Jis klausysiąs ir stebėsiąs iš už kampo. Jam reikalaujant, Ovaliajame kabinete buvo įrengtos vidaus stebėjimo kameros. Monitoriai stovėjo viename užrakintame Vakarinio sparno kambarėlyje. Vienintelį raktą turėjo jis. Seržas žinojo apie kambarėlį, bet nesistengė ten patekti. Kol kas. Kameros buvo nematomos ir neva didžiulė paslaptis.

Prezidentas jautėsi geriau, žinodamas, kad Koulas bent stebės. Jis pasitiko Voilzą prie durų, šiltai paspaudė ranką ir nusivedė prie sofos nuoširdžiai, draugiškai pasišnekučiuoti. Voilzui tai nepadarė įspūdžio. Žinojo, kad Koulas klausysis ir stebės.

Bet atsižvelgdamas į momento dvasią, Voilzas nusivilko frenčių ir tvarkingai pasikabino jį ant kėdės. Nepanoro kavos.

Prezidentas užsikėlė koją ant kojos. Jis vilkėjo rudu megztiniu. Tėvukas.

— Dentonai, — rimtai prašneko jis. — Noriu atsiprašyti už Flečerį Koulą. Jis ne itin taktiškas.

Voilzas vos vos linktelėjo. Kvailas šunsnukis. Čia išvedžiota tiek laidų, jog jų pakaktų nutrenkti elektra pusę K. A. biurokratų. Koulas kažkur pusrūsyje klausosi apie savo taktiškumo stoką.

— Jis geba būti asilas, ar ne? — suniurnėjo Voilzas.

— Taip, geba. Aš iš tiesų turiu jį prižiūrėti. Jis labai protingas ir dirba kaip jautis, bet kartkartėmis yra linkęs persistengti.

— Tikras šunsnukis, ir aš išklosiu jam tai į akis. — Voilzas žvilgtelėjo į orlaidę virš Tomo Džefersono portreto, iš kur kamera stebėjo viską, kas dedasi žemiau.

— Taip, gerai, pasistengsiu, kad jis nepakliūtų jums į akis, kol nesibaigs šis reikalas.

— Jūs pasistenkite.

Prezidentas pamažu nugėrė iš puodelio kavos, mąstydamas, ką toliau pasakyti. Voilzas negarsėjo kalbumu.

— Noriu paprašyti paslaugos.

Voilzas spitrijo nejudriomis, nemirksinčiomis akimis.

— Aš klausau, sere.

— Nežinau, kaip vertinti tą Pelikano reikalą. Ta mintis beprotiška, bet, velniai rautų, ten užsimenama apie mane. Kaip jūs tai vertinate?

Ak, kaip smagu. Voilzas nuslopino šypseną. Šitai veikia. Pelikano dosjė verčia poną prezidentą ir poną Koulą prakaituoti. Jie gavo ją antradienį vakare, visą trečiadienį laužė galvas, ką daryti, o dabar, ketvirtadienį, vos tik atsikėlę, ant kelių meldžia dėl to, kas tik per nago juodymą yra daugiau nei anekdotas.

— Mes tiriame, pone prezidente. — Tai buvo melas, bet iš kur jis sužinos? — Tikriname visas nuorodas, visus įtariamuosius. Nebūčiau dosjė atsiuntęs, jeigu tai nebūtų buvę rimta. — Įdegusioje kaktoje susimetė raukšlės, Voilzą ėmė juokas.

— Ką jūs sužinojote?

— Nedaug, bet mes tik pradėjome. Gavome dosjė mažiau nei prieš dvi paras, ir aš paskyriau keturiolika agentų Naujajame Orleane pradėti kapstyti pagal įprastą tvarką. — Melas skambėjo taip įtikinamai, kad jis kone girdėjo Koulą dūstant.

Keturiolika! Šitai smogė į paširdžius taip stipriai, jog jis tiesiau atsisėdo ir padėjo kavą ant stalo. Keturiolika federalų tenai kaišioja savo ženklelius, klausinėja, ir tik laiko klausimas, kada šis dalykas iškils į paviršių.

— Sakote, keturiolika. Skamba taip, lyg tai būtų gana rimta.

Voilzas nesirengė trauktis.

— Mes visa tai vertiname labai rimtai, pone prezidente. Jie negyvi jau savaitę, ir pėdsakai aušta. Sekame jais kaip įmanydami sparčiau. Mano žmonės dirba kiaurą parą.

— Aš visa tai suprantu, bet ar ši Pelikano teorija labai rimta?

Velniai rautų, šitai linksma. Dosjė dar nenusiųsta į Naująjį Orleaną. Iš tiesų su Naujuoju Orleanu dar nė nesusisiekta. Jis nurodė Erikui Istui persiųsti kopiją į tenykštį biurą, įsakė tyliai paklausinėti. Tai aklavietė kaip ir daugelis kitų, kur jie medžioja.

— Abejoju, ar čia ko nors esama, pone prezidente, bet mes privalome patikrinti.

Raukšlės išsilygino, ir šmėstelėjo nelyginant šypsenėlė.

— Man nė nereikia jums aiškinti, Dentonai, kaip ta nesąmonė galėtų pakenkti, jeigu suuostų spauda.

— Atlikdami tyrimą, mes neprivalome konsultuotis su spauda.

— Žinau. Nekalbėkime daugiau apie tą reikalą. Aš tik noriu, kad jūs liautumėtės domėtis šia dosjė. Turiu omeny, kad tai, po velnių, absurdas, o aš galėčiau išties nudegti. Suprantate mane?

Voilzas buvo negailestingas:

— Jūs mane prašote nesidomėti įtariamuoju, pone prezidente?

Koulas palinko prie ekrano. „Ne, aš jums sakau pamiršti šią Pelikano dosjė!“ Jis bemaž ištarė tai garsiai. Tikrai gebėtų išaiškinti Voilzui. Smulkiai viską išdėstytų, paskui rėžtų storam niekšeliui į ausį, jeigu tas pasirodytų įžūlus. Tačiau jis slepiasi užsirakinęs kambarėlyje, toli nuo veiksmo vietos. Ir šią akimirką suvokia, kad kaip tik čia jam ir priklauso būti.

Prezidentas pasimuistė ir sukeitė per kelius kojas.

— Liaukitės, Dentonai, juk suprantate mane. Esama ir stambesnių žuvų. Spauda stebi šį tyrimą, tiesiog miršta nekantrumu sužinoti, kas įtariamasis. Žinote, kokie jie. Man nereikia jums sakyti, kad tarp spaudos atstovų aš neturiu draugų. Net mano paties atstovas spaudai nekenčia manęs. Cha, cha, cha. Kol kas pamirškite tai. Liaukitės domėtis šia dosjė ir ieškokite tikrų įtariamųjų. Šis dalykas — anekdotas, bet galėtų sukelti man velniškai daug nepatogumų.

Dentonas tvirtai pažvelgė į jį. Nesirengė nusileisti.

Prezidentas vėl pasimuistė.

— O kaip tas reikalas dėl Kemelio? Gana neblogai skamba, ką?

— Galimas daiktas.

— Aha. O kadangi jau kalbame apie skaičius, kiek žmonių paskyrėte Kemeliui sekti?

Voilzas atsakė:

— Penkiolika, — ir mažne nusijuokė. Prezidento smakras atvipo. Svarbiausias žaidimo įtariamasis gauna penkiolika, o tas prakeiktas Pelikano reikalas — keturiolika.

Koulas nusišypsojo ir palingavo galvą. Voilzas įkliuvo į savo paties melus. Trečiadienio raporto ketvirto puslapio apačioje Erikas Istas ir K. O. Lujisas nurodė trisdešimt, ne penkiolika agentų. Ramiau, šefe, — sušnabždėjo į ekraną Koulas. — Jisai su tavimi žaidžia.

Prezidentas toli gražu nepasijautė ramiau.

— Dieve mano, Dentonai. Kodėl tik penkiolika? Maniau, kad tai reikšmingas proveržis.

— Galbūt keliais daugiau. Šiam tyrimui vadovauju aš, pone prezidente.

— Žinau. Ir jūs puikiai atliekate darbą. Aš nesikišu. Tik noriu, kad pagalvotume, ar nenukreipti savo laiko kita linkme. Tik tiek. Skaitydamas Pelikano dosjė, kone susivėmiau. Jeigu spauda ją pamatys ir ims knaisiotis, aš būsiu nukryžiuotas.

— Taigi jūs prašote mane atsitraukti?

Prezidentas palinko priekin ir niršiai nužvelgė Voilzą.

— Aš ne prašau, Dentonai. Tik sakau jums palikti tą dosjė ramybėje. Porą savaičių apie ją negalvokite. Eikvokite savo laiką tirdami ką nors kita. Jeigu tai vėl įsiplieks, darsyk pasižiūrėkite. Aš čia vis dar bosas, prisimenate?

Voilzas atlyžo ir nutaisė nežymią šypsenėlę.

— Pasiūlysiu jums sandėrį. Jūsų parankinis Koulas iškrėtė man šunybę — išdavė žiniasklaidai. Ši manęs vos nesugraužė dėl Jensenui ir Rozenbergui mūsų teiktos apsaugos.

Prezidentas rimtai linktelėjo.

— Jūs atšaukite tą pitbulį nuo mano subinės, laikykite atokiau, ir aš užmiršiu Pelikano teoriją.

— Aš nesudarinėju sandėrių.

Voilzas nusišiepė, tačiau išliko šaltas.

— Gerai. Rytoj aš pasiųsiu į Naująjį Orleaną penkiasdešimt agentų. Ir penkiasdešimt poryt. Kaišiosime visame mieste žmonėms po nosimi ženklelius ir iš kailio nersimės, kad tik atkreiptumėme dėmesį.

Prezidentas pašoko ant kojų ir nuėjo prie langų, atsiveriančių į rožyną. Voilzas sėdėjo nejudėdamas ir laukė.

— Gerai, gerai. Sutarta. Aš sutramdysiu Flečerį Koulą.

Voilzas atsistojo ir pamažu priėjo prie rašomojo stalo.

— Aš juo nepasitikiu, ir jeigu per šį tyrimą dar nors sykį užuosiu to žmogaus kvapą, nutrauksiu sandėrį, ir mes imsimės tyrinėti Pelikano dosjė visomis išgalėmis, kokias tik pavyks man sutelkti.

Iškėlęs rankas, prezidentas šiltai nusišypsojo.

— Sutarta.

Voilzas šypsojosi, ir prezidentas šypsojosi, o sandėliuke šalia Vyriausybinės salės į ekraną šypsojosi Flečeris Koulas. Parankinis, pitbulis. Jam patiko šie epitetai. Kaip tik tokie žodžiai sukuria legendas.

Jis išjungė ekranus ir išeidamas užrakino duris. Dar dešimt minučių anuodu kalbėsis apie trumpajame sąraše esančių kandidatų patikrą, ir jis klausysis iš savo kabineto, kur turėjo pasiklausymo, bet ne vaizdo įrangą. Devintą personalo posėdis. Dešimtą šaudymo pratybos ir reikia kai ką atspausdinti. Daugelį atmintinių jis paprasčiausiai įkalbėdavo į diktofoną ir atiduodavo juostelę sekretorei. Bet retsykiais rasdavo reikalą griebtis klaidžiojančių atmintinių. Šios visados gausiai pasklisdavo po vakarinį sparną, būdavo velniškai prieštaringos ir paprastai pasiekdavo žiniasklaidą. Kadangi rasdavosi iš niekur, jas aptikdavo bemaž ant kiekvieno stalo. Koulas šaukdavo ir kaltindavo. Ne vienas buvo atleistas už klaidžiojančias atmintines, kurios visos buvo atspausdintos jo mašinėle.

Dabartinę sudarė vienu intervalu viename puslapyje atspausdintos keturios pastraipos, apibendrinančios tai, ką jis žinojo apie Kemelį ir neseną šio skrydį iš Vašingtono. Būta miglotų sąsajų su libiais ir palestiniečiais. Koulas gėrėjosi savo kūryba. Per kiek laiko tai pateks į Post ar Times287. Jis kirto mintyse nedidelių lažybų, katras laikraštis gaus tą medžiagą pirmasis.

Direktorius buvo išvykęs į Baltuosius rūmus, o iš ten skrisiąs į Niujorką ir grįšiąs rytoj. Gevinas slankiojo prie K. O. Lujiso kabineto durų, kol sulaukė laisvos minutės. Jis įsmuko vidun.

Lujisas suirzo, bet jis visados išlikdavo džentelmenas.

— Atrodote išsigandęs.

— Aš ką tik netekau savo geriausio draugo.

Lujisas laukė išgirsti daugiau.

— Jis — Tomas Kalahanas, tas vyriokas iš Tuleino, kuris man atgabeno Pelikano dosjė. Ši ėjo iš rankų į rankas, paskui buvo nusiųsta į Baltuosius rūmus ir nežinia dar kur, o dabar jis negyvas. Praeitą naktį Naujajame Orleane susprogdintas į gabalėlius padėta po automobiliu bomba. Nužudytas, K. O.

— Užjaučiu.

— Esmė ne užuojauta. Matyt, bomba buvo skirta Kalahanui ir studentei, kuri tai parašė, merginai, vardu Darbe Šo.

— Mačiau jos pavardę ant dosjė.

— Tikrai taip. Juodu susitikinėjo, ir tikėtasi, kad automobilyje sėdės drauge, kai bomba sprogs. Bet mergina liko gyva, ir šįryt penktą man paskambino. Ji pati. Mirtinai išsigandusi.

Lujisas klausėsi, bet jau buvo beatmetąs tai kaip nieko svarbaus.

— Juk jūs tikrai nežinote, ar tai būta bombos.

— Ji pasakė, kad tai bomba, taigi. Nugriaudėjo BUM! Ir viską susprogdino velniop, taigi. Neabejoju, jis negyvas.

— Ir jūs manote, jog tarp jo mirties ir dosjė esama ryšio?

Gevinas buvo teisininkas, neapmokytas tyrimo meno, todėl nenorėjo pasirodyti lengvatikiu.

— Galimas daiktas. Aš manau, kad taip. O jūs?

— Nesvarbu, Gevinai. Aš ką tik kalbėjausi telefonu su direktoriumi. Pelikanas išbraukiamas iš mūsų sąrašo. Nesu tikras, ar jis kada nors šiame buvo, bet mes nebegaišime laiko tirdami šią bylą.

— Betgi mano draugas nužudytas į automobilį padėta bomba.

— Man gaila. Neabejoju, valdžios pareigūnai tai jau tiria.

— Klausykite, K. O. Aš prašau paslaugos.

— Klausykite, Gevinai. Negaliu jums padaryti jokios paslaugos. Šiuo metu mes vaikomės ganėtinai kiškių, ir jeigu direktorius sako liautis, mes taip ir darome. Jums niekas nedraudžia su juo pasikalbėti. Bet aš nepatarčiau.

— Galbūt aš nevykusiai tai pateikiau. Maniau, jūs mane išklausysite ir bent vaidinsite susidomėjusį.

Lujisas apėjo apie stalą.

— Gevinai, jūs prastai atrodote. Pasiimkite laisvą dieną.

— Ne. Einu į savo kabinetą, valandą palauksiu, grįšiu čia ir tai pakartosiu. Ar mes galime vėl pabandyti pasikalbėti po valandos?

— Ne. Voilzas aiškiai pasakė.

— Taip pat ir mergina, K. O. Jis buvo nužudytas, o ji dabar slapstosi kažkur Naujajame Orleane, baimindamasi savo pačios šešėlio, skambina mums pagalbos, o mes tam neturime laiko.

— Man gaila.

— Ne, jums negaila. Tai aš turėčiau gailėtis. Reikėjo išmesti tą prakeiktą daiktą į šiukšlyną.

— Tai padėjo naudingam tikslui, Gevinai. — Lujisas uždėjo ranką jam ant peties, lyg būtų mygiamas laiko ir pavargęs nuo šios tuščios kalbos. Gevinas trūktelėjo šalin ir pasuko į duris.

— Aha, dosjė suteikė jums, vyručiai, galimybę pažaisti. Verčiau būčiau ją sudeginęs.

— Pernelyg gera, kad ją degintum, Gevinai.

— Aš nenuleidžiu rankų. Grįšiu po valandos, ir vėl pasikalbėsime. Šįsyk nepasisekė. — Verhekas trenkė paskui save durimis.

Ji įžengė į „Rubinstein Brothers“ iš Kanalo gatvės ir pradingo tarp vyriškų marškinių lentynų. Niekas neatsekė paskui ją vidun. Greitai išsirinko tamsiai mėlyną vyrišką mažo dydžio striukę, belyčius aviatoriaus akinius nuo saulės ir britišką, taip pat mažo vyriško dydžio, tačiau tinkamą vairuotojo kepuraitę. Susimokėjo už viską kreditine kortele. Kol pardavėjas leido per aparatą kortelę, ji nuplėšė etiketes ir apsivilko striukę. Buvo apdribusi, lyg vienas iš tų drabužių, kuriais apsirengusi vaikščiodavo į pratybas. Susikišo plaukus po apykakle su gobtuvu. Pardavėjas neįkyriai stebėjo. Ji išėjo į Sandėlio gatvę ir įsimaišė tarp žmonių.

Vėl Kanalo gatvė. Iš autobuso išsipylę turistai sugarmėjo į „Sheraton“ viešbutį, ir ji prisijungė prie jų. Pasuko prie sieninių telefonų, susirado numerį ir paskambino poniai Čen, savo dviaukščio namo kaimynei. Gal ji ką nors mačiusi ar girdėjusi? Labai anksti kažkas beldėsi į duris. Dar buvo tamsu, ir tai juos pažadinę. Ji nieko nemačiusi, tik girdėjusi beldžiant. Darbės automobilis tebestovi gatvėje. Viskas gerai? Taip, viskas gerai. Dėkui.

Stebėdama turistus, ji surinko Gevino Verheko vidaus tarnybinį numerį. Vidaus tik reiškė mažesnius kliuvinius, ir tris minutes nesutikdama pasisakyti pavardės bei vis prašydama Verheko, galiausiai ji buvo su juo sujungta.

— Kur jūs? — paklausė Gevinas.

— Kai ką išsiaiškinkime. Kol kas aš nei jums, nei kam nors kitam nepasakysiu, kur esu. Tad neklausinėkite.

— Gerai. Manau, jūs diktuojate taisykles.

— Dėkui. Ką pasakė ponas Voilzas?

— Ponas Voilzas buvo Baltuosiuose rūmuose, taigi nepasiekiamas. Pabandysiu šiandien vėliau su juo pasikalbėti.

— Nieko gero, Gevinai. Buvote įstaigoje beveik keturias valandas ir nieko nepešėte. Tikėjausi daugiau.

— Kantrybės, Darbe.

— Kantrybė nužudys. Jie medžioja mane, tiesa, Gevinai?

— Aš nežinau.

— Ką darytumėte, jeigu žinotumėte, kad turėjote būti negyvas ir kad žmonės, bandantys jus nužudyti, yra nužudę du Aukščiausiojo Teismo narius ir paprastą teisės dėstytoją, taip pat turi milijardus dolerių, kuriuos aiškiai negaili leisti žudynėms? Ką jūs darytumėte, Gevinai?

— Kreipčiausi į FTB.

— Tomas kreipėsi į FTB ir dabar negyvas.

— Dėkui, Darbe. Tai negarbinga.

— Man nė motais garbė ar jausmai. Man labiau rūpi iki vidudienio išlikti gyvai.

— Neikite į savo butą.

— Nesu tokia kvaila. Jie jau ten buvo. Ir, neabejoju, stebi jo butą.

— Kur jo šeima?

— Jo tėvai gyvena Neipelse, Floridos valstijoje. Spėju, universitetas susisieks su jais. Regis, Mobaile gyvena jo brolis, ketinau jam paskambinti ir pamėginti viską paaiškinti.

Ji pastebėjo veidą. Kartu su kitais turistais ėjo prie registratūros. Laikė rankose sulankstytą laikraštį ir stengėsi atrodyti natūraliai, tiesiog kaip paprastas svečias, bet jo žingsniai buvo šiek tiek neryžtingi, akys lakstė į šalis. Veidas ilgas ir liesas, su apvaliais akiniais ir blizgančia kakta.

— Gevinai, klausykite. Ir užsirašykite. Matau žmogų, kurį jau mačiau anksčiau, ne taip seniai. Gal prieš valandą. Šešių pėdų ir dviejų ar trijų colių, liesas, trisdešimties metų, su akiniais, plinkančia galva, tamsaus gymio. Jis dingo. Jis dingo.

— Kas, jis, velniai rautų, per vienas?

— Mudu nepažįstami, po perkūnais!

— Ar jis jus matė? Kur, po šimts, esate?

— Viešbučio vestibiulyje. Nežinau, ar jis mane matė. Aš dingstu.

— Darbe! Klausykite. Kad ir ką darytumėte, palaikykite su manimi ryšį, gerai?

— Pasistengsiu.

Tualetas buvo čia pat už kampo. Ji nuėjo į paskutinę kabiną, užsirakino ir išbuvo ten valandą. 17

Fotografas buvo pavarde Kroftas, jis dirbo Post septynerius metus, kol trečią kartą nuteistas už kvaišalus sėdo devyniems mėnesiams. Paleistas lygtinai pasiskelbė laisvai samdomu menininku ir toliau reklamavosi geltonuosiuose puslapiuose. Telefonas retai suskambėdavo. Jis ne itin vertino šį darbą: tykoti aplinkui, fotografuoti žmones, nenujaučiančius, kad yra tapę taikiniais. Daugelis jo klientų buvo skyrybų advokatai, kurių byloms reikėjo purvo. Dvejus metus laisvai samdomas, jis išmoko keleto gudrybių ir dabar save laikė šiokiu tokiu privačiu tyrėju. Prašydavo keturiasdešimt baksų už valandą, kai tik pasitaikydavo proga šiuos gauti.

Dar vienas jo klientas buvo Grėjus Grenthemas, senas draugas iš tų laikų, kai dirbo laikraštyje, skambindavęs tuomet, kai prisireikdavo purvo. Grenthemas buvo rimtas, etikos prisilaikantis reporteris, šiek tiek linkęs į palaidumą, o kai jam prireikdavo iškrėsti kokią nors bjaurastį, paskambindavo. Jis mėgo Grenthemą, nes šis neslėpė savo palaidūniškų užmačių. Kiti buvo tokie dievobaimingi.

Jisai sėdėjo Grenthemo „Volvo“, nes šiame buvo telefonas. Stojo vidudienis, ir vietoj priešpiečių jis rūkė, svarstydamas, ar salone laikysis kvapas, kai visi langai nuleisti. Dirbti geriausiai sekdavosi šiek tiek apgirtus. Pelnydamasis duoną spoksodamas į motelius, privalai būti apdujęs.

Dvelkiantis iš keleivio pusės malonus vėjelis nešė kvapą į Pensilvanijos aveniu. Jisai sustojo draudžiamoje vietoje, rūko žolę ir iš tiesų visiškai dėl to nesijaudina. Turėjo pasiėmęs ne daugiau kaip unciją, o jo probacijos inspektorius irgi tą patį rūko, tad velniai nematė.

Taksofono būdelė stovėjo už pusantro kvartalo ant šaligatvio, atokiau nuo gatvės. Per teleobjektyvą jis mažne galėjo skaityti kabančią nuo lentynos telefonų knygą. Juokų darbas. Viduje kažkokia stambi moteris, užimanti visą būdelę, kalbėjo mostaguodama rankomis. Kroftas užsitraukė dūmą ir veidrodėlyje stebėjo, kad neužkluptų farai. Čia zona, iš kurios stovintys automobiliai nutempiami. Pensilvanijos aveniu eismas intensyvus.

Dvidešimt po dvyliktos moteris išsispraudė iš būdelės, ir netikėtai iš kažkur atsiradęs jaunikaitis dailiu kostiumu įžengė vidun ir užsidarė duris. Kroftas pasiėmė „Nikon“ ir atrėmė objektyvą į vairą. Diena buvo vėsi ir saulėta, šaligatviu žmonės skubėjo priešpiečių. Greitai pro šalį judėjo pečiai ir galvos. Tarpas. Spragt! Tarpas. Spragt! Tipas spaudinėjo numerius ir dairėsi aplinkui. Tai jų žmogus.

Jis kalbėjo trisdešimt sekundžių, automobilio telefonas suskambo tris kartus ir nutilo. Tai Grenthemo signalas iš Post redakcijos. Čia jų žmogus, ir šis kalba. Kroftas suskato spragsėti. Grenthemas prisakė nufotografuoti tiek, kiek galės. Tarpas. Spragt! Spragt! Galvos ir pečiai. Tarpas. Spragt! Spragt! Kalbėdamas žmogus šaudė akimis aplinkui, bet stovėjo nugara į gatvę. Visas veidas. Spragt! Per dvi minutes Kroftas išeikvojo visą trisdešimt šešių kadrų juostą ir griebė antrą „Nikon“. Prisuko objektyvą ir laukė, kol praeis minia.

Užsitraukė paskutinį dūmą ir išmetė nuorūką į gatvę. Tai taip lengva. Ak, reikia talento vaizdui studijoje išgauti, bet šis darbas gatvėje kur kas smagesnis. Slapta kamera gaudydamas veidą, jautiesi tarsi koks nusikaltėlis.

Tas tipas buvo mažakalbis. Padėjo ragelį, apsižvalgė aplinkui, atidarė duris, vėl apsižvalgė ir leidosi žingsniuoti Krofto pusėn. Spragt, spragt, spragt! Visas veidas, visa figūra, žengia sparčiau, artinasi, gražu, gražu. Kroftas karštligiškai darbavosi ir tik paskutinę akimirką padėjo „Nikon“ ant sėdynės, o jų žmogus praėjo pro šalį ir dingo tarp būrelio sekretorių.

Koks kvailys. Kai nuo ko nors slapstaisi, niekad nesinaudok tuo pačiu telefonu dusyk.

Garsija išsisukinėjo. Teigė turįs žmoną ir vaiką, sakė, kad bijo. Prieš akis karjera ir gausybė pinigų, tad jeigu deramai elgsis ir laikys liežuvį už dantų, taps pasiturinčiu žmogumi. Bet jis norėjo kalbėti. Raizgojo apie tai, kad norįs kalbėti, turįs kai ką pasakyti ir taip toliau, tačiau tiesiog negalįs apsispręsti. Niekuo nepasitikįs.

Grenthemas nemygo. Leido jam raizgoti ganėtinai ilgai, kad Kroftas suspėtų apsisukti. Galų gale Garsija viską išklos. Jis taip to trokšta. Jau tris sykius skambino ir ėmė priprasti prie savo naujo draugužio Grenthemo, kuris šitaip žaidė daug kartų ir žinojo, kaip visa veikia. Pirmas žingsnis — nuraminti ir įgyti pasitikėjimą, elgtis su jais šiltai ir pagarbiai, kalbėtis apie tai, kas gera ir bloga, dorovės principus. Ir jie prabyla.

Nuotraukos išėjo gražios. Kroftas — ne pats geriausias pasirinkimas. Paprastai būdavo toks apdujęs, jog tai atspėdavai ir iš fotografijų. Bet Kroftas nebuvo brangininkas, be to, nekišo nosies ne į savo reikalus, nes turėjo žurnalisto darbo patirties, ir pasitaikė čia pat po ranka. Jis atrinko dvylika kadrų ir išdidino juos iki penkių iš septynių colių. Fotografijos išėjo puikios. Dešinysis profilis. Kairysis profilis. Visas veidas, palinkęs prie telefono. Visas veidas, žvelgiantis į kamerą. Visa figūra mažiau nei iš už dvidešimties pėdų. Kroftas sakė, kad tai juokų darbas.

Garsija buvo labai dailios išvaizdos, švarus ir tvarkingas maždaug trisdešimties metų teisininkas. Tamsūs, trumpi plaukai. Tamsios akys. Gal lotynų amerikietis, bet ne tamsios odos. Drabužiai brangūs. Tamsiai mėlynas kostiumas, veikiausiai vilnonis. Be dryželių ar kokio nors rašto. Paprasčiausia balta trumpais snapeliais apykaklė ir šilkinis kaklaraištis. Juodi ar bordo spalvos smailianosiai, iki spindesio nublizginti pusbačiai. Glumino tai, kad neturėjo portfelio. Betgi buvo priešpiečių metas, ir jis veikiausiai išbėgo iš įstaigos paskambinti ir tuoj pat sugrįžo. Teisingumo departamentas vos už kvartalo.

Grenthemas tyrinėjo nuotraukas ir vis žvilgčiojo į duris. Seržas niekada nevėluodavo. Jau sutemo, ir klubas pamažu pildėsi. Per tris kvartalus Grenthemas čia buvo vienintelis baltasis.

Iš dešimčių tūkstančių K. A. vyriausybės teisininkų jis regėjęs vos kelis, kurie mokėjo rengtis, tačiau nedaugelis. Ypač jaunesnieji. Jie pradėdavo nuo keturiasdešimties tūkstančių per metus ir drabužiai nebuvo svarbu. Bet drabužiai buvo svarbu Garsijai, o šis — per jaunas ir per gerai apsirengęs būti vyriausybės teisininku.

Vadinasi, jis jau kokius trejus ar ketverius metus dirba privačioje firmoje ir užkala kažkur apie aštuoniasdešimt gabalų. Nuostabu. Šitai susiaurina ratą iki penkiasdešimties tūkstančių teisininkų ir kol kas nėra reikalo jį plėsti.

Durys atsidarė ir vidun įžengė faras. Per dūmus ir ūką Grenthemas atspėjo, jog tai Klivas. Ši skylė buvo padori, čia niekas nelošė kauliukais ir nesilinksmino su kekšėmis, tad pasirodęs faras nekėlė pavojaus. Jis atsisėdo kabinon priešais Grenthemą.

— Tai tu parinkai šią vietą? — paklausė Grenthemas.

— Aha. Patinka?

— Pasakykime štai kaip. Juk stengiamės nekristi į akis, tiesa? Atėjau čia pasirankioti paslapčių iš Baltųjų rūmų darbuotojo, sužinoti gana svarbių dalykų. Nagi, Klivai, ar aš nekrentu į akis, sėdėdamas čia visas baltas?

— Man nemalonu tau tai pasakyti, Grenthemai, bet nesi toks įžymus, kaip įsivaizduoji. Matai tuos tipus prie baro? — Juodu pažvelgė į statybos darbininkų apgultą barą. — Atiduosiu tau visą savo algą, jeigu kuris nors iš tų tipų bus kada nors skaitęs Washington Post, girdėjęs apie Rėjų Grenthemą ar nors kiek domėjęsis, kas dedasi Baltuosiuose rūmuose.

— Gerai, gerai. Kur Seržas?

— Ne itin gerai jaučiasi. Prašė mane perduoti tau žinutę.

Nieko neišdegs. Jis galėjo naudotis Seržu kaip neįvardytu šaltiniu, bet ne Seržo sūnumi ar kuo nors kitu, kuriam kalbėjo Seržas.

— Kas jam atsitiko?

— Senas amžius. Šiąnakt nenorėjo kalbėtis, tačiau jis sakė, kad tai skubu.

Grenthemas klausėsi ir laukė.

— Turiu automobilyje išties tvirtai užklijuotą ir užantspauduotą voką. Seržas įteikė jį man ir nesiskaitydamas su žodžiais prigrasino, kad jo neatplėščiau. Paprasčiausiai, kad pristatyčiau ponui Grenthemui. Manau, tai svarbu.

— Eime.

Juodu pro spūstį prasibrovė prie durų. Patrulinis automobilis buvo pastatytas prie šaligatvio draudžiamoje vietoje. Klivas atidarė keleivio pusės dureles ir ištraukė iš daiktadėtės voką.

— Jis gavo tai iš vakarinio sparno.

Grenthemas įsigrūdo voką į kišenę. Seržas ne iš tokių, kad gvelbtų ką nors. Per visą jų bendravimo laiką jis nesyk nebuvo pristatęs nė vieno dokumento.

— Dėkui, Klivai.

— Jis nenorėjo man pasakyti, kas tai, tik liepė palaukti ir vėliau perskaityti laikraštyje.

— Perduok Seržui, kad jį myliu.

— Neabejoju, jis bus sužavėtas.

Patrulinis automobilis nuvažiavo, ir Grenthemas nuskubėjo prie savojo „Volvo“, kuriame dabar tvyrojo degintos žolės tvaikas. Jis užsirakino dureles, uždegė lubų švieselę ir atplėšė voką. Buvo aišku, kad tai Baltųjų rūmų vidaus atmintinė, ir ji lietė samdomą žudiką, vardu Kemelis.

Jisai skriejo per miestą. Iš Braitvudo į Šešioliktąją ir į pietus Vašingtono centro link. Buvo beveik pusė aštuonių, ir jeigu jam pavyktų viską sudėlioti per valandą, medžiaga suspėtų pasirodyti Vėlyvojoje miesto laidoje, didžiausioje iš pustuzinio laidų, pradedamų vynioti nuo spausdinimo mašinų pusę vienuoliktos. Laimė, kad turi automobilyje tą jupių29 telefonėlį, kurio taip nenorėjo pirkti. Jis paskambino Smitui Kynui, redakcijos direktoriaus pavaduotojui, atsakingam už tyrimų skiltį. Šis dar nebuvo palikęs žinių skyriaus penktame aukšte. Paskui paskambino vienam draugui į užsienio informacijos redakciją ir paprašė surasti informacijos apie Kemelį.

Atmintinė jam kėlė įtarimą. Žodžiai buvo pernelyg subtilūs, kad juos būtų galima išdėstyti popieriuje, o paskui mėtyti po įstaigą kaip naujausios politikos apmatus dėl kavos, į butelius išpilstyto mineralinio vandens ar atostogų. Kažkas, veikiausiai Flečeris Koulas, norėjo, kad pasaulis sužinotų, jog pagrindinis įtariamasis yra Kemelis. Jis visų pirma yra arabas ir palaiko artimus ryšius su Libija, Iranu ir Iraku — šalimis, kurioms vadovauja ugningi idiotai, nekenčiantys Amerikos. Kažkuris iš kvailių Baltuosiuose rūmuose troško, kad istorija patektų į pirmąjį puslapį.

Tačiau tai buvo velniškai gera istorija ir pirmojo puslapio verta naujiena. Jis ir Smitas Kynas baigė ją rengti prieš devynias. Surado dvi senas nuotraukas (labai tikėtina, kad jose buvo Kemelis), tačiau jos buvo tokios nepanašios, tarsi ten skirtingi žmonės. Kynas liepė atspausdinti jas abi. Kartotekos duomenys apie Kemelį buvo šykštūs.

Daug gandų ir legendų, bet mažai faktų. Grenthemas paminėjo popiežių, britų diplomatą, vokiečių bankininką ir pasalą Izraelio kareiviams. O dabar, pasak slapto itin patikimo ir neabejotino Baltųjų rūmų šaltinio, Kemelis įtariamas dėl teisėjų Rozenbergo ir Jenseno nužudymo.

Dvidešimt keturios valandos, kai ji benamė, bet vis dar gyva. Jeigu pavyktų ištempti iki ryto, galėtų pradėti dar vieną dieną su naujomis mintimis, ką daryti ir kur eiti. O kol kas jautėsi pavargusi. Tūnojo penkiolikto aukšto „Marriott“ numeryje, užsklendusi duris, uždegusi visas šviesas, pasidėjusi ant lovatiesės įspūdingą dujų balionėlį. Vešlūs, tamsiai raudoni jos plaukai dabar gulėjo sieninėje drabužinėje, sukišti į popierinį maišelį. Paskutinį kartą, kai nusikirpo plaukus, buvo trejų metų ir gavo nuo motinos į kailį.

Dvi kankinamas valandas kirpo juos atšipusiomis žirklėmis ir vis dėlto liko kažkas panašaus į stilingą šukuoseną. Slėps plaukus po kepuraite ar skrybėle nežinia kiek ilgai. Dar dviejų valandų prireikė jiems nudažyti juodai. Būtų galėjusi nublankinti ir tapti blondine, tačiau tai būtų buvę pernelyg aišku. Spėjo turinti reikalą su profesionalais ir kažkodėl vaistinėje nusprendė, kad jie, ko gero, tikėsis ją taip padarysiant ir tapsiant blondine. Ir mat juos velniai. Preparatas buvo pardavinėjamas buteliais, tad jeigu rytoj pabusianti pasišiaušusiais iš baimės plaukais, galėsianti persidažyti baltai. Chameleono strategija. Keisti spalvas kasdien ir varyti juos iš proto. „Clairol“ turi bent aštuoniasdešimt penkis atspalvius.

Buvo mirtinai pavargusi, bet bijojo miegoti. Dieną daugiau nebematė to draugužio iš „Sheraton“ viešbučio, bet kuo dažniau ji keitė vietas, tuo labiau veidai atrodė panašūs. Jis kažkur ten lauke. Ir turi draugų. Jeigu jie gebėjo nužudyti Rozenbergą ir Jenseną, pašalinti Tomą Kalahaną, su ja susidoroti būtų visai nesunku.

Jai nevalia artintis prie savo automobilio, o išsinuomoti kitą nenorėjo. Išsinuomojus lieka įrašai. O tie žmonės veikiausiai seka. Galėtų skristi lėktuvu, bet jie tyko oro uostuose. Važiuoti autobusu, bet ji niekad nėra pirkusi bilieto ar netgi užėjusi į „Greyhound“30 stotį.

O sumoję, kad ji dingo, jie ir tikėsis, kad bandysianti sprukti. Ji tik diletante, paprasta studenčiukė sudaužyta širdimi, regėjusi, kaip susprogo į gabalėlius ir suspirgėjo jos žmogus. Mestųsi kur nors paklaikusi, išsigautų iš miesto, ir pakliūtų jiems į rankas.

Šiuo metu geriau likti mieste. Čia milijonas viešbučių kambarių, bemaž tiek pat skersgatvių, landynių ir barų, nuolat minios žmonių vaikštinėja po Burbono, Šartre, Dofinės ir Karališkąją gatves. Ji gerai pažinojo miestą, ypač Prancūzų kvartalą, kur gyvenimas verda čia pat, vos už kelių žingsnių. Keletą dienų ji vis keis viešbučius, tačiau kiek laiko tai truks? Ji nežinojo. Ir nežinojo kodėl. Tiesiog esamomis aplinkybėmis atrodė išmintinga keisti vietas. Rytais nesirodysianti gatvėse ir tuo laiku bandysianti miegoti. Keisianti drabužius, skrybėles ir saulės akinius. Pradėsianti rūkyti, vis nutaisysianti nekaltą veidą. Keisianti vietas, kol pabos, tuomet gal paliksianti miestą. Nieko, kad yra išsigandusi. Privalanti mąstyti. Ji išliksianti gyva.

Pamanė, gal paskambinti farams. Tačiau tik ne dabar. Šie užsirašo pavardes ir įtraukia į kartoteką, taigi galėtų tapti pavojingi. Galvojo, gal reikėtų paskambinti Tomo broliui Mobaile, tačiau šiuo metu vargšelis niekuo negalėtų jai padėti. Mąstė, gal paskambinti dekanui, bet kaipgi ji įtikinamai paaiškintų apie dosjė, Geviną Verheką, FTB, bombą automobilyje, Rozenbergą ir Jenseną, apie save pačią, priverstą slapstytis. Išmesk dekaną iš galvos. Be to, ir šiaip jo nemėgo. Svarstė, gal paskambinti keliems draugams iš juridinio fakulteto, tačiau vieni žmonės kalba, kiti — klausosi, ir anie ten sukinėsis, klausydamiesi, ką žmonės kalba apie vargšą Kalahaną. Troško pasišnekėti su Alisa Stark, savo geriausia drauge. Alisa susirūpinusi, taigi nueis pas farus ir praneš, kad dingo jos draugė Darbe Šo. Ryt ji paskambinsianti Alisai.

Surinko kambarių tarnybos numerį, užsisakė meksikietiškų salotų ir butelį raudonojo vyno. Išgersianti jį visą, paskui sėdėsianti su dujų balionėliu ir stebėsianti duris, iki suims miegas. 18

Kanalo gatvėje, lyg ši jam priklausytų, Gminskio limuzinas pavojingai apsisuko ir staigiai sustojo priešais „Sheraton“ viešbutį. Abejos užpakalinės durelės atsilapojo. Pirmas išlipo Gminskis, tuoj pat iš paskos jam įkandin su krepšiais ir portfeliais nuskuodė du adjutantai.

Buvo antra valanda ryto, ir direktorius aiškiai skubėjo. Jis nesustojo prie registratoriaus stalo, bet pasuko tiesiai prie liftų. Adjutantai, atbėgę iš paskos, palaikė jam lifto dureles ir, kol kėlėsi į šeštą aukštą, nė vienas nekalbėjo.

Trys agentai laukė kampiniame numeryje. Vienas iš jų atidarė duris, ir Gminskis įsiveržė pro jas nė nepasisveikindamas. Adjutantai numetė krepšius ant lovos. Direktorius nusirovė ir nusviedė ant kėdės švarką.

— Kur ji? — viauktelėjo agentui, pavarde Hutenas. Kitas, pavarde Svenkas, atitraukė užuolaidas, ir Gminskis nuėjo prie lango.

Svenkas parodė į „Marriott“ kitapus gatvės kvartalu toliau.

— Ji penkioliktame aukšte, trečias kambarys nuo gatvės, šviesos dar tebedega.

Gminskis stebeilijo į „Marriott“.

— Jūs tuo tikras?

— Taip, mes matėme ją įeinant, mokėjo kreditine kortele.

— Vargšelė, — tarė Gminskis, pasitraukdamas nuo lango. — Kur ji buvo praeitą naktį?

— „Holiday Inn“ Karališkojoje. Susimokėjo kreditine kortele.

— Ar matėte, kad kas nors ją sektų? — paklausė direktorius.

— Ne.

— Noriu atsigerti vandens, — pasakė jis adjutantui, kuris šoko prie kibirėlio su ledu ir subrazdino kubeliais.

Gminskis atsisėdo ant lovos krašto, sunėrė pirštus ir sutreškino visais, kiek turėjo, krumpliais.

— Ką jūs manote? — paklausė jis Huteną, vyriausiąjį iš trijų agentų.

— Jie medžioja ją. Iškas iš po žemių. Ji naudojasi kreditinėmis kortelėmis. Per keturiasdešimt aštuonias valandas bus negyva.

— Ji nėra visiškai kvaila, — įterpė Svenkas. — Nusikirpo ir juodai persidažė plaukus. Keičia vietas. Aiškiai neketina artimiausiu laiku palikti miestą. Duočiau jai septyniasdešimt dvi valandas, iki bus jų surasta.

Gminskis gurkšnojo vandenį.

— Tai reiškia, kad nusitaikyta tiesiai į josios mažytę dosjė. Be to, aišku, kad mūsų draugas šiuo metu viskam pasiryžęs. Kur jis?

— Visai nenumanome, — greitai atsakė Hutenas.

— Privalome jį surasti.

— Tris savaites jo niekas nematė.

Gminskis pastatė ant stalo stiklinę ir pasiėmė vieną kambario raktą.

— Tad ką jūs manote? — paklausė jis Huteno.

— Gal ją atsigabenti? — pasiūlė šis.

— Nebus lengva, — perspėjo Svenkas. — Ji, ko gero, turi ginklą. Kas nors galėtų būti sužeistas.

— Mažytė išsigandusi, — mąstė balsu Gminskis. — Taip pat yra civilė, nepriklauso jokiai organizacijai. Mes negalime tiesiog nuo šaligatvio grobti civilius.

— Tuomet ji ilgai neištvers, — konstatavo Svenkas.

— Kaip ją sugautume? — paklausė Gminskis.

— Esama įvairių būdų, — atsakė Hutenas. — Galima sučiupti gatvėje. Įsiveržti į jos kambarį. Jei išeičiau dabar pat, netruktų nė dešimties minučių ir aš ten patekčiau. Visai nesunku. Ji ne profesionalė.

Gminskis pamažu žingsniavo po kambarį, visi sekiojo jį akimis. Jis pažvelgė į laikrodį.

— Nesu linkęs ją sulaikyti. Numikime keturias valandas ir susitikime čia pusę septynių. Pamiegojus bus aiškiau. Jeigu gebėsite mane įtikinti, kad reikia ją sučiupti, tuomet aš pasakysiu, kad taip ir padarytumėte. Gerai?

Šie klusniai linktelėjo.

Vynas suveikė. Ji užsnūdo ant kėdės, paskui nusigavo į lovą ir kietai įmigo. Skambėjo telefonas. Lovatiesė buvo nukarusi ant grindų, o Darbės kojos gulėjo ant pagalvės. Skambėjo telefonas. Vokai buvo sulipę. Protas sustingęs ir dar pražuvęs sapnuose, bet kažkur giliai užkampiuose sąmonė veikė ir jai sakė, kad skamba telefonas. Ji spitrijo į telefoną. Ne, neprašiusi viešbučio tarnybos, kad paskambinę ją pažadintų. Sekundėlę ji apie tai pagalvojo, bet paskui suprato esanti tuo tikra. Neprašiusi pažadinti. Atsisėdo ant lovos krašto ir klausėsi skambėjimo. Penki kartai, dešimt, penkiolika, dvidešimt. Rodės, nebus galo. Gal sumaišė numerį, bet dvidešimt kartų suskambėjęs telefonas liautųsi.

Ne, nesumaišė. Mintys ėmė skaidrėti, ir ji prisislinko arčiau aparato. Išskyrus registratorių, galbūt ir jo bosą, taip pat kambarių tarnybą, nė viena gyva dvasia nežino, kad ji šiame numeryje. Buvo užsisakiusi maisto, bet daugiau niekam neskambino.

Telefonas liovėsi skambėjęs. Puiku, sumaišė numerį. Ji nuėjo į vonios kambarį, ir skambutis vėl pratrūko. Ji skaičiavo. Po keturiolikto skambučio pakėlė ragelį.

— Alio.

— Darbe, čia Gevinas Verhekas. Jums viskas gerai?

Ji atsisėdo ant lovos.

— Kaip sužinojote numerį?

— Turime būdų. Klausykite, ar...

— Palūkėkite, Gevinai. Minutėlę palūkėkite. Leiskite pagalvoti. Kreditinė kortelė, tiesa?

— Taip. Kreditinė kortelė. Popierinis pėdsakas. Tai FTB, Darbe, mes turime būdų. Nėra taip sunku.

— Vadinasi, ir jie galėjo tai padaryti.

— Aš manau. Lankykitės tik mažose užeigose ir mokėkite grynaisiais.

Paširdžiuos sumaudė, ji išsitiesė ant lovos. Štai kaip. Visai nesunku. Popierinis pėdsakas. Ji galėjo būti jau negyva. Nužudyta per popierinį pėdsaką.

— Darbe, jūs prie telefono?

— Taip. — Ji pažvelgė į duris ir įsitikino, kad grandinėlė užkabinta. — Taip, aš čia.

— Jūs saugi?

— Maniau, kad taip.

— Mes gavome šiokios tokios informacijos. Rytoj trečią studentų miestelyje rengiamos gedulingos pamaldos, po to laidotuvės miesto kapinėse. Kalbėjausi su jo broliu, šeima pageidauja, kad aš neščiau karstą. Šį vakarą atvyksiu. Manau, turėtume susitikti.

— Kodėl turėtume susitikti?

— Privalote manimi tikėti, Darbe. Šiuo metu jūsų gyvybei gresia pavojus, tad turite manęs klausyti.

— Ką jūs, vyručiai, sumanėte?

Stojo pauzė.

— Ką turite omenyje?

— Ką pasakė direktorius Voilzas?

— Aš su juo nesikalbėjau.

— Maniau, jūs jo advokatas. Kas atsitiko, Gevinai?

— Šiuo metu mes nesiimame jokių veiksmų.

— Ir ką gi tai galėtų reikšti, Gevinai? Pasakykite man.

— Štai todėl mums ir reikia susitikti. Nenoriu apie tai kalbėti telefonu.

— Telefonas veikia puikiai, ir kol kas tik tiek sužinosite. Tad užteks, Gevinai.

— Kodėl jūs manimi nepasitikite? — Jis įsižeidė.

— Dedu ragelį. Man tai nepatinka. Jeigu jūs, vyručiai, žinote, kur esu, tuomet kas nors gali stovėti už durų koridoriuje ir laukti.

— Nesąmonė, Darbe. Dirbkite galva. Aš sužinojau jūsų kambario numerį prieš valandą, bet nieko nesiėmiau, tik paskambinau. Mes jūsų pusėje, prisiekiu.

Ji kiek pagalvojo. Tai atrodo logiška, betgi jie taip lengvai ją surado.

— Aš klausausi. Jūs nesikalbėjote su direktoriumi, bet FTB nesiima jokių veiksmų. Kodėl?

— Nieko tikra nežinau. Vakar priimtas sprendimas Pelikano dosjė palikti ramybėje. Tik tiek galiu jums pasakyti.

— Ne itin daug. Ar jis žino apie Tomą? Ar žino, kad aš turėjau irgi žūti, nes tai parašiau, ir kad praėjus keturiasdešimt aštuonioms valandoms, kai Tomas atidavė rašinį jums, savo senam studijų draugeliui iš teisės fakulteto, jie, kad ir kas būtų, tokie, po šimts, bandė nužudyti mus abu? Ar jis visa tai žino, Gevinai?

— Nemanau.

— Juk tiesa, taip?

— Taip. Tai reiškia ne.

— Gerai, klausykitės manęs. Ar manote, kad jis buvo nužudytas dėl dosjė?

— Galbūt.

— Tai reiškia taip, tiesa?

— Taip.

— Dėkui. Jeigu Tomas buvo nužudytas dėl dosjė, tuomet mes žinome, kas jį nužudė. Ir jeigu mes žinome, kas nužudė Tomą, tuomet taip pat žinome, kas nužudė Rozenbergą ir Jenseną. Tiesa?

Verhekas dvejojo.

— Nagi, sakykite taip, velniai rautų! — riktelėjo Darbe.

— Pasakysiu — galbūt.

— Puiku. Galbūt teisininkui reiškia taip. Žinau, kad tai visa, ką jūs galite padaryti. Tai labai stiprus galbūt, ir vis tiek jūs man sakote, kad FTB palieka ramybėje tą mano mažutėlį įtariamąjį.

— Nusiraminkite, Darbe. Susitikime šį vakarą ir pasikalbėsime apie tai. Aš galėčiau išgelbėti jums gyvybę.

Ji atsargiai pakišo ragelį po pagalve ir nuėjo į vonios kambarį. Išsivalė dantis ir susišukavo šepečiu kas buvo likę iš plaukų, paskui susimetė tualeto reikmenis ir drabužių pamainą į naują brezentinį krepšį. Apsivilko striukę, užsidėjo kepuraitę bei akinius nuo saulės ir tyliai uždarė paskui save duris. Koridorius buvo tuščias. Ji užlipo laiptais į septynioliktą aukštą, paskui liftu nusileido į dešimtą ir nerūpestingai nulipo laiptais dešimt aukštų į vestibiulį. Durys iš laiptinės vėrėsi netoli tualetų, ir ji greitai per beveik tuščią vestibiulį įsmuko į moterų tualetą. Įėjo į kabiną, užsirakino duris ir kurį laiką laukė.

Penktadienio rytas Prancūzų kvartale. Oras buvo vėsus ir tyras, be tvyrančių maisto ir nuodėmės kvapų. Aštunta valanda — per ankstyva žmonėms. Kelis kvartalus ji žingsniavo stengdamasi praskaidrinti galvą ir suplanuoti dieną. Diumeno gatvėje netoli Džeksono aikštės užėjo į anksčiau matytą kavinukę. Viduje dar beveik nebuvo lankytojų, o gilumoje ji pamatė taksofoną. Pati įsipylė stiprios kavos ir įsitaisė prie staliuko šalia telefono. Iš čia galėsianti kalbėti.

Nepraėjo nė minutė, kai Verhekas atsiliepė.

— Klausau, — tarė jis.

— Kur jūs šį vakarą apsistosite? — paklausė ji, stebėdama paradines duris.

— „Hiltone“, prie upės.

— Žinau, kur jis. Paskambinsiu vėlai vakare arba rytoj rytą. Nemėginkite vėl mane sekti. Aš dabar moku grynaisiais, nesinaudoju jokiomis kreditinėmis kortelėmis.

— Šaunu, Darbe. Vis judėkite.

— Kol jūs čia atvyksite, aš galbūt jau būsiu mirusi.

— Ne, nebūsite. Ar galite susirasti Washington Post?

— Galbūt. O kodėl?

— Greitai nusipirkite šio ryto egzempliorių. Gražutis straipsniukas apie Rozenbergą bei Jenseną ir neva įtariamąjį.

— Aš nekantrauju. Paskambinsiu vėliau.

Pirmasis laikraščių kioskas neturėjo Post. Ji zigzagais, mėtydama pėdas ir vis atsigręžinėdama, patraukė Kanalo link Šv. Anos gatve, palei Karališkosios antikvariatus, pro apšepusius barus abipus Bjenvil gatvės ir galiausiai Dekaturo bei Nort Peterso gatvėmis pasiekė Prancūzų turgų. Žengė sparčiai, tačiau nerūpestingai. Ėjo lyg skubėdama kokiais nors reikalais, iš už tamsių stiklų šaudydama akimis į visas puses. Jeigu jie ten iš paskos slapstosi šešėliuose, stebi ir stengiasi neatsilikti, tuomet gerai tą geba daryti.

Iš laikraščių pardavėjo ant šaligatvio ji nusipirko Post bei Times Picayune ir susirado staliuką tuščiame „Cafe du Monde“ kampe.

Pirmasis puslapis. Cituodamas konfidencialų šaltinį, straipsnio autorius pasakojo Kemelio legendą ir šio netikėtas sąsajas su žmogžudystėmis. Straipsnyje buvo rašoma, kad anksčiau, jaunystėje, jis žudydavęs iš įsitikinimo, o dabar tai daro dėl pinigų. Daug pinigų, samprotavo pensijon pasitraukęs žvalgybos ekspertas, kuris sutiko būti cituojamas tik anonimiškai. Fotografijos buvo išskydusios ir neryškios, bet sudėtos viena šalia kitos atrodė grėsmingos. Galimas daiktas, jos ne vieno ir to paties žmogaus. Betgi, pasak eksperto, daugiau kaip dešimtmetį Kemelis nebuvo atpažintas ir nufotografuotas.

Galiausiai priėjo padavėjas, ir ji užsisakė kavos su paprasta apskrita bandute. Ekspertas sakė, kad daug kas laiko jį mirusiu. Interpolo nuomone, paskutinį kartą jis žudė vos prieš šešis mėnesius. Ekspertas abejojo, ar Kemelis keliautų paprastu keleiviniu lėktuvu, nes jo pavardė minima FTB sąrašo viršuje.

Pamažu ji atsivertė Naujojo Orleano laikraštį. Tomas nepateko į pirmą puslapį, bet jo nuotrauka ir ilgas straipsnis buvo antrajame. Farai tai vertino kaip žmogžudystę, tačiau turėjo pernelyg mažai įrodymų. Netrukus prieš sprogimą netoli matyta kažkokia baltoji moteris. Pasak dekano, teisės fakultetas sukrėstas. Farai buvo nekalbūs. Gedulingos pamaldos vyks rytoj studentų miestelyje. Padaryta baisi klaida, ir jeigu tai žmogžudystė, tuomet kažkas, matyt, nužudė ne tą žmogų...

Akys jai sudrėko, ir staiga vėl pagavo baimė. Galbūt tai paprasčiausia klaida. Mieste pilna smurtautojų, įvairių bepročių, galbūt kažkam pasimaišė protelis ir pasirinko ne tą automobilį. Galbūt niekas jos netyko.

Ji užsidėjo saulės akinius ir pažvelgė į jo fotografiją, paimtą iš teisės fakulteto metraščio. Joje ta savimi patenkinta šypsenėlė, kuri paprastai nedingdavo nuo jo lūpų, kai dėstytojaudavo. Buvo švariai nusiskutęs ir toks gražus.

Grenthemo straipsnis apie Kemelį penktadienio rytą įelektrino Vašingtoną, tad populiariausias žaidimas mieste buvo spėlionės apie informacijos šaltinį.

Žaidimas ypač karštai virė Huverio pastate. Direktoriaus kabinete Erikas Istas ir K. O. Lujisas nervingai žingsniavo, o Voilzas jau trečiąsyk per dvi valandas kalbėjosi su prezidentu. Voilzas keikė ne tiesiogiai prezidentą, bet visus jo aplinkos žmones. Keikė Koulą, ir kai prezidentas atsakė tuo pačiu, Voilzas pasiūlė pastatyti melo detektorių ir šiuo patikrinti visą personalą, pradedant Koulu, ir paprasčiausiai pažiūrėti, iš kur nuteka informacija. Taip, po šimts, taip, jis, Voilzas, leisis patikrinamas, taip pat ir visi, dirbantys Huverio pastate. Juodu nesiliaudami keikėsi. Voilzas buvo išraudęs, prakaitavo, ir tas faktas, kad jis šaukė į ragelį, o kitame linijos gale visa tai kentė prezidentas, ničnieko nereiškė. Jis žinojo, kad Koulas kažkur klausosi.

Matyt, prezidentas paėmė pokalbio gijas į savo rankas ir įsileido į kažkokį gražbylingą pamokslą. Voilzas nosinaite nusišluostė kaktą, atsisėdo į savo senovišką odinį sukiojamąjį krėslą ir ėmė sąmoningai alsuoti, stengdamasis sureguliuoti kraujospūdį ir pulsą. Jau buvo patyręs vieną širdies priepuolį ir galėjo sulaukti kito. Daug sykių buvo K. O. Lujisui sakęs, kad Flečeris Koulas ir šio kvailas bosas galų gale jį pribaigsią. Bet šitaip jis kalbėjo ir apie tris paskutinius prezidentus. Susignybęs ant kaktos riebias raukšles, jis žemiau susmuko krėsle.

— Mes galime tai padaryti, pone prezidente. — Jo balsas dabar skambėjo bemaž maloniai. Buvo greitai ir radikaliai besikeičiančių nuotaikų žmogus, ir staiga tiesiog akyse jis tapo mandagus. Tikras kerėtojas. — Dėkui, pone prezidente. Rytoj atvyksiu.

Jis švelniai padėjo ragelį ir užsimerkęs prašneko:

— Jis nori, kad tą Post reporterį imtume stebėti. Sako, esame tą darę ir anksčiau, tad gal pabandytume vėl? Pažadėjau jam, kad pabandysime.

— Kaip jį stebėsime? — paklausė K. O.

— Paprasčiausiai sekiosime po miestą. Kiaurą parą tą darys du žmonės. Sužinokime, kur būna naktimis, su kuo miega. Jis viengungis, tiesa?

— Išsiskyręs prieš septynerius metus, — atsakė Lujisas.

— Tik, po šimts, žiūrėkite, kad mūsų nenutvertų. Sekite apsirengę civiliais drabužiais ir kas tris dienas keiskite žmones.

— Ar prezidentas tikrai įsitikinęs, kad informacija nuteka iš mūsų?

— Ne, nemanau. Jeigu nutekėtų iš mūsų, tai kodėl jis norėtų, kad sektume tą reporterį? Spėju, jis žino, kad kalti jo paties žmonės. Ir nori juos nutverti.

— Tai šiokia tokia paslaugėlė, — įsiteikdamas pridūrė Lujisas.

— Taip. Tik saugokitės, kad neįkliūtumėte, gerai?

L. Metju Baro biuras slėpėsi Džordžtauno M gatvėje — trečiame neišvaizdaus ir griūvančio administracinio pastato aukšte. Ant durų nebuvo jokių lentelių su užrašais. Prie lifto ginkluotas apsaugininkas, vilkintis švarką ir ryšintis kaklaraištį, nukreipdavo žmones, kur reikia. Kilimas buvo numindžiotas, baldai seni, apdulkėję, tad nekilo abejonių, kad vidaus priežiūrai skyrius neleido pinigų.

Baras vadovavo skyriui, kuris buvo neoficialus, slaptas, mažas Prezidento perrinkimo komiteto (PPK) padalinys. PPK priklausė erdvūs prabangių kontorų apartamentai kitapus upės Roslino rajone. Ten langai atsidarinėjo, sekretorės šypsojosi, o valytojos kas vakarą viską iškuopdavo. Tačiau tik ne šioje skylėje.

Flečeris Koulas žengė iš lifto ir linktelėjo apsaugininkui, kuris irgi linktelėjo, daugiau nė nekrusteldamas. Juodu buvo seni pažįstami. Per nedidelį nutriušusių kontorų labirintą jis patraukė Baro kabineto link. Koulas didžiavosi esąs atviras pats sau, jis išties nebijojo Vašingtone nė vieno žmogaus, galbūt išskyrus Metju Barą. Kartais jo bijodavo, kartais — ne, bet visados juo žavėdavosi.

Baras praeityje buvo jūrų pėstininkas, CŽV žmogus, šnipas, kuriam dėl apgaulių, susijusių su saugumu, buvo paskelbti du baudžiamieji nuosprendžiai. Kita vertus, iš šių apgaulių jis uždirbo milijonus ir pinigus paslėpė. Keletą mėnesių tarnavo viename užmiesčio klubų, bet nieko rimta. Koulas asmeniškai užverbavo Barą vadovauti skyriui, kuris oficialiai neegzistavo. Metinį jo biudžetą sudarė keturi milijonai grynųjų iš įvairių slaptų, papirkinėjimams surenkamų fondų. Baras prižiūrėjo nedidelę bandą puikiai apmokytų galvažudžių, kurie tyliai darbavosi skyriui.

Baro durys visada būdavo užrakintos. Šis atidarė jas, ir Koulas įėjo vidun. Kaip visados susitikimas neturėjo ilgai trukti.

— Leiskite man spėti, — prašneko Baras. — Jūs norite, kad surasčiau, pro kur nuteka informacija.

— Tam tikra prasme, taip. Noriu, kad kiaurą parą sektumėte tą reporterį Grenthemą ir pasižiūrėtumėte, su kuo jis kalbasi. Vyrukas gauna kai kurios labai geros medžiagos, ir bijau, kad ją gauna iš mūsų.

— Iš jūsų sunkiasi kaip iš kartoninės dėžės.

— Turime šiokių tokių rūpesčių, bet Kemelio istorija buvo pakišta. Tai padariau aš pats.

Baras nusišypsojo.

— Taip ir maniau. Atrodė pernelyg švari ir gerai parengta.

— Ar jums kada nors teko susidurti su Kemeliu?

— Ne. Prieš dešimt metų buvome tikri, kad jis miręs. Mat šitaip mėgsta. Nėra garbėtroška, tad niekad neįkliūva. Šešis mėnesius gali gyventi kokioje nors popierinėje San Paulo lūšnoje, misti šaknimis ir žiurkėmis, tada nuskrenda į Romą, nužudo diplomatą ir keliems mėnesiams nusidangina į Singapūrą. Jis neskaito laikraščių iškarpų apie save.

— Kokio jis amžiaus?

— Kodėl domitės?

— Esu sužavėtas. Man regis, žinau, kas jį nusamdė nužudyti Rozenbergą ir Jenseną.

— Ak, iš tikrųjų. Ar nepasidalytumėte šia paskalėle?

— Ne. Dar ne.

— Jam tarp keturiasdešimt ir keturiasdešimt penkerių, nėra toksai senas, bet jau penkiolikos nužudė vieną libaniečių generolą. Taigi jo karjera ilga. Aišku, visa tai legenda. Jis geba žudyti abiem rankomis, abiem kojomis, automobilio rakteliu, pieštuku, bet kuo. Jis puikiai šaudo visais ginklais. Moka dvylika kalbų. Jūs visa tai girdėjęs, tiesa?

— Taip, tačiau vis tiek įdomu.

— Gerai. Manomasis — mikliausias ir brangiausias samdomas žudikas pasaulyje. Jaunystėje buvo tik dar vienas teroristas iš daugelio, bet yra pernelyg talentingas, kad paprasčiausiai svaidytų bombas. Tad tapo samdomu žudiku. Dabar jis šiek tiek vyresnis ir žudo vien dėl pinigų.

— Kiek pinigų?

— Geras klausimas. Jam veikiausiai mokama tarp dešimties ir dvidešimties milijonų už darbą, žinau tik vieną kitą vyrioką, patenkantį į šią lygą. Pasak vienos teorijos, darbą jis dalijasi su kitomis teroristų grupuotėmis. Tačiau iš tikrųjų niekas nežino. Leiskit, aš spėsiu: jūs norite, kad surasčiau Kemelį ir pristatyčiau jį čia gyvą.

— Palikite Kemelį ramybėje. Tam tikra prasme man patinka jo čia atliktas darbas.

— Jis labai talentingas.

— Noriu, kad sektumėte Grėjų Grenthemą ir išsiaiškintumėte, su kuo jis kalbasi.

— Nenumanote?

— Porą įtariu. Yra toks žmogus, Miltonas Hardis, dirba vakariniame sparne valytojų. — Koulas numetė ant stalo voką. — Jis jau seniai ten sukinėjasi, yra lyg ir pusaklis, bet, man regis, daug mato ir girdi. Sekite jį vieną dvi savaites. Visi vadina senioką Seržu. Pagalvokite, kaip jį pašalinti.

— Nuostabu, Koulai. Leidžiame pinigus akliems negrams sekti.

— Tiesiog darykite, kaip sakau. Duodu tris savaites. — Koulas atsistojo ir pasuko durų link.

— Taigi jūs žinote, kas nusamdė žudiką? — paklausė Baras.

— Mes jau prie to artėjame.

— Skyrius nepaprastai trokšta padėti.

— Neabejoju. 19

Poniai Čen priklausė sublokuotas dvibutis, kitą pusę namo ji penkiolika metų nuomojo teisės studentėms. Buvo smulkmeniška, tačiau mokėjo saugoti paslaptis, gyveno ir netrukdė kitiems gyventi, jeigu tik viskas buvo ramu. Nuo čia iki studentų miestelio — vos šeši kvartalai kelio.

Buvo jau tamsu, kai išgirdusi skambutį ji atidarė duris. Priebutyje stovėjo simpatiška jauna panelė trumpais juodais plaukais ir nervinga šypsena lūpose. Labai nervinga.

Ponia Čen susiraukė, iki ši neprabilo.

— Aš Alisa Stark, Darbės draugė. Galiu užeiti? — Mergina žvilgtelėjo per petį. Gatvė buvo tyki ir rami. Ponia Čen gyveno viena, rūpestingai rakindavo duris ir langus, tačiau viešnia buvo dailutė mergina nekalta šypsena, o jeigu dar Darbės draugė, tuomet ja galima pasitikėti. Šeimininkė atidarė duris ir Alisa įėjo į vidų.

— Kažkas negerai? — paklausė ponia Čen.

— Taip. Darbe pateko į šiokią tokią bėdą, bet nevalia apie tai kalbėti. Ar šiandien popiet ji skambino?

— Taip. Pasakė, kad viena jauna moteris ateis pasirausti jos bute.

Alisa giliai atsiduso ir pasistengė atrodyti rami.

— Tai užtruks vos minutę. Darbe sakė, kad kažkur sienoje esama durų. Aš pageidaučiau nesinaudoti paradinėmis ar kiemo durimis.

Ponia Čen susiraukė, akimis paklausė „Kodėl gi?“, tačiau nieko nepasakė.

— Ar per pastarąsias dvi dienas bute kas nors lankėsi? — paklausė Alisa, siauru koridoriumi sekdama paskui ponią Čen.

— Nieko nemačiau. Vakar anksti, prieš saulėtekį, kažkas pasibeldė, bet aš nepasižiūrėjau. — Ji atstūmė nuo durų staliuką ir įkišusi raktą atrakino.

Alisa žingtelėjo pirma jos.

— Ji norėjo, kad įeičiau viena, gerai? — Ponia Čen buvo bedvejojanti, bet galop linktelėjo ir uždarė paskui Alisą duris. Ši pateko į siaurutį koridorių, kuriame staiga tapo tamsu. Kairėje buvo darbo kambarėlis ir šviesos jungiklis, kuriuo nevalia naudotis. Alisa sustingo patamsyje. Bute viešpatavo juoduma, slėgė tvankis ir tvyrojo tirštas senų atliekų kvapas. Ji tikėjosi būti viena, tačiau juk esanti tik antrakursė teisės studentė, velniai rautų, o ne kokia nors įžymi privati detektyve!

Suimk save į rankas! Pasigrabinėjo po didelį rankinuką ir susirado pieštukinį žibintuvėlį. Jų ten buvo trys. Tiesiog dėl visa ko. Dėl ko, būtent? Ji nežinojo. Darbės aiškiai nurodyta. Pro langus neturi matytis šviesos. Jie galį sekti.

Kas jie tokie, velniai rautų? Alisa troško žinoti. Darbe nežinojo, sakė paaiškinsianti vėliau, bet pirma privalu apžiūrėti butą.

Per praeitus metus Alisa lankėsi čia dešimtis kartų, bet būdavo įleidžiama per paradines duris, plieskiant visoms įmanomoms šviesoms ir esant kitiems patogumams. Jos svečiuotasi visuose kambariuose, todėl manė pajėgsianti apgraibomis orientuotis tamsoje. Pasitikėjimas dingo. Išgaravo. Ir jį pakeitė kraupi baimė.

Suimk save į rankas! Esi vienut viena. Juk jie neįsikurs bute sau stovyklos, kai šalia už durų gyvena smalsi moteriškė. Jeigu jie iš tiesų apsilankė čia, tai tik trumpam.

Pasižiūrėjusi į žibintuvėlio galą, ji nustatė, kad tas veikia. Sužėrėjo visu gęstančio degtuko stiprumu. Nukreipė spindulį į grindis ir išvydo silpną, mažo apelsino dydžio apskritimą. Apskritimas drebėjo.

Tykindama ant pirštų galų ji apsuko kampą darbo kambarėlio link. Darbe pasakė ten ant knygų lentynos šalia televizoriaus būsiant nedidelę lempikę, kuri visados spingsi įjungta. Naudodavosi ja kaip naktine lempute, tad silpna švieselė turėtų kristi per kambarėlį į virtuvę. Arba Darbe melavo, arba lemputė perdegė, o gal kas nors ją išsuko. Tiesą sakant, šiuo metu tai nesvarbu, nes darbo kambarėlyje ir virtuvėje buvo tamsu, nors į akį durk.

Ji jau stovėjo ant kilimo kambarėlio viduryje ir atsargiai slinko virtuvės stalo link, kur turėjo būti kompiuteris. Užkliuvo už kavos stalelio krašto ir žibintuvėlis užgeso. Papurtė jį. Nieko. Susirado rankinuke kitą.

Virtuvėje tvyrojo dar sunkesnis tvaikas. Ant stalo šalia kompiuterio gulėjo visokie tušti aplankai ir teisinių precedentų rinkiniai. Blausia šviesele ji ištyrinėjo korpusą. Srovės jungiklis buvo priekyje. Nuspaudė jį, ir monochrominis ekranas pamažu įkaito. Skleidė žalsvą šviesą, kuri užliejo stalą, bet nesiekė toliau virtuvės.

Alisa atsisėdo prie klaviatūros ir suskato tuksenti. Surado meniu, sąrašą, paskui laikmenas. Visą ekraną užpildė katalogas. Ji atidžiai jį tyrinėjo. Turėjo būti kažkur apie keturiasdešimt bylų, bet ji matė ne daugiau kaip dešimt. Didžioji dalis diskinio kaupiklio atminties buvo dingusi. Jį įjungė lazerinį spausdintuvą, ir per kelias sekundes katalogas buvo išspausdintas. Alisa išplėšė jį ir įsikišo į rankinuką.

Paskui atsistojo ir pasišviesdama žibintuvėliu apžvelgė netvarką aplinkui kompiuterį. Darbe apytikriai nurodė diskelių būsiant dvidešimt, bet jie visi buvo dingę. Nė vieno diskelio. Precedentų rinkiniai buvo iš konstitucinės teisės ir civilinio proceso, be to, tokie nuobodūs ir specifiniai, jog niekas negalėjo jų norėti. Raudoni aplankai buvo tvarkingai sukrauti krūvon, tačiau tušti.

Atliktas švarus, kantrus darbas. Jis ar jie praleido porą valandų visa trindami ir rinkdami, tada pasišalino, nešini ne daugiau kaip vienu portfeliu ar krepšiu gėrybių.

Kambarėlyje šalia televizoriaus Alisa atsargiai pažvelgė pro šoninį langą. Raudonasis „Accord“ tebestovėjo savo vietoje, vos už keturių pėdų nuo lango. Atrodė nepaliestas.

Ji įsuko naktinės lempos lemputę ir greitai įjungė bei išjungė jungiklį. Veikė puikiausiai. Vėl išsuko lemputę, visai taip pat, kaip jis ar jie paliko.

Jos akys ėmė skirti daiktus; jau galėjo įžvelgti durų ir baldų kontūrus. Ji išjungė kompiuterį ir išsmuko iš kambarėlio į koridorių.

Ponia Čen laukė visai ten pat, kur ją buvo palikusi.

— Ar viskas gerai? — paklausė ji.

— Viskas puiku, — atsakė Alisa. — Tik išties atidžiai stebėkite. Po dienos ar dviejų aš jums paskambinsiu pasitikrinti, ar kas nors nebuvo užėjęs. Ir prašau, niekam nepasakokite, kad aš čia buvau.

Ponia Čen įdėmiai klausėsi, tuo pat metu užstumdama staliuku duris.

— O kaip jos automobilis?

— Jam nieko neatsitiks. Tik vis pasižiūrėkite, ar dar stovi.

— Jai viskas gerai?

Jiedvi stovėjo poilsio kambaryje, bemaž prie pat paradinių durų.

— Jai turi būti viskas gerai. Manau, po kelių dienų grįš. Dėkui jums, ponia Čen.

Šeimininkė uždarė, paskui užsklendė duris ir kurį laiką stebėjo pro langutį, kol panelė nulipo ant šaligatvio ir dingo tamsoje.

Tris kvartalus iki savo automobilio Alisa nuėjo pėsčia.

Penktadienio vakaras Prancūzų kvartale! Rytoj Kupole31 žaidžia Tuleinas, sekmadienį — „Saints“, ir triukšmadarių suvažiavo tūkstančiai, visur pristatinėjo automobilių, užblokavo gatves, siautė gerklingomis miniomis, gėrė iš vienkartinių puodelių, užtvindė barus, tiesiog puikiai leido laiką keldami pragarą ir linksmindamiesi. Vidinis kvartalas devintą jau buvo kimšte prikimštas mašinų.

Alisa pastatė automobilį Puadra gatvėje, toli nuogtos vietos, kur norėjo jį palikti, ir atėjo į sausakimšą austrių barą Sent Piterio gatvėje, Kvartalo gilumoje, valandą pavėlavusi. Laisvų staliukų nebuvo. Klientai prie baro grūdosi trim eilėmis. Pasitraukusi į kampą prie cigarečių automato, ji stebėjo žmones. Dauguma buvo studentai, užplūdę miestą dėl rungtynių.

Vienas padavėjas priėjo tiesiai prie jos.

— Jūs dairotės draugės? — paklausė jis.

Ji delsė.

— Na, taip, — galiausiai atsakė.

Jis parodė už baro.

— Aure, už kampo, pirma salė po dešinei, rasite keletą staliukų. Manau, jūsų draugė ten.

Darbe sėdėjo mažoje kabinoje, susigūžusi prie butelio alaus, su akiniais nuo saulės ir skrybėle. Alisa spustelėjo jai ranką.

— Kaip miela tave matyti. — Tyrinėjo šukuoseną, ir ši ją pralinksmino. Darbe nusiėmė akinius. Akys buvo paraudusios ir išvargusios.

— Aš nežinojau, kam kitam paskambinti.

Alisa klausėsi sumišusiu veidu, nesugalvodama, ką tinkama pasakyti, ir neįstengdama atitraukti akių nuo draugės plaukų.

— Kas kirpo plaukus? — paklausė ji.

— Gražu, a? Atrodau lyg panke, o tai, regis, vėl grįžta į madą ir tikrai padarys žmonėms įspūdį, kai pradėsiu ieškotis darbo.

— Kodėl?

— Kažkas bandė mane nužudyti, Alisa. Mano pavardė sąraše, kurį turi kažkokie bjaurūs žmonės. Manau, jie mane seka.

— Nužudyti? Tu pasakei „nužudyti“? Kas galėtų norėti tave nužudyti, Darbe?

— Nesu tikra. Kaip mano butas?

Alisa liovėsi žiūrėjusi į plaukus ir padavė jai atspausdintą katalogą. Darbe tyrinėjo jį. Buvo tikras. Tai ne sapnas ar kokia nors klaida. Bomba surado reikiamą automobilį. Rupertas ir tas kaubojus buvo prikišę nagus. Tas veidas, kurį matė, ieškojo jos. Jie nuvyko į jos butą ir ištrynė tai, ką norėjo ištrinti. Jų tenai būta.

— Kaip diskeliai?

— Jokių diskelių. Nė vieno. Aplankai ant virtuvės stalo sudėti krūvon išties tvarkingai, bet visiškai tušti. Visa kita, rodos, savo vietose. Jie išsuko naktinės lempos lemputę, tad ten visiškai tamsu. Patikrinau ją. Veikia puikiausiai. Tie žmonės labai kantrūs.

— O kaipgi ponia Čen?

— Ji nieko nematė.

Darbe įsikišo lapus į kišenę.

— Klausyk, Alisa, staiga pasijutau labai nejaukiai. Nereikia, kad tave matytų su manimi. Bijau, kad šis sumanymas niekam tikęs.

— Kas tie žmonės?

— Nežinau. Jie nužudė Tomą ir bandė nužudyti mane. Man pasisekė, ir dabar jie medžioja mane.

— Betgi kodėl, Darbe?

— Tau nereikia žinoti, ir aš nesakysiu. Kuo daugiau žinosi, tuo didesnis tau grės pavojus. Patikėk, Alisa, negaliu tau atskleisti to, ką žinau.

— Bet aš niekam nepasakysiu. Prisiekiu.

— O jeigu jie privers tave pasakyti?

Lyg niekur nieko, Alisa apsidairė aplink. Tyrinėjo savo draugę. Jiedvi artimai draugavo nuo pat įvadinių pirmo kurso pratybų. Valandų valandas kartu mokėsi, dalijosi užrašais, jaudinosi per egzaminus, sudarydavo komandą per inscenizuotus teismus, šnibždėjosi apie vyrus. Tikėtina, Alisa buvo vienintelė studentė, kuri žinojo apie Darbę ir Kalahaną.

— Noriu padėti, Darbe. Aš nebijau.

Darbe nebuvo palietusi savo alaus. Pamažu sukiojo rankose butelį.

— Ką gi, o aš esu persigandusi. Buvau ten, kai jis žuvo, Alisa. Žemė sudrebėjo. Jį suplėšė į gabalėlius, ir aš turėjau ten būti kartu su juo. Šitai buvo skirta man.

— Tuomet kreipkis į farus.

— Dar ne. Galbūt vėliau. Aš bijau. Tomas nuėjo į FTB, ir po dviejų dienų jį nužudė.

— Vadinasi, tave medžioja FTB?

— Nemanau. Jie pradėjo kalbėtis, o kažkas labai įdėmiai klausėsi, ir tai pasiekė ne tas ausis.

— Apie ką kalbėjo? Nagi, Darbe. Juk čia aš, tavo geriausia draugė. Baik žaisti.

Darbe nugėrė iš butelio pirmą gurkšnelį, šitaip išvengdama susidurti su drauge akimis. Stebeilijo į stalą.

— Prašau tave, Alisa. Leisk man palaukti. Nėra prasmės pasakoti tau tai, dėl ko galėtum žūti. — Ilga pauzė. — Jeigu nori padėti, nueik rytoj į gedulingas pamaldas. Viską stebėk. Prasitark, kad aš tau paskambinau iš Denverio, kur viešiu pas tetą, kurios pavardės tu nežinai, ir kad šį semestrą nebesimokysiu, bet grįšiu pavasarį. Pasistenk, kad pasklistų gandas. Manau, bus žmonių kurie atidžiai klausysis.

— Gerai. Laikraštyje paminėta kažkokia baltoji moteris, pastebėta šalia tos vietos, kai jis buvo nužudytas, lyg būtų įtariamoji ar dar kas nors.

— Ar dar kas nors. Aš ten buvau, ir turėjau tapti auka. Skaitau laikraščius per padidinamąjį stiklą. Farai neturi siūlų galų.

— Gerai, Darbe. Tu gudresnė už mane. Gudresnė už visus, kuriuos kada nors pažinojau. Tad kas toliau?

— Pirmiausia išeik pro kiemo duris. Baltos durys koridoriaus gale, kur tualetai. Pro jas pateksi į sandėlį, paskui į virtuvę, ir galiausiai į kiemą. Nesustok. Skersgatvis veda į Karališkąją. Pasigauk taksi ir grįžk prie savo automobilio. Vis stebėk, kas vyksta už tavęs.

— Tu rimtai?

— Pažvelk į šiuos plaukus, Alisa. Argi aš taip save darkyčiau, jeigu tai būtų žaidimas?

— Gerai, gerai. Kas toliau?

— Rytoj nueik į pamaldas, paleisk gandą, ir per porą dienų aš tau paskambinsiu.

— Kur tu apsistojusi?

— Šen bei ten. Aš vis keičiu vietas.

Alisa atsistojo ir pakštelėjo jai į skruostą. Paskui išėjo.

Dvi valandas Verhekas žirgliojo po numerį, kilnojo žurnalus, mėtė juos aplinkui, kvietė kambarių tarnybą, išsikrovinėjo daiktus, vėl žirgliojo. Po to dar dvi valandas sėdėjo ant lovos, gurkšnojo karštą alų ir spoksojo į telefoną. Darysiąs šitai iki vidurnakčio, pasakė sau, o tuomet, nagi, kas tuomet?

Ji pažadėjo paskambinti.

Jis galėtų išgelbėti jai gyvybę, jeigu tik paskambintų.

Vidurnaktį jis numetė dar vieną žurnalą ir paliko kambarį. Vienas agentas iš Naujojo Orleano biuro šiek tiek padėjo ir nurodė keletą teisės fakulteto studentų priebėgų netoli universiteto miestelio. Nueisiąs ten, maišysiąsis ir sukinėsiąsis tarp lankytojų, gurkšnosiąs alų ir klausysiąsis. Studentai suvažiavo į miestą žiūrėti rungtynių. Merginų veikiausiai tenai nebus, tačiau tai nesvarbu, nes jis nėra jos niekad matęs. Bet galbūt ką nors nugirsiąs, be to, galėtų prasitarti pavardę, palikti vizitinę kortelę, susidraugauti su kuo nors, kas ją pažįsta ar galbūt pažįsta ką nors, kas ją pažįsta. Maža tikimybė, bet, po šimts, tai kur kas produktyviau, nei tik spoksoti į telefoną.

Už trijų kvartalų nuo studentų miestelio jisai susirado vietą prie baro skylėje, pavadintoje „Advokatų“. Miela sportiška atmosfera, ant sienų kabėjo futbolo rungtynių tvarkaraščiai ir žavių mergyčių nuotraukos. Publika triukšminga ir jaunesnė nei trisdešimties metų.

Barmenas panėšėjo į studentą. Po dviejų alaus spūstis sumažėjo ir baras liko apytuštis. Po minutėlės plūstels kita banga.

Verhekas užsisakė trečią butelį. Buvo pusė antros.

— Jūs teisės studentas? — paklausė jis barmeną.

— Deja, taip.

— Juk nėra taip blogai, ką?

Barmenas šluostė žemės riešutų trupinius.

— Esama ir smagesnių dalykų.

Verhekui tapo ilgu savo teisės fakulteto laikų barmenų, kurie aptarnaudavo jį, atėjusį išgerti alaus. Anie vaikinai išmanė pokalbio meną. Jiems nebūdavo nepažįstamų. Galėdavai kalbėtis apie viską.

— Aš teisininkas. — Verhekas iš paskutiniųjų stengėsi užmegzti pokalbį.

Oho, žiū, tas vyriokas teisininkas. Koks retas paukštis. Kažkas ypatinga. Vaikinukas nuėjo tolyn.

Kalės vaikis. Tikiuosi, susikirsi per egzaminus. Verhekas sugriebė butelį ir atsisuko į salę. Jautėsi lyg senelis tarp vaikaičių. Nors jis nemėgo teisės fakulteto ir prisiminimų apie jį, buvo praleidęs daug ilgų penktadienio vakarų Džordžtauno baruose su savo draugužiu Kalahanu. Šitai prisiminti buvo miela.

— Taigi kokia teisė? — Barmenas sugrįžo. Gevinas atsisuko į barą ir nusišypsojo.

— Specialusis FTB patarėjas.

Vyriokas tebešluostė barą.

— Vadinasi, jūs iš Vašingtono?

— Taip, atvykau į miestą pažiūrėti sekmadienio rungtynių. Esu „Redskins“32 aistruolis. — Jis nekentė „Redskins“ ir kiekvienos kitos organizuoto futbolo komandos. Nereikia, kad vaikis pradėtų kalbėti apie futbolą. — Kur mokotės?

— Čia. Tuleine. Gegužę baigsiu.

— O tuomet kur?

— Galbūt į Sinsinatį metus ar dvejus stažuotis.

— Jūs turbūt geras studentas?

Jis atsainiai gūžtelėjo.

— Norite dar alaus?

— Ne. Jums dėstė Tomas Kalahanas?

— Žinoma. Pažįstate jį?

— Studijavau su juo teisės fakultete, Džordžtaune. — Verhekas išsitraukė iš kišenės vizitinę ir padavė vaikinui. — Aš Gevinas Verhekas. — Vaikinas pažvelgė į kortelę, paskui mandagiai padėjo ant prekystalio šalia ledo. Bare buvo ramu, ir vaikinui pabodo tušti plepalai.

— Ar pažįstate studentę, pavarde Darbe Šo?

Vaikinas žvilgtelėjo į staliukus.

— Ne. Mudu nepažįstami, bet aš žinau, kas ji tokia. Man regis, antrakursė. — Ilga, gana įtari pauzė. — Kodėl klausiate?

— Mums reikia su ja pasikalbėti. — „Mums“, kaip tai sakoma FTB. Ne tiesiog „man“, atseit Gevinui Verhekui. „Mums“ skambėjo kur kas rimčiau. — Ar ji čia užsuka?

— Mačiau kelis kartus. Sunku jos nepastebėti.

— Girdėjau. — Gevinas pažvelgė į staliukus. — Kaip manote, ar tie vaikinai galėtų ją pažinoti?

— Abejoju. Jie pirmakursiai. Argi nematote? Jie ten ginčijasi apie nuosavybės teises, kratas ir poėmius.

Aha, būta dienelių. Gevinas išsitraukė iš kišenės tuziną vizitinių kortelių ir padėjo ant prekystalio.

— Kelias dienas būsiu „Hiltone“. Jeigu ją pamatysite ar ką nors nugirsite, įmeskite vieną iš jų.

— Žinoma. Praeitą vakarą čia sukiojosi vienas faras, vis klausinėjo. Jūs nemanote, kad ji susijusi su Kalahano mirtimi?

— Ne, tikrai ne. Mums tik reikia su ja pasikalbėti.

— Aš nenuleisiu akių.

Verhekas susimokėjo už alų, darsyk padėkojo vaikinukui ir vėl išėjo į gatvę. Nužingsniavo tris kvartalus iki „Puskriauklės“. Buvo bemaž antra. Jautėsi mirtinai nusivaręs nuo koto, apygirtis ir vos tik jis įžengė pro duris užtrenkė orkestras. Salė buvo tamsi, sausakimša žmonių, ir penkiasdešimt studentiškų korporacijų šaunuolių, pasigriebę savąsias draugužes, leidosi šokti ant stalų. Jis pralaviravo tarp judančiųjų ir saugiai nusigavo iki gilumoje esančio baro. Tas buvo apgultas trim eilėmis, petys į petį, ir niekas neprasiskyrė. Gevinas prasibrovė į priekį, užsisakė alaus, kad šauniau atrodytų, ir vėlgi sumojo esąs čia gerokai vyresnis už visus. Jis pasitraukė į tamsų, tačiau sausakimšą kampą. Tiesiog beviltiška. Čia sunku buvo išgirsti net savo mintis, ką jau tikėtis užmegzti kokį nors pokalbį.

Stebėjo barmenus: visi jauni, visi studentai. Vyriausias atrodė maždaug trisdešimties, mušė kasos aparatu čekį po čekio, lyg rengtųsi netrukus uždaryti barą. Darbavosi skubiais judesiais, tartum nekantrautų keliauti namo. Gevinas stebėjo kiekvieną jo judesį.

Vaikinas greitai nusirišo prijuostę, numetė ją į kampą ir dingo. Gevinas prasiyrė pro minią, ir pasivijo jį, bežengiantį pro virtuvės duris. Turėjo jau parengęs FTB vizitinę kortelę.

— Atleiskite. Aš iš FTB. — Jis kyštelėjo po nosimi kortelę. — Jūsų pavardė?

Vaikinukas sustingo ir paklaikusiu žvilgsniu pažvelgė į Verheką.

— Ee... Fauntenas. Džefas Fauntenas.

— Puiku, Džefai. Viskas gerai, noriu pateikti tik porą klausimėlių. — Virtuvė jau seniai užsidarė, ir juodu buvo vieni. — Užtruksime ne ilgiau kaip sekundę.

— Na, gerai. Koks reikalas?

— Jūs teisės studentas, tiesa? — Prašau, pasakyk taip. Jo draugas minėjo, kad daugelis barmenų čia — teisės studentai.

— Taip. Iš Lojolos.33

Lojolą! Kad jį kur velniai!

— Aha, gerai, aš taip ir maniau. Girdėjote apie dėstytoją Kalahaną iš Tuleino? Ryt jo laidotuvės.

— Be abejo. Apie tai rašo laikraščiuose. Daugelis mano draugų mokosi Tuleine.

— Ar pažįstate vieną tokią studentę iš tenai, pavarde Darbe Šo? Labai simpatiška.

Fauntenas nusišypsojo.

— Aha, praeitais metais ji susitikinėjo su vienu mano draugeliu. Kartkartėm čia užsuka.

— Kada buvo paskutinį sykį?

— Prieš kokį mėnesį ar du. Kas negerai?

— Mums reikia su ja pasikalbėti. — Jis padavė Fauntenui šūsnį kortelių. — Turėkite. Kelias dienas aš būsiu „Hiltone“ Jeigu pamatysite ją čia sukinėjantis ar ką nors nugirsite, įmeskite vieną iš jų.

— Ką galėčiau nugirsti?

— Ką nors apie Kalahaną. Mums tikrai būtina ją pamatyti, gerai?

— Žinoma. — Vaikinas įsikišo korteles kišenėn.

Verhekas padėkojo ir sugrįžo į lėbaujančią salę. Jis po truputėlį yrėsi per minią, klausydamasis pokalbių nuotrupų. Buvo beįgriūvąs naujas būrys, ir Gevinas vargais negalais prasibrovė pro duris laukan. Tokiems vakarėliams jis per senas.

Už šešių kvartalų pastatė automobilį draudžiamoje vietoje, priešais studentų korporacijos būstinę šalia universiteto miestelio. Paskutinįsyk šiąnakt jis užsuks į nedidukę tamsią biliardinę, kuri, šiuo metu, nebuvo perpildyta. Prie baro susimokėjo už alų ir ėmė stebėti salę. Stovėjo keturi biliardo stalai, prie jų mažai kas vyko. Kažkoks jaunuolis, apsirengęs teniso marškinėliais, priėjo prie baro ir užsisakė dar alaus. Marškinėliai buvo žali ir pilki, su užrašu ant krūtinės TULEINO TEISĖS FAKULTETAS, o žemiau po žodžiais — lyg koks studento tapatybės numeris.

Verhekas nedvejodamas užkalbino jį:

— Jūs studijuojate teisę?

Traukdamasis iš džinsų pinigus, jaunuolis nužvelgė jį:

— Deja, taip.

— Ar pažinojote Tomą Kalahaną?

— Kas jūs?

— Dirbu FTB. Kalahanas buvo mano draugas.

Nugėręs alaus, studentas įtariai pažvelgė:

— Aš lankiau jo konstitucinės teisės pratybas.

Kokia sėkmė! Jas lankė ir Darbe. Verhekas stengėsi neatrodyti susidomėjęs.

— Ar pažįstate Darbę Šo?

— Kodėl teiraujatės?

— Mums reikia su ja pasikalbėti. Tik tiek.

— Kam tokiems mums? — Studentas tapo dar įtaresnis. Žingtelėjo arčiau prie Gevino, lyg reikalautų sunkių atsakymų.

— FTB, — atsainiai metė Verhekas.

— Turite ženklelį ar ką nors panašaus?

— Žinoma. — Jis išsitraukė iš kišenės pažymėjimą. Studentas atidžiai perskaitė ir sugrąžino.

— Jūs teisininkas, ne agentas.

Tai buvo labai svarbu. Teisininkas suvokė, kad galėtų netekti darbo, jeigu bosas sužinotų, kad jis klausinėja ir apskritai apsimeta esąs agentas.

— Taip, esu teisininkas. Aš drauge su Kalahanu mokiausi teisės fakultete.

— Kodėl norite pamatyti Darbę Šo?

Barmenas prisislinko arčiau ir slapčia klausėsi.

— Pažįstate ją?

— Nepažįstu, — atšovė studentas, bet buvo aišku, kad jis iš tikrųjų ją pažinojo, tačiau nesirengė prisipažinti. — Ji pateko į bėdą?

— Ne. Jūs pažįstate ją, tiesa?

— Galbūt. O galbūt ir ne.

— Klausykite, kuo jūs vardu?

— Parodykite man ženklelį, ir aš pasisakysiu vardą.

Gevinas nugėrė iš butelio didelį gurkšnį ir nusišypsojo barmenui.

— Man reikia ją pamatyti, aišku? Tai labai svarbu. Kelias dienas aš būsiu „Hiltone“. Jeigu ją pamatysite, paprašykite, kad paskambintų. — Jis padavė studentui kortelę. Šis pasižiūrėjo į ją ir nuėjo šalin.

Trečią jis atsirakino numerio duris ir patikrino telefoną. Jokių žinučių. Kad ir kur Darbe būtų, ji dar nepaskambino. Žinoma, jeigu tebėra gyva.

20

Garsija paskambino paskutinį sykį šeštadienį prieš auštant. Grenthemas atsiliepė likus mažiau nei dviem valandoms iki jų sutarto pirmo susitikimo. Garsija sakėsi atsitrauksiąs. Laikas netinkamas. Jeigu istorija iškils į paviršių, tuomet kai kurie labai galingi teisininkai ir jų labai turtingi klientai smarkiai nukentės, o tie žmonės nepratę patirti pralaimėjimą, taigi drauge išduos kitus. Ir Garsija galįs nukentėti. Turįs žmoną ir dukrytę. Turįs darbą, kurį įmanoma kęsti, nes mokami dideli pinigai. Kam rizikuoti? Nieko bloga nėra padaręs. Jo sąžinė švari.

— Tai kodėl man vis skambinate? — paklausė Grenthemas.

— Regis, žinau, kodėl jie buvo nužudyti. Nesu tikras, man atėjo į galvą gera mintis. Aš kai ką mačiau, taigi.

— Mes jau savaitę šitaip kalbamės, Garsija. Jūs kažką matėte ar kažką turite. Ir visa tai taps nieko verta, jeigu neparodysite man. — Grenthemas atvertė aplanką ir išsiėmė išdidintas žmogaus prie taksofono nuotraukas. — Jus mygia padorumo jausmas, Garsija. Štai kodėl norite kalbėtis.

— Taip, bet gali būti, jog jie žino, kad aš žinau. Elgėsi su manimi keistai, lyg norėtų paklausti, ar aš tai mačiau. Bet negali paklausti, nes nėra tikri.

— Tie žmonės iš jūsų firmos?

— Aha. Ne. Palaukite. Iš kur jūs žinote, kad aš dirbu firmoje? Juk jums to nesakiau.

— Tai visai paprasta. Jūs einate į darbą per anksti, kad būtumėte valstybės samdomas teisininkas. Priklausote vienai iš tų stambesnių juridinių firmų, kuriose tikimasi, kad bendradarbiai ir jaunesnieji partneriai dirbtų šimtą valandų per savaitę. Pirmą sykį paskambinęs jūs man pasakėte, kad esate pakeliui į biurą, o tuomet buvo beveik penkta ryto.

— Gerai, gerai, ką dar žinote?

— Nedaug. Mes be reikalo žaidžiame, Garsija. Jeigu nenorite kalbėti, padėkite ragelį ir palikite mane ramybėje. Dar noriu pamiegoti.

— Saldžių sapnų. — Garsija baigė pokalbį. Grenthemas spitrijo į telefono ragelį.

Tris kartus per aštuonerius metus jis buvo įslaptinęs savo telefono numerį. Gyveno prie telefono, ir sensacingiausi jo straipsniai atsirasdavo nežinia iš kur, bendraujant telefonu. Bet po kiekvieno tokio straipsnio ar tuo pat metu, sulaukdavo galybės nereikšmingų pranešimų iš šaltinių, kurie turėdami gardų kąsnelį jausdavo pareigą skambinti bet kuriuo nakties laiku. Jis garsėjo kaip reporteris, kuris veikiau leistųsi sušaudomas, nei atskleistų informacijos šaltinį, tad jie nesiliaudavo skambinę. Grenthemui tai įgrįsdavo, ir tuomet jis įsigydavo slaptą numerį. O paskui ateidavo sausros laikotarpis. Ir tada jis pasistengdavo, kad jo numeris kuo greičiau vėl patektų į K. A. telefonų knygą.

Šiuo metu jo numeris ten buvo. Grėjus S. Grenthemas. Vienintelis knygoje. Dvylika valandų per dieną buvo galima surasti jį darbe, bet kur kas slapčiau ir asmeniškiau buvo paskambinti į namus, ypač tuo laiku, kai stengdavosi pamiegoti.

Pusę valandos jis niršo dėl Garsijos, paskui vėl užmigo. Vos tik ėmė ritmingai alsuoti ir atsijungė nuo pasaulio, telefonas vėl suskambo. Apgraibomis susirado patamsy ragelį.

— Alio?

Skambino ne Garsija. Kažkokia moteris.

— Grėjus Grenthemas iš Washington Post?

— Tas pats. O kas jūs?

— Ar jūs vis dar tiriate Rozenbergo ir Jenseno istoriją?

Jis atsisėdo patamsy ir pažvelgė į laikrodį. Penkios trisdešimt.

— Tai didelė istorija. Pas mus prie jos dirba daug žmonių, tačiau aš taip pat atlieku tyrimą.

— Ar esate girdėjęs apie Pelikano dosjė?

Jis giliai įkvėpė oro ir pabandė mąstyti.

— Pelikano dosjė. Ne. Kas tai per dalykas?

— Nekalta teorija apie tai, kas juos nužudė. Praeitą sekmadienį ją nugabeno į Vašingtoną žmogus, pavarde Tomas Kalahanas, teisės dėstytojas iš Tuleino. Atidavė draugui, dirbančiam FTB, ir ji buvo perdavinėjama iš rankų į rankas. Reikalai ėmė sparčiai judėti, ir trečiadienio naktį Naujajame Orleane Kalahanas buvo susprogdintas po automobiliu padėta bomba.

Lemputė buvo uždegta, ir Grenthemas užsirašinėjo.

— Iš kur skambinate?

— Iš Naujojo Orleano. Iš taksofono, tad nesirūpinkite.

— Iš kur jūs visa tai žinote?

— Dosjė parašiau aš.

Dabar jis jau visai išsibudino, sėdėjo paklaikusiomis akimis, tankiai alsuodamas.

— Gerai. Jeigu jūs ją parašėte, papasakokite man.

— Nenoriu to daryti šitaip, nes jeigu ir turėtumėte kopiją, negalėtumėte medžiagos paskelbti.

— Išbandykite mane.

— Negalėtumėte. Viską reikės kruopščiai patikrinti.

— Gerai. Turime kukluksklaną, teroristą Kemelį, Pogrindžio armiją, arijus...

— Visai ne. Nė vienas iš paminėtųjų. Visus juos įtarti labai lengva. Dosjė apie nekrentantį į akis įtariamąjį.

Jis žingsniavo prie lovos kojūgalio, laikydamas rankose telefoną.

— Kodėl negalite man pasakyti, kas jis?

— Galbūt vėliau. Regis, jūs turite stebuklingų šaltinių tai patikrinti. Pažiūrėsime, ką sužinosite.

— Dėl Kalahano bus nesunku patikrinti. Pakaks vieno telefono skambučio. Duokite man dvidešimt keturias valandas.

— Pasistengsiu paskambinti pirmadienio rytą. Jeigu mudu ketiname bendradarbiauti, pone Grenthemai, privalote kai ką man parodyti. Kai kitąsyk paskambinsiu, pasakysite ką nors tokio, ko aš nežinau.

Ji skambino pasislėpusi iš kažkokio taksofono.

— Jums gresia pavojus? — paklausė jis.

— Manau, taip. Bet kol kas viskas gerai.

Iš balso atrodė jauna, kokių dvidešimt penkerių. Ji parašė dosjė. Pažinojo teisės dėstytoją.

— Jūs teisininkė?

— Ne, ir nenoriu, kad eikvotumėte laiką, ieškodamas informacijos apie mane. Jūsų laukia daug darbo, pone Grenthemai, arba aš kreipsiuos kitur.

— Puiku.

— Privalote turėti vardą.

— Aš jį ir turiu.

— Kalbu apie slapyvardį.

— Turite omenyje šnipus. Oho, tai gali būti įdomu.

— Arba slapyvardį, arba pasakykite savo tikrąjį vardą.

— Mielos pastangos. Tiesiog vadinkite mane Pelikanu.

Jo tėvai buvo dori airių katalikai, bet jis, galima sakyti, paliko juos prieš daugelį metų. Jie atrodė daili pora, buvo orūs dėl savojo gedulo, gražiai įdegę ir gerai apsirengę. Tomas retai apie juos užsimindavo. Kartu su kitais šeimos nariais juodu susikibę už rankų įžengė į Rodžerso koplyčią. Jo brolis iš Mobailo buvo žemesnis ir atrodė gerokai vyresnis. Tomas minėjo, kad jis dažnokai išgeria.

Pusę valandos studentai ir fakulteto nariai sruvo į nedidelę koplytėlę. Šįvakar rungtynės, ir universiteto miestelyje susirinko nemaža minia. Gatvėje pastatyta kilnojamoji televizijos stotis. Operatorius laikėsi pagarbiu atstumu ir filmavo koplyčios fasadą. Miestelyje budintis policininkas atidžiai jį stebėjo, kad neperžengtų ribų.

Keista buvo matyti teisės studentus — suknelės, aukštakulniai, švarkai, kaklaraiščiai. Trečiame aukšte, tamsioje Niukombo korpuso auditorijoje, Pelikanas sėdėjo veidu į langą ir stebėjo besisukiojančius, patylom besišnekučiuojančius ir baigiančius rūkyti studentus. Po jos kėde gulėjo trys jau perskaityti ir numesti laikraščiai. Ji čia jau dvi valandas skaito saulės šviesoje ir laukia pamaldų. Kur kitur galėjo būti? Neabejojo, kad piktadariai tyko krūmuose apie koplyčią, bet ji mokėsi kantrybės. Atėjo anksti, liks iki vėlumos ir dings iš čia šešėliams sutirštėjus. Jeigu jie ją aptiks, galbūt atliks tai greitai, ir visa bus baigta.

Ji sugriebė minkštą popierinį rankšluostį ir nusišluostė akis. Dabar galima verkti, tačiau tai paskutinis kartas. Visi žmonės jau suėjo į koplyčią, ir televizijos furgonas išvažiavo. Laikraštyje parašyta, kad tai gedulingos pamaldos, o laidotuvės vyks vėliau. Viduje karsto nebuvo.

Ji pasirinko šią akimirką bėgti: išsinuomos automobilį ir nuvažiuos į Baton Ružą, paskui įšoks į pirmą pasitaikiusį lėktuvą, skrendantį bet kur, tik ne į Naująjį Orleaną. Išsidangins iš šalies, iškeliaus gal į Monrealį, o gal į Kalgarį. Metus slėpsis tenai ir tikėsis, kad nusikaltimas bus išaiškintas ir piktadariai pasodinti už grotų.

Tačiau tai tik svajonė. Artimiausias kelias į teisingumą veda tiesiai per ją. Ji žino daugiau negu bet kuris kitas. Federalai suko ratus aplink, paskui atsitraukė ir dabar vaikosi nežinia ką. Verhekas nieko nepasiekė, o jis juk artimas direktoriui. Pati gaus tai sudėlioti visumon. Per jos mažutę dosjė nužudytas Tomas, o dabar jie medžioja ją pačią. Ji žino, kas yra tas žmogus, nužudęs Rozenbergą, Jenseną ir Kalahaną. Ir tai žinodama buvo išskirtinė.

Staiga ji palinko priekin. Ašaros nudžiūvo ant skruostų. Aure, štai jis! Tasai sudžiūvėlis siauru veidu! Vilkėjo švarku ir ryšėjo kaklaraiščiu, sparčiai žingsniavo koplyčios link ir atrodė lyg iš tiesų gedėtų. Tai jis, žmogus, kurį paskutinį sykį matė „Sheraton“ vestibiulyje! Kada tai buvo? Ketvirtadienio rytą. Ji kalbėjosi telefonu su Verheku, kai anas įtariai praėjo pro šalį.

Sudžiūvėlis sustojo prie durų, nervingai apsidairė aplink — išties nevykėlis, aiškiai išsiduoda. Sekundėlę žvelgė į tris automobilius, nekaltai pastatytus gatvėje, mažiau nei už penkiasdešimties jardų. Atidarė duris ir įėjo į koplyčią. Gražu. Tie niekšai žmogų nužudė, o dabar prisijungia prie jo šeimos bei draugų ir klausosi atiduodamos paskutinės pagarbos.

Nosimi ji lietė langą. Automobiliai stovėjo pernelyg toli, bet Darbe neabejojo, kad viename iš jų sėdintis žmogus tyko jos. Juk jie supranta — ji nėra tokia kvaila ir tiek susisielojusi, kad pasirodytų ir gedėtų savo mylimojo. Jie tai supranta. Dvi su puse dienos jai pavyko išvengti jų. Ašaros išdžiūvo.

Po dešimties minučių sudžiūvėlis vienas išėjo laukan, užsirūkė cigaretę ir lengvu žingsniu, susikišęs rankas giliai į kišenes, patraukė prie trijų automobilių. Buvo liūdnas. Kas per tipas.

Jis praėjo pro tris automobilius, bet nesustojo. Kai dingo iš akių, atsidarė durelės ir iš vidurinio automobilio išniro vyriškis, apsirengęs žalią sportinį Tuleino nertinį. Nuėjo gatve įkandin džiūsnos. Šis nebuvo liesas, atvirkščiai — kresnas, storas ir tvirtai sudėtas. Tikras striukis.

Išnyko šaligatviu paskui džiūsną už koplyčios. Darbe pasislinko ant sulankstomosios kėdės kraštelio. Po minutės juodu iš už pastato pasirodė ant šaligatvio. Dabar buvo drauge, kuždėjosi, tačiau tik mirksnį, nes džiūsna atsiskyrė ir išnyko gatvėje. Striukis greitai nuėjo prie savo automobilio ir įsėdo vidun. Jisai sėdėjo ten ir laukė, kol baigsis pamaldos, kad paskutinį sykį gautų pažvelgti į minią, jeigu atsitiktinai Darbe iš tiesų būtų ganėtinai kvaila ir pasirodytų apeigose.

Džiūsnai prireikė mažiau nei dešimties minučių įsmukti vidun, apžvelgti, tarkime, kokius du šimtus žmonių ir nuspręsti, kad jos tarp jų nėra. Galbūt jis ieškojo raudonų plaukų. Ar šviesiai nublankintų. Ne, kur kas protingiau būtų jau turėti tenai viduje žmonių, pamaldžiai sėdinčių ir apsimetančių liūdinčiais, besidairančių jos ar galbūt į ją panašios. Jie galėtų džiūsnai linktelti, papurtyti galvą ar mirktelėti.

Čia jų knibždėte knibžda.

Havana — puikus prieglobstis. Kas, kad dešimt ar šimtas šalių paskyrusios premiją už jo galvą. Fidelis buvo jo gerbėjas ir kartkartėmis klientas. Juodu kartu gerdavo, dalydavosi moterimis ir rūkydavo cigarus. Čia jautėsi kaip namie: turėjo dailų butuką Calle de Torre gatvėje, senojoje miesto dalyje, automobilį su vairuotoju ir bankininką, kuris it burtininkas žaibiškai kilnodavo pinigus po pasaulį, bet kurio norimo dydžio jachtą, karišką lėktuvą, jeigu prireikdavo, ir galybę jaunų moterų. Jis mokėjo vietinių kalbą ir buvo ne blyškiaodis. Ši vieta jam patiko.

Kartą buvo sutikęs nužudyti Fidelį, bet neprisivertė to padaryti. Tykojo reikiamoje vietoje ir dvi valandas delsė, bet pristigo ryžto. Pernelyg buvo susižavėjęs. Tai buvo seniai, tais laikais, kai jis dar ne visada žudydavo dėl pinigų. Sužaidė dvigubą žaidimą ir prisipažino Fideliui. Juodu inscenizavo pasalą, ir pasklido gandas, kad didysis Kemelis suvarpytas kulkų Havanos gatvėse.

Daugiau jis niekad nebekeliaus komercine klase. Paryžiuje padarytos fotografijos tokiam profesionalui kėlė pernelyg daug keblumų. Buvo beprarandąs budrumą; karjeros saulėlydyje tampąs nerūpestingas. Jo nuotraukos pateko į pirmuosius Amerikos laikraščių puslapius. Kokia gėda. Jo klientui tai nepatiko.

Jachta buvo keturiasdešimties pėdų škuna su dviem įgulos nariais ir jauna moterimi, visais kubiečiais. Ji liko apačioje, kabinoje. Prieš kelias minutes baigė su ja, iki horizonte pasimatė Biloksio žiburiai. Dabar jis buvo perdėm dalykiškas, apžiūrinėjo savo pripučiamąją valtį, krovėsi krepšį, nieko nekalbėjo. Jūreiviai, atsitūpę ant denio, laikėsi atokiai nuo jo.

Lygiai devintą jie nuleido valtį į vandenį. Jis įmetė ten savo krepšį ir nuplaukė. Jie girdėjo burzgiant motorą, ir Kemelis dingo sąsiaurio tamsoje. Jie privalėjo likti išmetę inkarą iki aušros, paskui pasukti atgal į Havaną. Turėjo nepriekaištingus dokumentus, liudijančius, jog yra amerikiečiai, jeigu būtų pastebėti ir kas nors imtų klausinėti.

Jis kantriai slydo vandens paviršiumi, vengdamas bujų šviesų ir atsitiktinai pasirodančio priekyje kokio nors laivelio.

Jau daug metų jis nieko nėra žudęs dusyk per vieną mėnesį. Kai tariamai buvo nušautas Kuboje, sekė penkerių metų sausra. Kantrybė — jo stiprioji pusė. Vidutiniškai jis praleisdavo metus.

Ir ši mažutė auka liks nepastebėta. Niekas jo neįtars. Tai toks smulkus darbelis, bet klientas užsispyrė, ir kaip tik Kemelis pasitaikė visai po ranka, taip pat ir pinigai geri, taigi jis čia, dar vienoje šešių pėdų guminėje valtyje, plaukia kranto link vildamasis, kad tik jo bičiulis Lukas būtų ten, šįsyk persirengęs ne fermeriu, bet žveju.

Tai bus paskutinis kartas ilgam, galbūt net visam laikui. Jis turėjo daugiau pinigų, negu pajėgtų išleisti ar išdalyti. Ir pradėjo daryti mažas klaidas.

Tolumoje išvydo molą, ir pasuko šalin nuo jo. Dar liko trisdešimt minučių. Ketvirtį mylios laikėsi kranto linijos, paskui pakreipė valtį jos link. Nepriplaukęs du šimtus jardų, užgesino burzgiantį motorą, atkabino jį ir įmetė į vandenį. Žemai prigulęs valtyje, irkluodamas kiek reikėjo plastikiniu irklu, pamažėle kreipė valtį į tamsų ruožą už virtinės pigių plytinių pastatų trisdešimt pėdų nuo kranto. Atsistojęs dviejų pėdų gilumo vandenyje, kišeniniu peiliuku prarėžė keliose vietose valtį. Ši nuskendo ir dingo vandeny. Paplūdimyje nebuvo nė gyvos dvasios.

Lukas molo gale laukė vienas. Buvo lygiai vienuolikta ir jis sėdėjo ten su meškere ir rite. Ant galvos turėjo baltą kepuraitę, ir jos snapelis pamažu judėjo pirmyn ir atgal, kol dairydamasis po vandens paviršių stengėsi pamatyti valtį. Pažvelgė į laikrodį.

Staiga šalia jo išdygo kažkokia žmogysta, atsirado nežinia iš kur, lyg angelas.

— Lukai? — tarė žmogysta.

Ne toks buvo sutartas kodas. Lukas krūptelėjo. Prie kojų žvejybos reikmenų krepšyje revolveris, bet nebuvo kaip šio pastverti.

— Semas? — paklausė jis. Galbūt kažko nesuprato. Galbūt Kemelis iš valties nesurado molo.

— Taip, Lukai, tai aš. Atleisk, kad nukrypau į šalį, turėjau nesklandumų dėl valties.

Širdis Lukui nurimo, ir jis lengviau atsiduso.

— Kur mašina? — paklausė Kemelis.

Lukas paskubom į jį paskersavo. Taip, čia Kemelis pro tamsius akinius žvelgia į vandenyną.

Lukas linktelėjo į pastatą.

— Raudonas „Pontiac“ stovi šalia gėrimų sandėlio.

— Ar toli iki Naujojo Orleano?

— Pusvalandis, — atsakė Lukas, vyniodamas rite valą be žuvies.

Kemelis žingtelėjo atgal ir smogė jam dukart į sprandą. Po syk kiekvienu delnu. Stuburo slanksteliai lūžo ir nutraukė nugaros smegenis. Lukas smigo visu sunkumu, tik kartą sudejavęs. Kemelis stebėjo, kaip jis miršta, paskui surado kišenėje rakčiukus. Lavoną nuspyrė į vandenį.

Edvinas Sneleris, ar kaip jį ten vadino, neatidarė durų, bet tyliai prakišo raktą po jomis. Kemelis pakėlė jį ir atsirakino gretimą kambarį. Įėjo vidun ir nuskubėjo prie lovos, kur padėjo krepšį, paskui pasuko prie lango, iš kur pro praskleistas užuolaidas tolumoje buvo matyti upė. Jisai sutraukė užuolaidas ir ėmė tyrinėti Prancūzų kvartalo žiburius apačioje.

Nuėjęs prie telefono, surinko Snelerio numerį.

— Papasakokite apie ją, — tarė tyliai į grindis.

— Portfelyje dvi fotografijos.

Kemelis atsegė portfelį ir išsiėmė dvi nuotraukas.

— Radau.

— Jos sunumeruotos. Vieną gavome iš teisės fakulteto metraščio, ji maždaug metų senumo, kita — dabartinė, naujausia, kokią tik galėjome gauti. Šioji išdidinta iš mažutės, todėl detalės neryškios. Antroji fotografija dvejų metų senumo. Paėmėme ją iš Arizonos valstybinio universiteto metraščio.

Kemelis įsižiūrėjo į abi nuotraukas.

— Graži moteris.

— Taip. Labai graži. Tačiau tų dailių plaukų nebėra. Ketvirtadienio vakarą ji susimokėjo už viešbučio numerį kreditine kortele. Penktadienį rytą vos jos nepražiopsojome. Ant grindų aptikome ilgas sruogas plaukų ir mažą dėmelę kažko, kas, kaip dabar žinome, yra juodi plaukų dažai. Labai juodi.

— Kaip apmaudu.

— Nuo trečiadienio vakaro jos nematėme. Įrodė, kad gali tapti nepagaunama: kreditinė kortelė už kambarį trečiadienį, kreditinė kortelė kitame viešbutyje ketvirtadienį, o nuo praeitos nakties — nieko. Penktadienį popiet iš savo banko sąskaitos pasiėmė penkis tūkstančius grynaisiais, taigi pėdsakai atvėso.

— Galbūt kur nors išvyko?

— Galimas daiktas, bet aš taip nemanau. Praeitą naktį kažkas lankėsi jos bute. Mes prikaišiojome „blakučių“, tačiau dvi minutes pavėlavome.

— Lėtokai judate, ką?

— Miestas didelis. Išstatėme postus oro uoste ir geležinkelio stotyje. Stebime jos motinos namą Aidahe. Nė kvapo. Manau, ji vis dar čia.

— Kur ji galėtų būti?

— Vis juda, keičia viešbučius, naudojasi taksofonais, laikosi atokiai nuo įprastų vietų. Jos ieško ir Naujojo Orleano policija. Trečiadienį po bombos sprogimo jie kalbėjosi su ja, vėliau pametė. Mes ieškome, jie ieško, tad atsiras.

— Kas nutiko bombai?

— Visai paprasta. Mergina neįsėdo į automobilį.

— Kas pagamino bombą?

Sneleris delsė.

— Negaliu pasakyti.

Kemelis šyptelėjo ir išsiėmė iš portfelio keletą gatvių žemėlapių.

— Papasakokite apie žemėlapius.

— Ak, mieste tik kelios dėmesio vertos vietos. Jos būstas, jo būstas, teisės fakultetas, viešbučiai, kuriuose buvo apsistojusi, bombos sprogimo vieta, keletas jos mėgstamų studentiškų bariukų.

— Kol kas ji laikėsi Prancūzų kvartale.

— Ji gudri. Čia daugybė vietų, kur galima pasislėpti.

Kemelis paėmė naujausiąją fotografiją ir atsisėdo ant kitos lovos. Ta mergina jam patiko. Netgi su trumpais tamsiais plaukais veidas intrigavo. Galėtų ją nužudyti, tačiau tai nebūtų malonu.

— Kaip apmaudu, ar ne? — tarė bemaž pats sau.

— Taip. Apmaudu. 21

Gevinas Verhekas atvyko į Naująjį Orleaną jau pavargęs, slegiamas metų naštos, o po dviejų naktų bastymosi po barus jautėsi visiškai išsunktas ir praradęs jėgas. Į pirmą barą užklydo netrukus po laidotuvių, ir septynias valandas gurkšnojo alų su nenustygstančiu jaunimėliu, kalbėdamasis apie žalų atlyginimus, kontraktus, Volstrito firmas ir kitus dalykus, kurių nekentė. Žinojo, kad neturėtų sakytis nepažįstamiesiems esąs iš FTB. Jis ne iš FTB. Neturėjo ženklelio.

Šeštadienio naktį Gevinas išnaršė penkis ar šešis barus. Tuleinas vėl prakišo, ir po rungtynių barai prisipildė triukšmadarių. Reikalai darėsi beviltiški, ir jis vidurnaktį liovėsi klajojęs.

Kai suskambo telefonas, jau kurį laiką kietai miegojo nenusiavęs batų. Puolė prie jo.

— Alio! Alio!

— Gevinas? — paklausė ji.

— Darbe! Čia jūs?

— Kas gi kitas?

— Kodėl anksčiau nepaskambinote?

— Tik nepradėkite žerti kvailų klausimų. Kalbu iš taksofono, tad jokių gudrysčių!

— Liaukitės, Darbe. Prisiekiu, galite manimi pasitikėti.

— Gerai. Tikiu jumis. Na ir kas?

Jis pažvelgė į laikrodį ir ėmė atsirišinėti batraiščius.

— Ką gi, tai jūs man pasakykite. Kas toliau? Kiek dar ilgai ketinate slapstytis Naujajame Orleane?

— Iš kur jūs žinote, kad aš Naujajame Orleane?

Sekundėlę jis nutilo.

— Taip, esu Naujajame Orleane, — patvirtino ji. — Ir, manau, jog norite, kad susitikčiau su jumis, mes taptume gerais draugais, tada aš įsijungčiau, kaip jūs Sakote, ir pasikliaučiau jumis, vyručiai, kad amžinai mane saugosite.

— Kaip tik taip. Jeigu to nepadarysite, per kelias dienas žūsite.

— Kalbate be užuolankų, tiesa?

— Taip. Jūs pradedate žaisti, tačiau nesuvokiate, ką darote.

— Kas mane gaudo, Gevinai?

— Galimas daiktas, daug žmonių.

— Kas jie?

— Nežinau.

— Dabar jūs su manimi žaidžiate, Gevinai. Kaip galiu jumis pasitikėti, jeigu nenorite su manimi kalbėtis?

— Gerai. Manau, galiu jums pasakyti, kad savo mažyte dosjė smogėte kažkam į paširdžius. Jūs teisingai spėjote, kad apie dosjė sužinojo ne tie žmonės, ir dėl to dabar Tomas negyvas. Jie nužudys jus tą pačią akimirką, kai tik suras.

— Mes žinome, kas nužudė Rozenbergą ir Jenseną, tiesa, Gevinai?

— Manau, taip.

— Tai kodėl FTB nieko nesiima?

— Gali būti, kad mes atsidūrę vidur pastangų nuslėpti tiesą.

— Ačiū Dievui, kad tai sakote. Ačiū Dievui.

— Aš galėčiau prarasti darbą.

— Kam gi aš pasakyčiau, Gevinai? Kas ką bando nuslėpti?

— Nesu tikras. Mes buvome labai susidomėję dosjė, tačiau Baltieji rūmai stipriai paspaudė, ir mes ją atmetėme.

— Aš gebu tai suprasti. Bet kodėl jie mano, kad gali mane nužudyti, ir visa tai liks paslaptis?

— Negaliu atsakyti į šį klausimą. Galbūt jie mano, kad jūs žinote daugiau.

— Galiu jums kai ką papasakoti? Kelias akimirkas po bombos sprogimo, kai Tomas degė automobilyje, o aš buvau parblokšta beveik be sąmonės, kažkoks faras, vardu Rupertas, nusivedė mane į savo automobilį ir pasisodino vidun. Kitas faras, su kaubojiškais batais ir džinsais, ėmė mane klausinėti. Buvau nusilpusi ir sukrėsta. Juodu, tas Rupertas bei jo draugas kaubojus, dingo ir daugiau nebepasirodė. Jie buvo ne farai, Gevinai. Stebėjo, kaip sprogo bomba, ir kai paaiškėjo, kad manęs nebuvo automobilyje, ėmėsi plano B. Tuomet to nesuvokiau, bet veikiausiai minutė kita, ir į mano galvą būtų įsmigusi kulka.

Verhekas klausėsi užsimerkęs.

— Kas jiems nutiko?

— Tikrai nežinau. Manau, jie išsigando, kai į nusikaltimo vietą sulėkė tikrieji farai. Abu dingo. Aš sėdėjau jų automobilyje, Gevinai. Jie buvo mane sučiupę.

— Jūs privalote pasikliauti manimi, Darbe. Klausykitės manęs.

— Ar pamenate mūsų pokalbį telefonu ketvirtadienio rytą, kai aš staiga išvydau veidą, kuris atrodė matytas, ir aš jums papasakojau, kaip jis atrodė?

— Žinoma.

— Tas žmogus vakar buvo drauge su keliais draugužiais gedulingose pamaldose.

— Kur jūs buvote?

— Stebėjau. Jis atėjo šiek tiek pavėlavęs, viduje pabuvo dešimt minučių, paskui išsmuko lauk ir susitiko su Striukiu.

— Striukiu?

— Taip, jis vienas iš gaujos. Striukis, Rupertas, Kaubojus ir Džiūsna. Nuostabūs tipai. Neabejoju, esama ir kitų, bet aš dar su jais nesusitikau.

— Kitas susitikimas bus paskutinis, Darbe. Jums liko gyventi apie keturiasdešimt aštuonias valandas.

— Pažiūrėsime. Kiek dar būsite mieste?

— Kelias dienas. Ketinau likti, kol surasiu jus.

— Aš čia. Galbūt rytoj jums paskambinsiu.

Verhekas giliai atsiduso.

— Gerai, Darbe. Kaip pasakysite. Tik būkite atsargi.

Ji padėjo ragelį. Jis bloškė per kambarį telefoną ir nusikeikė.

Dviem kvartalais toliau penkioliktame aukšte Kemelis spoksojo į televizorių ir greitai murmėjo pats sau. Filmas buvo apie žmones dideliame mieste. Jie kalbėjo angliškai, jo trečiąja kalba, ir jis kartojo kiekvieną žodį savo tobuliausia bendrine amerikiečių tarme. Darydavo tai valandų valandas. Puikiai išmoko kalbą, slėpdamasis Belfaste, ir per pastaruosius dvidešimt metų peržiūrėjo galybę amerikietiškų filmų. Mėgstamiausias buvo Trys Kondoro dienos. Žiūrėjo jį keturis kartus, kol suprato, kas ką ir kodėl žudo. Pats, ko gero, būtų nužudęs Redfordą.

Garsiai kartojo kiekvieną žodį. Jam pasakyta, kad šitaip kalbėdamas angliškai galėtų būti palaikytas amerikiečiu, tad viena klaida, vienintelė klaidelė, ir mergina dings.

„Volvo“ buvo paliktas stovėjimo aikštelėje pusantro kvartalo nuo jo savininko gyvenamosios vietos. Jis mokėjo šimtą dolerių per mėnesį už vietą ir už tai, ką jis laikė apsauga. Jie įsmuko pro vartus, kurie šiaip turėjo būti užrakinti.

Automobilis buvo 1986-ųjų GL, be saugos sistemos, ir atidaryti vairuotojo pusės dureles truko vos kelias sekundes. Vienas atsisėdo ant bagažinės ir užsirūkė cigaretę. Buvo sekmadienis, beveik ketvirta valanda ryto.

Kitas atidarė įrankių dėželę, kurią nešiojosi kišenėje, ir ėmė darbuotis prie jupių mėgstamo automobilinio telefono, kurį Grenthemas džiaugėsi įsigijęs. Pakako palubės lempikės, ir darbas ėjosi sparčiai. Lengvas darbas. Atsukęs ragelį, jis įstatė mažutėlį siųstuvėlį ir vėl tvarkingai viską sudėjo vieton. Po minutėlės išsirangė iš salono ir pritūpė prie užpakalinio buferio. Rūkantysis padavė jam juodą kubelį, kuris buvo pakištas po automobiliu prie grotelių už kuro bako. Tai buvo magnetinis siųstuvėlis, veiksiantis šešias dienas, iki išsieikvos ir turės būti pakeistas kitu.

Nepraėjo nė septynių minučių, kai juodu dingo. Pirmadienį, vos tik jis bus pastebėtas įeinantis į Post pastatą Penkioliktojoje, jie įsibrausią į jo butą ir pasirūpinsią telefonais. 22

Antra jos naktis lovoje ir pusryčiai buvo geresni nei pirmosios paros. Išmiegojo iki vėlaus ryto. Galbūt ji jau prie to priprato. Stebeilydama į mažučio lango užuolaidas konstatavo, kad nesapnavo jokių košmarų, niekas neslankiojo patamsyje nukreipęs į ją revolverius ir peilius. Miegojo ilgai, kietai, ir kol išsibudino protas, ji ilgai tyrinėjo užuolaidas.

Pamėgino surikiuoti savo mintis. Stojo ketvirta diena, kai ji Pelikanas, o norėdama prabusti penktąją, privalėjo mąstyti kaip pedantiškas žudikas. Ketvirta jai likusio gyvenimo dalis. Jau turėjo būti mirusi.

Bet kai akys prasimerkdavo, ir ji suvokdavo iš tikrųjų esanti gyva bei saugi, o durys negirgždėjo ir grindys netraškėjo, drabužinėje nesislėpė galvažudys, visados pirmiausia pagalvodavo apie Tomą. Jo mirties sukeltas sukrėtimas blėso, ir jai darėsi lengviau nuvyti šalin mintis apie sprogimo trenksmą ir ugnies riaumesį. Žinojo, kad jis buvo suplėšytas į gabalėlius ir žuvo iškart. Žinojo, kad jis nekentėjo.

Tad ji mąstė apie kitus dalykus — įsivaizdavo, jog jaučia, kad jis šalia, kad girdi jo kuždesius ir krizulį, kai abu gulėdavo lovoje. Prisiminė, kaip baigus mylėtis jis geisdavo ją glamonėti. Buvo nuostabus meilužis, pasimylėjęs norėdavo žaisti, bučiuotis ir glaustytis. Ir kikenti. Jis beprotiškai ją mylėjo, buvo įklimpęs iki ausų, ir pirmąsyk savo gyvenime gebėjo kvailioti su moterimi. Ne kartą per Tomo paskaitas ji prisimindavo, kaip jis burkuodavo bei prunkšdavo, ir gaudavo prikąsti lūpą, kad nenusišypsotų.

Ji irgi jį mylėjo. Ir todėl buvo taip skaudu. Norėjo savaitę nesikelti iš lovos ir verkti. Kitą dieną, kai palaidojo tėvą, vienas psichiatras jai paaiškino, kad sielai reikia trumpo, bet labai stipraus sielvarto tarpsnio, tada ateina kitas laikotarpis. Tačiau būtina patirti skausmą; siela turi kentėti netramdomai, kad toliau galėtų gyventi. Darbe paklausė jo patarimo ir nesistengdama kovoti su savo skausmu atsidavė sielvartui, paskui pavargo ir perėjo į kitą fazę. Vadinasi, tai padėjo.

Bet nepadeda dėl Tomo. Ji negalėjo klykti ir svaidyti daiktus, kaip to norėtų. Rupertas, Džiūsna ir kiti vaikinai neleido jai gedėti.

Mąstė apie Tomą kelias minutes, paskui mintimis sugrįžo prie jų. Kur jie būsią šiandien? Kur ji galėtų nueiti, kad nebūtų pastebėta? Ar po dviejų naktų šioje vietoje privalo susirasti kitą būstą? Taip, ji tai padarys, kai sutems. Paskambins ir užsisakys kambarį kitame nedideliame pensione. Kur jie slankioja? Ar patruliuoja gatvėse, paprasčiausiai tikėdamiesi ją sutikti? Ar jie žino, kur ji šią minutę? Ne! Jau būtų negyva. Ar žino, kad dabar ji blondinė?

Plaukai privertė ją šokti iš lovos. Nuėjo prie veidrodžio viršum rašomojo stalo ir pažvelgė į save. Dabar jie buvo netgi dar trumpesni ir visai balti. Neblogai padirbėta. Praeitą naktį tam sugaišo tris valandas. Jeigu išgyvensianti kitas dvi dienas, nusikirpsianti dar šiek tiek ir vėl nusidažysianti juodai. Jeigu išgyvensianti bent savaitę, ko gero, nupliksianti.

Surėmė alkis, ir sekundėlę ji pagalvojo apie maistą. Ji nevalgo, ir tai nėra gerai. Jau beveik dešimta. Keista, sekmadieniais čia iš ryto nepatiekiami pusryčiai. Gausianti surizikuoti ir išsmukti laukan nusipirkti maisto ir sekmadieninio Post, taip pat paaiškės, ar jie sugebės ją pagauti, kai dabar esanti vyriškai apkirpta blondinė.

Greitai nusiprausė po dušu, plaukams neprireikė nė minutės. Jokios kosmetikos. Apsirengė naujomis kariškomis darbinėmis kelnėmis bei nauja aviatoriaus striuke, ir buvo pasirengusi kovai. Akis paslėpė po aviatoriaus akiniais.

Nors per keturias dienas kelis kartus buvo įėjusi į pastatą, iš jo neiškeldavo kojos pro paradines duris. Ji nuslinko tamsia virtuve, atsirakino užpakalines duris ir išsmuko į skersgatvį už mažos užeigos. Buvo pakankamai vėsu, kad galėtum vilkėti aviatoriaus striuke ir nesukelti įtarimų. Kvaila, pagalvojo ji. Prancūzų kvartale galėtų vilkėti poliarinės meškos kailiu su galva, ir niekas nekreiptų dėmesio. Ji žvaliai nužingsniavo skersgatviu, giliai susikišusi rankas į kišenes ir pro tamsius akinius šaudydama akimis aplinkui.

Jis pamatė ją, kai pasirodė ant Burgundijos gatvės šaligatvio. Plaukai po kepuraite buvo kitokie, bet ūgis vis tiek penkios pėdos ir aštuoni coliai, ir to ji negalėjo pakeisti. Kojos tokios pat ilgos, žengė užtikrintai. Net ir prabėgus keturioms dienoms jis gebėjo išskirti ją iš minios, nepaisant paslėpto veido ir kitaip nudažytų plaukų. Kaubojiški batai — gyvatės odos, smailomis nosimis — leidosi šaligatviu ir ėmė sekti iš paskos.

Gudri mergiotė — vingiuoja už kiekvieno kampo, kas kvartalą keičia gatves, žengia sparčiai, bet ne per greitai. Spėjo, kad ji eina Džeksono aikštės link, kur sekmadieniais daug žmonių, ir tikisi tarp jų įsimaišyti. Galėtų vaikštinėti su turistais ir vietiniais, galbūt užkąsti, mėgautis saule, nusipirkti laikraštį.

Darbe nerūpestingai užsirūkė ir eidama pūtė dūmus. Nevaliojo įkvėpti. Prieš tris dienas pabandė ir apsvaigo. Toks bjaurus įprotis. Kokia būtų ironija, jeigu ji po viso šito liktų gyva vien todėl, kad paskui numirtų nuo plaučių vėžio. Dieve, duok numirti nuo plaučių vėžio!

Jisai sėdėjo prie staliuko sausakimšoje kavinukėje prie Sent Piterio ir Šartre gatvių kampo, ir kai jinai jį išvydo, buvo likę vos dešimt pėdų. Po sekundės dalelytės ir jis ją atpažino, ir, ko gero, merginai būtų pavykę praeiti pro šalį nepastebėtai, jeigu nebūtų pristabdžiusi žingsnio ir išgąstingai gurktelėjusi seilių. Jis ją pamatė ir veikiausiai būtų tik kažką įtaręs, bet nežymi dvejonė ir keistas žvilgsnis ją išdavė. Ji žingsniavo toliau, tačiau dabar jau sparčiau.

Ten sėdėjo Striukis. Pašokęs ant kojų nuvinguriavo tarp stalų, ir ji pametė jį iš akių. Jis anaiptol nebuvo apkūnus. Atrodė greitas ir raumeningas. Šartre gatvėje, nardydama tarp Šv. Liudviko katedros arkų, sekundėlę ji atitrūko nuo persekiotojo. Bažnyčia buvo atdara, ir Darbe pamanė įsmuksianti vidun, lyg šventykloje jis neišdrįstų žudyti. Deja, nužudytų ją ten arba gatvėje, vidur minios. Visur, kur tik pagautų. Žmogus vėl pasirodė iš paskos, ir Darbe norėjo žinoti, ar greitai jis artėja. Ar tik žengia išties sparčiai ir stengiasi apsimesti jos nesekąs? O gal risnoja? Arba dunda šaligatviu, rengdamasis šuoliu sugriebti, kai tik ją pamatys? Ji skubėjo į priekį.

Šv. Anos gatvėje perėjo kiton pusėn, laikydamasi kairės, ir jau buvo beveik pasiekusi Karališkąją, kai grįžtelėjo greitomis apsidairyti. Jis artėjo. Judėjo kita gatvės puse, bet aiškiai vijosi.

Nervingas žvilgsnis per petį nepaliko abejonių. Ji aiškiai išsidavė, ir dabar jis leidosi risnoti.

Greičiau į Burbono gatvę, nusprendė ji. Iki rungtynių pradžios liko keturios valandos, ir „Saints“ aistruoliai gatvėse šventė, nes po žaidimo mažai bus ką švęsti. Ji pasidavė į Karališkąją ir truputį pabėgėjo, paskui sulėtino tempą ir pradėjo sparčiai žingsniuoti. Jis irgi įsuko į Karališkąją ir jau turseno. Buvo pasirengęs bet kurią sekundę mestis į priekį ir bėgti kiek tik neša kojos. Darbe perėjo į gatvės vidurį, kur neturėdami ką veikti sukinėjosi būrys triukšmingų futbolo aistruolių. Ji nėrė kairėn, į Diumeno gatvę, ir leidosi bėgti. Priekyje Burbono gatvė, o ten visur pilna žmonių.

Dabar jau jį girdėjo. Nebėra prasmės atsigręžinėti. Jis ten už jos, bėga ir vis artėja. Kai ji įsuko į Burbono gatvę, ponas Striukis buvo atsilikęs vos penkiasdešimt pėdų, ir lenktynės baigėsi. Ji išvydo triukšmingai iš baro išvirstančius savo angelus. Trys stambūs, sunkūs jauni pečiūkai, vilkintys padūkusiu juodų ir auksinių „Saints“ aprangos spalvų deriniu, žingtelėjo į gatvės vidurį kaip tik tuo metu, kai Darbe puolė prie jų.

— Padėkit! — it paklaikusi sukliko ji ir parodė į Striukį. — Gelbėkit! Tas žmogus mane vejasi! Nori išprievartauti!

Ką gi, po šimts, seksas Naujojo Orleano gatvėse dabar anaiptol ne retas dalykas, tačiau teprasmenga jie pragaran, jei šia mergina bus pasinaudota.

— Prašau, padėkite! — gailiai sukliko ji. Staiga gatvė nuščiuvo. Visi apmirė, taip pat ir Striukis, kuris stabtelėjo vieną du žingsnius, paskui metėsi į priekį. Trejetas „Šventųjų“, sukryžiuotomis ant krūtinės rankomis ir žioruojančiomis akimis, pastojo jam kelią. Visa buvo baigta per kelias sekundes. Striukis paleido į darbą iškart abi rankas: dešine kirto į gerklę pirmajam, kaire smūgiavo į dantis antrajam. Tie sužvigo ir visu svoriu plojosi ant grindinio. Trečiasis nė nesirengė sprukti. Sužeisti du jo draugeliai, ir to nevalia pakęsti. Striukiui jis būtų buvęs juokų darbas, bet pirmasis, užgriuvęs ant dešinės pėdos, išmušė jį iš pusiausvyros. Kol jisai stengėsi išlaisvinti pėdą, trečiasis, ponas Bendžamenas Čopas iš Tibodo Luizianos valstijoje, spyrė jam tiesiai į tarpukojį, ir Striukis buvo sudorotas. Kai Darbe vėl įsmuko į minią, išgirdo jį suspingant iš skausmo.

Ponas Čopas spyrė beparkrentančiam Striukiui į šonkaulius. Antrasis, sukruvintu veidu, paklaikusiomis akimis puolė Striukį ir prasidėjo skerdynės. Užlaužė jam rankas, kurias tas laikė prispaudęs prie žiauriai sužalotų kiaušelių, ir abu be gailesčio spardė jį ir keikė, kol kažkas sušuko: „Farai!“ Tai išgelbėjo žmogui gyvybę. Ponas Čopas ir antrasis galiūnas padėjo atsistoti pirmajam, ir paskutinįsyk „Šventuosius“ visi regėjo beįneriančius į barą. Striukis vargais negalais atsistojo ir nuslinko šalin it šuo, pervažiuotas sunkvežimio, bet vis dar gyvas ir pasiryžęs numirti namie.

Ji pasislėpė tamsiame vienos Dekaturo gatvės alinės kampe, gėrė kavą, paskui alų, vėl kavą ir vėl alų. Rankos jai drebėjo, skrandis vartėsi. Bandelės su mėsa ir sūriu kvepėjo nuostabiai, bet Darbe nepajėgė nuryti nė kąsnio. Po trečio butelio alaus per tris valandas ji užsisakė lėkštę virtų krevečių ir gryno vandens.

Alkoholis ją nuramino, o krevetės padėjo pasijusti geriau. Tarėsi čia esanti saugi, tad kodėl nepasižiūrėjus rungtynių ir paprasčiausiai nepasėdėjus, iki smuklytė užsidarys.

Atėjus rungtynių pradžiai, alinė prisipildė sausakimša klientų. Jie stebėjo platų ekraną viršum baro ir kaušo. Šiuo metu ji buvo „Saints“ aistruolė. Vylėsi, kad trys jos bičiuliai ne itin nukentėjo ir mėgaujasi žaidimu. Minia šūkavo ir plūdo „Redskins“.

Darbe tūnojo savo kamputyje dar gerokai po rungtynių, paskui išsmuko tamson.

Kažkuriuo laiku per ketvirtą kėlinį, kai „Saints“ atsilikinėjo keturiais iš aikštės pelnytais įvarčiais, Edvinas Sneleris padėjo ragelį ir išjungė televizorių. Pamankštino kojas, paskui sugrįžo prie telefono ir paskambino į gretimą kambarį Kemeliui.

— Klausykite, kaip kalbu angliškai, — tarė žudikas. — Jeigu išgirsite nors kokį akcentą, pasakykite man.

— Gerai. Ji čia, — pasakė Sneleris. — Vienas iš mūsų žmonių šįryt ją matė Džeksono aikštėje. Sekė ją tris kvartalus, paskui pametė.

— Kaip pametė?

— Argi tai svarbu? Ji paspruko, tačiau yra čia. Jos plaukai labai trumpi ir beveik balti.

— Balti?

Sneleris nemėgo kartotis, ypač tam mišrūnui.

— Jis sakė, kad jie ne šviesūs, bet balti, ji vilkėjo žaliomis kariškomis kelnėmis ir ruda lakūnų striuke. Kažkokiu būdu mergina atpažino jį ir dėjo į kojas.

— Kaipgi ji galėjo jį atpažinti? Ar anksčiau buvo mačiusi?

Kas per idiotiški klausimai. Sunku patikėti, kad jis laikomas supermenu.

— Negaliu į tai atsakyti.

— Kaip mano angliška tartis?

— Puiki. Po jūsų durimis pakišta kortelė. Turite ją pasižiūrėti.

Kemelis padėjo telefoną ant pagalvės ir nuėjo prie durų. Po sekundės vėl pakėlė ragelį.

— Kas jis toks?

— Pavardė Verhekas. Olandų kilmės amerikietis. Dirba Vašingtone, FTB. Matyt, juodu su Kalahanu buvo draugai. Kartu baigė teisės fakultetą Džordžtauno universitete, ir vakar per gedulingas pamaldas Verhekas stovėjo garbės sargyboje. Praeitą vakarą jis šlaistėsi viename bare netoli universiteto miestelio ir klausinėjo apie tą merginą. Prieš dvi valandas vienas iš mūsų žmonių buvo tame pačiame bare, apsimetė FTB agentus ir užmezgė pokalbį su barmenu, kuris pasirodė esąs teisės studentas ir pažįsta merginą. Juodu žiūrėjo futbolą ir kiek šnektelėjo, paskui vaikinas išsitraukė kortelę. Pažiūrėkite į kitą jos pusę. Jis „Hiltone“, kambarys — 1909.

— Tai penkios minutės pėsčiomis. — Gatvių planai gulėjo išmėtyti ant lovos.

— Taip. Mes šen bei ten paskambinome į Vašingtoną. Jis ne agentas, tik teisininkas. Pažinojo Kalahaną ir galbūt pažįsta merginą. Akivaizdu, kad bando ją surasti.

— Ji jam papasakotų, tiesa?

— Veikiausiai.

— Kaip mano anglų kalba?

— Puiki.

Kemelis palaukė valandą ir paliko viešbutį. Apsirengęs švarką ir pasirišęs kaklaraištį jis buvo panašus į paprastą pilietį, einantį palei Kanalą upės link. Nešinas dideliu sportiniu krepšiu ir rūkydamas cigaretę, po penkių minučių įžengė į „Hiltono“ vestibiulį ir prasibrovė pro minią grįžtančių iš Kupolo aistruolių. Liftas sustojo dvidešimtame aukšte, iš kur jis nulipo laiptais į devynioliktąjį.

Iš 1909-ojo niekas neatsiliepė. Jeigu durys būtų jam atidarytos, bet užkabinta grandinėlė, jis būtų atsiprašęs ir paaiškinęs, jog pataikė ne į tą numerį. Jeigu duris būtų atidarę, bet grandinėlė neužkabinta, o per tarpą žvelgtų veidas, jis būtų stipriai paspyręs jas ir patekęs į vidų. Bet jų niekas neatidarė.

Naujasis jo draugužis Verhekas veikiausiai šlaistosi po barus, kaišioja vizitines korteles ir meldžia vaikinus pasikalbėti su juo apie Darbę Šo. Kas per mulkis!

Jis vėl pabeldė ir laukdamas įkišo šešių colių plastikinę liniuotę tarp durų ir rėmo. Švelniai šią judino, kol sklendė trekštelėjo. Spynos Kemeliui buvo menkas keblumas. Jis gebėdavo per trisdešimt sekundžių neturėdamas rakto atsirakinti automobilį ir užvesti variklį.

Patekęs į vidų, jis vėl užrakino duris ir padėjo ant lovos krepšį. Lyg chirurgas išsitraukė iš kišenės pirštines ir užsitempė ant plaštakų. Ant stalo pasidėjo 0.22 kalibro revolverį ir duslintuvą.

Patvarkyti telefoną ėjosi greitai. Įjungė magnetofonėlį po lova, kur tas galės išbūti savaites, kol kas nors pastebės. Dusyk paskambino orų tarnybai, norėdamas patikrinti magnetofonėlį. Veikė puikiai.

Naujasis jo draugužis Verhekas buvo nevala. Daugelis drabužių kambaryje nešvarūs ir paprasčiausiai gulėjo numesti greta ant stalo padėto lagamino. Jis nė neišsikrovęs daiktų. Pigus drabužių krepšys kabėjo sieninėje spintoje šalia vienut vienutėlių marškinių.

Kemelis paslėpė savo pėdsakus ir įsitaisė žemai spintoje. Buvo kantrus žmogus ir gebėdavo laukti valandų valandas. Dėl visa ko laikė rankoje parengtą revolverį, jeigu tas klounas sumanytų lįsti į spintą — tuomet prisieitų nužudyti jį kulkomis. Antraip jis tik klausysiąsis. 23

Sekmadienį Gevinas nebėjo į barus. Tai buvo tuščias reikalas. Juk ji jam paskambino, be to, po šias vietas nesisukinėja, tad kurių velnių gaišti laiką. Jis per daug gėrė ir per daug valgė, buvo pavargęs nuo Naujojo Orleano. Jau turėjo užsisakęs bilietą į lėktuvą pirmadienio pavakarę, ir jeigu ji vėl nepaskambinsianti, jis liausis vaidinęs detektyvą.

Jam nepasisekė jos surasti, tačiau nesijautė esąs dėl to kaltas. Netgi taksistai pasiklysta šiame mieste. Iki vidudienio Voilzas tikriausiai pratrūks šūkauti. Bet Gevinas padarė, ką galėjo.

Jis tysojo ant lovos vien su boksininko kelnaitėmis, sklaidė žurnalą ir nekreipė dėmesio į televizorių. Buvo beveik vienuolika. Palauksiąs jos iki dvylikos, paskiau pamėginsiąs miegoti.

Telefonas suskambo lygiai vienuoliktą. Nuspaudęs nuotolinio pultelio mygtuką, jis išjungė televizorių.

— Alio.

Skambino ji:

— Čia aš, Gevinai.

— Taigi jūs gyva.

— Mažai trūko.

Jis atsisėdo ant lovos krašto.

— Kas nutiko?

— Šiandien jie mane pamatė, ir vienas iš tų galvažudžių, bičiulis Striukis, vijosi Prancūzų kvartalu. Jūs nepažįstate Striukio, tačiau tai tas, kuris stebėjo jus ir visus kitus įeinant į koplyčią.

— Bet jūs pasprukote.

— Aha. Mažytis stebuklas, bet aš pasprukau.

— Kas nutiko Striukiui?

— Mirtinai sužalotas. Veikiausiai guli kur nors lovoje, įsidėjęs po trumpikėmis ledo. Buvo vos keli žingsniai nuo manęs, kai nusprendė susimušti su netinkamais vaikinais. Aš bijau, Gevinai.

Verhekas sekundėlę užsikirto. Nors balsas drebėjo, ji stengėsi tvardytis. Buvo beprarandanti šaltakraujiškumą.

— Klausykite, Darbe. Rytoj popiet aš išskrendu. Turiu būti darbe, ir bosas laukia manęs įstaigoje. Todėl negaliu mėnesį šlaistytis po Naująjį Orleaną, vildamasis, kad nebūsite nužudyta ir kad ateisite į protą, ir imsite pasitikėti manimi. Išskrendu rytoj ir, manau, jums reikia vykti su manimi.

— Kur?

— Į Vašingtoną. Pas mane. Kur nors kitur nei dabar esate.

— Ir kas tuomet?

— Na, pirmiausia, jūs liksite gyva. Aš kreipsiuos į direktorių ir pažadu, jūs būsite saugi. Mes ką nors sugalvosime, velniai rautų. Bet kas geriau nei tai.

— Kas jus verčia manyti, kad mes galime paprasčiausiai išskristi?

— Mes paskirsime tris FTB agentus jus saugoti. Be to, aš nesu visiškas asilas. Klausykite, Darbe, pasakykite, kur norite tuoj pat susitikti, ir po penkiolikos minučių aš atvyksiu su trim agentais jūsų paimti. Tie vaikinai ginkluoti ir nebijo to mažojo Striukio bei jo sėbrų. Šiąnakt mes išgabensime jus iš miesto, o rytoj nuskraidinsime į Vašingtoną. Pažadu, rytoj jūs pati susitiksite su mano bosu, garbiuoju F. Dentonu Voilzu, ir tada žiūrėsime, ką daryti.

— Maniau, FTB čia niekuo dėta.

— Niekuo dėta, bet gali ir pagelbėti.

— Tad iš kur tie trys agentai?

— Aš turiu draugų.

Darbe minutėlę pagalvojo ir staiga jos balsas sutvirtėjo.

— Už jūsų viešbučio yra tokia vieta, vadinama „Upės promenadai Tai parduotuvių kvartalas su restoranais ir...

— Šiandien popiet praleidau ten tris valandas.

— Gerai. Antrame aukšte yra drabužių parduotuvė, vadinama „Prancūzų linkis“.

— Mačiau ją.

— Noriu, kad rytoj, lygiai vidudienį, stovėtumėte prie įėjimo. Palaukite manęs ten penkias minutes.

— Liaukitės, Darbe. Rytoj vidudienį jau būsite negyva. Užteks žaisti katę ir pelę.

— Tik darykite, kaip sakau, Gevinai. Mes niekad nebuvome susitikę, tad neįsivaizduoju, kaip atrodote. Būkite su kokiais nors juodais marškiniais ir raudona beisbolo kepuraite.

— Kur galėčiau rasti tokių daiktų?

— Paprasčiausiai gaukite juos.

— Gerai gerai, gausiu. Spėju, norite, kad krapštyčiausi semtuvėliu nosį ar dar ką nors. Tai kvaila.

— Aš nenusiteikusi kvailioti, tad jeigu jūs neužsičiaupsite, mes tai atšauksime.

— Pati kišate kaklą į kilpą.

— Gevinai, prašau.

— Atleiskite. Padarysiu viską, ką liepsite. Tai tikriausiai labai judri vieta.

— Taip, iš tiesų. Tiesiog minioje aš jaučiuosi saugesnė. Pastovėkite prie durų kokias penkias minutes, rankoje laikykite sulankstytą laikraštį. Aš stebėsiu. Po penkių minučių įeikite į parduotuvę ir pasukite į dešinį artimesnįjį kampą, kur sukabintos safariui skirtos striukės. Šiek tiek panaršykite, ir aš jus susirasiu.

— Ir kuo jūs vilkėsite?

— Dėl manęs nesirūpinkite.

— Puiku. O ką toliau darysime?

— Jūs ir aš, ir tik mes vieni, paliksime miestą. Nenoriu, kad dar kas nors žinotų apie tai. Suprantate?

— Ne, nesuprantu. Aš galiu užtikrinti saugumą.

— Ne, Gevinai. Čia vadovauju aš, aišku? Niekas kitas. Išmeskite iš galvos tris savo draugus agentus. Sutarta?

— Sutarta. Kaip, jūsų nuomone, mes paliksime miestą?

— Turiu planą.

— Man nepatinka nė vienas iš jūsų planų, Darbe. Tie banditai alsuoja jums už nugaros, o dabar ir mane įveliate į visą tą jovalą. Aš ne to siekiau. Kur kas saugiau elgtis taip, kaip aš siūlau. Saugiau jums, saugiau man.

— Bet vidudienį jūs ten būsite, taip?

Jis atsistojo prie lovos ir kalbėjo užsimerkęs.

— Taip, būsiu. Aš tik viliuosi, kad iki to laiko jums pasiseks išlikti gyvai.

— Kokio jūs ūgio?

— Penkių ir dešimties.

— Kiek sveriate?

— Kaip tik to ir bijojau. Suprantate, paprastai aš meluoju. Du šimtus, bet ketinu suliesėti. Prisiekiu.

— Pasimatysim rytoj, Gevinai.

— Viliuosi išvysti jus rytoj, mieloji.

Ji baigė pokalbį. Jis padėjo ragelį.

— Kad tave kur galai! — suriko jisai sienoms. — Kad tave kur galai! — Kelis kartus pražingsniavo palei lovos kojūgalį, paskui nuėjo į vonios kambarį, užsidarė duris ir atsuko dušą.

Dešimt minučių po dušu jis keikė ją, tada išlindo iš po čiurkšlės ir nusišluostė rankšluosčiu. Daugiau nei du šimtai penkiasdešimt svarų, ir viskas bjauriai išdėstyta penkiose pėdose ir devyniuose coliuose. Nemalonu žiūrėti. Štai jis turi susitikti su šia nuostabia moterimi, kuri staiga jam patikėjo savo gyvybę, ir koks esąs slunkius.

Jis atidarė duris. Kambaryje buvo tamsu. Tamsu? Juk paliko šviesas įjungtas. Kas per velniava? Pasuko prie jungiklio šalia komodos.

Pirmas smūgis sutraiškė jam gerklas. Tobulas smūgis, suduotas iš šono, kažkur nuo sienos. Verhekas skausmingai sustenėjo ir parpuolė ant vieno kelio, todėl antrą smūgį kirsti buvo visai lengva — it kirviu į storą rastą. Tartum akmuo trenkė į kaukolės pagrindą, ir Gevinas krito negyvas.

Kemelis įjungė šviesą ir pažvelgė į sustingusią ant grindų apgailėtiną nuogą figūrą. Tačiau buvo ne iš tų, kurie gėrisi atliktu darbu. Nenorėjo, kad liktų nuobrozdų nuo kilimo, tad užsikėlė putnų lavoną ant pečių ir paguldė skersai lovos. Darbuodamasis greitai, be jokio nereikalingo judesio, Kemelis įjungė televizorių ir nustatė garsą visu stiprumu, atitraukė savo krepšio užtrauktuką, išsiėmė pigų 0.25 kalibro automatinį pistoletą ir prikišo prie dešinio velionio Gevino Verheko smilkinio. Uždengė pistoletą bei galvą dviem pagalvėmis ir nuspaudė gaiduką. Dabar svarbiausioji dalis: paėmęs vieną pagalvę pabruko po galva, antrąją numetė ant grindų ir kruopščiai sulenkė pirštus apie pistoleto rankeną, palikdamas vamzdį dvylika colių nuo galvos.

Ištraukė iš palovio magnetofonėlį ir įkišo telefono laidą tiesiai į sieną. Nuspaudė mygtuką, pasiklausė, ir štai jos balsas. Jis išjungė televizorių.

Kiekvienas darbas skirtingas. Sykį jis tris savaites Meksike tykojo savo aukos, paskui užklupo lovoje su dviem prostitutėmis. Tai buvusi kvaila klaida. Per ilgus karjeros metus jam padėjo daugybė priešininko padaromų kvailų klaidų. Tas žmogelis — kvaila klaida, bukaprotis teisininkas, šniukštinėjantis aplinkui neužčiaupdamas burnos, kaišiojantis savo vizitines su kambario numeriu kitoje pusėje. Įkišo nosį į elitinių žmogžudysčių pasaulį, ir štai kur jis dabar.

Jei nors kiek pasiseks, farai kelias minutes pasidairys po kambarį ir paskelbs tai dar viena savižudybe. Atliks deramas procedūras ir iškels keletą klausimų, į kuriuos nepajėgs atsakyti. Tai įprasta. Kadangi Verhekas buvo svarbus FTB teisininkas, po dienos ar panašiai bus atlikta autopsija, ir veikiausiai iki antradienio patologas išsiaiškins, jog tai nebūta savižudybės.

Iki antradienio mergina jau bus negyva, o jis — Managvoje. 24

Įprasti oficialūs jo šaltiniai Baltuosiuose rūmuose neigė ką nors žinantys apie Pelikano dosjė. Seržas nieko apie ją nebuvo girdėjęs. Atsargūs telefono skambučiai į FTB, bandant šį bei tą išpešti, liko bevaisiai. Draugas Teisingumo departamente irgi gynėsi ką nors apie tai girdėjęs. Kalahano istorija buvo teisinga — jisai surado Naujojo Orleano laikraščio numerį. Kai pirmadienį žinių redakcijoje sulaukė jos skambučio, negalėjo pasakyti nieko nauja. Bet ji bent jau paskambino.

Pelikanu pasivadinusi mergina pasakė skambinanti iš taksofono, tad nėra ko bijoti.

— Aš vis dar kapstau, — pasakė jis. — Jeigu ir yra mieste tokia dosjė, ji labai akylai saugoma.

— Užtikrinu jus, ji ten, ir aš suprantu, kodėl ji saugoma.

— Neabejoju, jūs galite man papasakoti daugiau.

— Kur kas daugiau. Per dosjė vakar manęs vos nenužudė, tad, ko gero, būsiu pasirengusi kalbėti greičiau, nei maniau. Privalau iškloti visa, ką žinau, kol dar esu gyva.

— Kas bando jus nužudyti?

— Tie patys žmonės, kurie nužudė Rozenbergą ir Jenseną, taip pat Tomą Kalahaną.

— Žinote jų pavardes?

— Ne, bet nuo trečiadienio mačiau bent keturis iš jų. Jie čia, Naujajame Orleane, šniukštinėja aplinkui, vildamiesi, kad pasielgsiu kaip nors neapgalvotai, ir tuomet jie galės mane nužudyti.

— Kiek žmonių žino apie Pelikano dosjė?

— Geras klausimas. Kalahanas pristatė ją į FTB ir, manau, iš ten ji pateko į Baltuosius rūmus, kur, matyt, sukėlė nemenką sąmyšį, o paskui nežinia kur pasidėjo. Po dviejų dienų, kai įteikė ją FTB, Kalahanas buvo nužudytas. Aš, aišku, turėjau žūti drauge su juo.

— Jūs buvote kartu?

— Buvau arti, bet ne pakankamai arti.

— Vadinasi, tai jūs ta neatpažintoji moteris nusikaltimo vietoje?

— Šitaip esu apibūdinta laikraštyje.

— Tuomet policija žino jūsų pavardę?

— Esu Darbe Šo, antro kurso teisės studentė, mokausi Tuleine. Tomas buvo mano dėstytojas ir meilužis. Aš parašiau dosjė, atidaviau jam, o toliau jūs jau žinote. Jums visa tai ką nors sako?

Grenthemas skubiai užsirašinėjo.

— Taip. Aš klausau.

— Prancūzų kvartalas man jau ganėtinai įkyrėjo, tad ketinu šiandien išvykti. Rytoj iš kur nors jums paskambinsiu. Ar jums prieinamos prezidentinės kampanijos ataskaitų anketos?

— Tai vieši duomenys.

— Žinau. Tačiau kaip greitai jūs galite gauti tą informaciją?

— Kokią informaciją?

— Visų stambesnių paskutiniųjų prezidento rinkimų šelpėjų sąrašą.

— Tai nesunku. Iki popietės gausiu.

— Pasistenkite, rytą aš jums paskambinsiu.

— Gerai. Ar turite dosjė kopiją?

Ji delsė.

— Ne, bet ją moku mintinai.

— Ir jūs žinote, kas žudo?

— Taip, ir kai tik jums pasakysiu, būsite įtrauktas į aukų sąrašą.

— Pasakykite dabar.

— Neskubėkime. Aš paskambinsiu jums rytoj.

Grenthemas atidžiai klausėsi, paskui padėjo ragelį. Pasiėmęs bloknotą tarp galybės stalų ir žmonių nulaviravo prie įstiklinto redaktoriaus Smito Kyno kabineto. Kynas buvo iš tų tvirtų ir žvalių žmonių, ištikimų atvirų durų politikai, kuri garantavo jo kabinete chaosą. Kai Grenthemas įsiveržė vidun ir uždarė paskui save duris, jis buvo bebaigiąs kalbėtis telefonu.

— Tos durys visados atviros, — griežtai pasakė Kynas.

— Turime pasikalbėti, Smitai.

— Kalbėsimės prie atvirų durų. Atidaryk tas sumautas duris.

— Atidarysiu po sekundėlės. — Grenthemas kalbėjo iškėlęs prieš redaktorių abu delnus. Taip, šitai buvo rimta. — Pasišnekėkime.

— Gerai. Kas per reikalas?

— Stambus, Smitai.

— Žinau, kad stambus. Tu uždarei tas sumautas duris, todėl žinau, kad stambus.

— Ką tik baigiau antrą pokalbį telefonu su panele Darbe Šo. Ji žino, kas nužudė Rozenbergą ir Jenseną.

Kynas pamažu atsisėdo ir rūsčiai nužvelgė Grenthemą:

— Taip, sūnau, tai stambu. Bet iš kur tu žinai? Iš kur ji žino? Ką jūs galite įrodyti?

— Aš dar neturiu medžiagos, Smitai, bet ji kalbasi su manimi. Perskaityk tai. — Grenthemas padavė laikraščio numerį su reportažu apie Kalahano mirtį. Kynas pamažu perskaitė.

— Gerai. Kas tas Kalahanas?

— Skaičiuojant nuo šiandien, prieš savaitę jis čia FTB įteikė nedidelį dokumentą, žinomą kaip Pelikano dosjė. Matyt, toje dosjė su žmogžudystėmis siejamas kažkoks nežinomas asmuo. Dosjė buvo perdavinėjama iš rankų į rankas, paskui pateko į Baltuosius rūmus, o kur toliau — niekas nežino. Po dviejų dienų Kalahanas užvedė savąjį „Porsche“ paskutinįsyk. Darbe Šo tvirtina esanti tenai paminėtoji neatpažinta moteris. Ji buvo su Kalahanu ir turėjo taip pat žūti.

— Kodėl ji turėjo žūti?

— Nes parašė tą dosjė, Smitai. Ar bent taip tvirtina.

Kynas įsmuko giliau į krėslą ir užsikėlė kojas ant rašomojo stalo. Tyrinėjo Kalahano fotografiją.

— Kur dosjė?

— Nežinau.

— Kas joje?

— Irgi nežinau.

— Tuomet mes nieko neturime, ką?

— Tuo tarpu ne. Tačiau kas, jeigu ji man papasakos viską, ką ten parašė?

— Ir kada ji tai padarys?

Grenthemas delsė.

— Manau, greitai. Išties greitai.

Kynas papurtė galvą ir numetė ant stalo laikraštį.

— Jeigu turėtume savo rankose dosjė, tai būtų velniškai puiki medžiaga, Grėjau, tačiau vis tiek negalėtume jos skelbti. Prieš ją paskelbdami, privalome kruopščiai, smulkiai, nepriekaištingai ir tiksliai viską patikrinti.

— Bet tu man uždegsi žalią šviesą?

— Aha, bet kas valandą mane informuok. Nerašyk nė žodžio, kol nepasikalbėsime.

Grenthemas nusišypsojo ir atidarė duris.

Darbas buvo ne iš tų, kur mokama keturiasdešimt baksų už valandą. Nei trisdešimt ar dvidešimt. Kroftas žinojo, kad jam pasiseks, jeigu už tą mikimauzišką adatos šiene paiešką išspaus iš Grenthemo nors penkiolika. Jeigu būtų turėjęs kitokio darbo, būtų pasakęs Grenthemui susirasti ką nors kitą arba dar geriau — atlikti tai pačiam.

Bet reikalai klostėsi nekaip, ir jam užteko net kur kas mažiau nei penkiolikos baksų už valandą. Paskutinėje tualeto kabinoje baigė rūkyti „žolės“ suktinę, nuleido ją vandeniu ir atidarė duris. Užsikabino ant ausų tamsius saulės akinius ir išėjo į koridorių, vedantį į atriją, kur keturi liftai kėlė gausybę teisininkų į kabinetėlius, kuriuose jie niurzgėdami ir grasindami praleis dieną. Jis įsiminė Garsiją. Netgi sapnavo tą liekną ir dailų, šviesaus veido vaikiną prabangiu kostiumu. Atpažinsiąs jį, jeigu tik išvysiąs.

Stovėjo prie kolonos laikydamas rankoje laikraštį ir iš tamsių šešėlių stengdamasis pastebėti kiekvieną. Visur teisininkai, skuba aukštyn glotniais, mažais veidais, nešini glotniais lagaminėliais. Dievuliau, kaip jis nekentė teisininkų! Kodėl jie visi vienodai rengiasi? Tamsūs kostiumai. Tamsūs batai. Tamsūs veidai. Kartkartėmis koks nors išsišokėlis su drąsia varlike. Iš kur jie visi imasi? Netrukus, kai buvo areštuotas už kvaišalus, pirmieji teisininkai, su kuriais susidūrė, buvo būrelis piktų baudžiamosios teisės advokatų, nusamdytų Post Paskui jis pats nusisamdę advokatą, itin brangų pusprotį, nepajėgusį susirasti teismo salės. Taip pat ir prokuroras, žinoma, buvo teisininkas. Teisininkai, vien teisininkai.

Dvi valandas iš ryto, dvi per priešpiečius, dvi vakare, ir tuomet Grenthemas suras jam stebėti kitą pastatą. Devyniasdešimt baksų per dieną nėra daug, ir jis to atsisakysiąs, kai tik rasiąs ką nors geresnio. Pasakė Grenthemui, jog tai beviltiška — tik šūviai nemačiom. Grenthemas sutiko, tačiau vis tiek liepė šaudyti. Tai visa, ką jie galį daryti. Pasakė, kad Garsija išsigandęs ir daugiau neskambins. Jie privalą jį surasti.

Dėl visa ko kišenėje jis turėjo dvi fotografijas ir iš telefono knygos sudarė pastate veikiančių firmų sąrašą. Sąrašas buvo ilgas. Dvylikos aukštų pastate patalpas nuomojosi daugiausia firmos, kuriose dirbo vien tik tie dabitiški ponaičiai. Jis — gyvačių urve.

Iki pusės dešimtos antplūdis baigėsi, ir nemažai veidų atrodė pažįstami, kai vėl nusileisdavo liftais, skubantys, be abejo, į teismo sales, agentūras ir komisijas. Kroftas išsmuko pro sukamąsias duris ir nušiūravo šaligatviu.

Už keturių kvartalų Flečeris Koulas žingsniavo priešais prezidento stalą ir įdėmiai klausėsi telefono prie ausies. Jis susiraukė, užsimerkė ir rūsčiai pažvelgė į prezidentą, lyg sakytų: „Prastos naujienos, šefe. Iš tiesų prastos naujienos“. Prezidentas laikė rankoje laišką ir pro skaitomųjų akinių viršų spoksojo į Koulą. Žingsniuojantis pirmyn ir atgal lyg fiureris Koulas gerokai jį erzino, ir prezidentas sau pasižadėjo ką nors dėl to pasakyti.

Koulas trankiai padėjo ragelį.

— Netrankykite tų prakeiktų telefonų! — sudraudė prezidentas.

Koulas nė kiek nesutriko.

— Atleiskite. Tai Zikmenas. Prieš trisdešimt minučių jam paskambino Grėjus Grenthemas ir paklausė, ar ką nors žinąs apie Pelikano dosjė.

— Nuostabu. Pasakiška. Kaip jis galėjo gauti jos kopiją?

— Zikmenas nieko apie tai nežino, tad jis visai neapsimetė pasakęs, kad nieko nežino.

— Jis visada nieko nežino. Pats kvailiausias asilas iš visų mano darbuotojų, Flečeri, noriu, kad jo čia nebeliktų.

— Kaip pasakysite. — Koulas atsisėdo į krėslą priešais stalą ir susidėjo kampu delnus po smakru. Giliai susimąstė, ir prezidentas stengėsi nekreipti į jį dėmesio. Kurį laiką abu mąstė.

— Voilzas nutekino? — galiausiai paklausė prezidentas.

— Galbūt, jeigu tai buvo nutekinta. Grenthemas garsus tuo, kad mėgsta blefuoti. Nežinia, ar jis tikrai matė dosjė. Galimas daiktas, jis apie ją girdėjo, ir dabar bando užmesti meškerę.

— Galimas daiktas, suk jį devynios. Kas, jeigu jie paleis kokią beprotišką medžiagą apie tą prakeiktą reikalą? Kas tuomet? — Prezidentas trenkė delnu į stalą ir pašoko ant kojų. — Kas tuomet, Flečeri? Tas laikraštis nekenčia manęs! — Jis niurksojo į langus.

— Jie negali jos išspausdinti, neturėdami kito šaltinio, o kito šaltinio negali būti, nes tai netiesa. Tai beprotiška mintis, kuri nuėjo toliau, nei derėtų.

Prezidentas minutėlę paniuręs stebeilijo pro stiklą.

— Kaip Grenthemas apie tai sužinojo?

Koulas atsistojo ir vėl suskato žingsniuoti, tik dabar jau lėčiau. Vis dar buvo kankinamai susimąstęs.

— Kas žino. Niekas čia nenutuokia apie tai, tik jūs ir aš. Jie atnešė vieną kopiją, ir ji užrakinta mano kabinete. Aš pats ją atšviečiau ir atidaviau Gminskiui. Prisaikdinau laikyti paslaptį.

Prezidentas supurkštė į langus. Koulas kalbėjo toliau:

— Sutinku, jūs teisus. Šiuo metu jau gali būti daugybė kopijų. Tačiau tai nekelia pavojaus, na, nebent mūsų draugas iš tikrųjų yra padaręs šiuos nešvarius darbus, tuomet...

— Tuomet mano subinė bus suspirginta.

— Taip, pasakyčiau, mūsų subinės bus suspirgintos.

— Kiek pinigų mes paėmėme?

— Milijonus, tiesiogiai ir netiesiogiai. — Taip pat legaliai ir nelegaliai, bet prezidentas mažai žinojo apie šias transakcijas, o Koulas buvo linkęs nutylėti.

Prezidentas pamažu nuėjo prie sofos.

— Kodėl jūs nepaskambinate Grenthemui? Nepatyrinėjat, kas jo galvoje? Nepasižiūrit, ką jis žino? Jeigu jis blefuoja, tai paaiškės. Kaip manote?

— Nežinau.

— Jūs anksčiau esate su juo kalbėjęsis, tiesa? Visi pažįsta Grenthemą.

Koulas dabar žingsniavo už sofos.

— Taip, esu su juo kalbėjęsis. Bet jeigu staiga šiaip paskambinsiu, jam kils įtarimas.

— Aha, turbūt jūs teisus. — Prezidentas žingsniavo viename sofos gale, Koulas — kitame.

— Kas blogiausia gali nutikti? — galiausiai paklausė prezidentas.

— Gali būti įveltas mūsų draugas. Jūs paprašėte Voilzą atsitraukti nuo mūsų draugo. Bet jį gali demaskuoti spauda. Voilzas pridengs savo uodegą, pasakydamas, kad jūs įsakėte jam ieškoti kitų įtariamųjų ir nekreipti dėmesio į mūsų draugą. Post pašėls, atskleidęs dar vieną bandymą nuslėpti tiesą. Ir mes galėsime nebegalvoti apie kitą kadenciją.

— Dar kas nors?

Koulas kiek pamąstė.

— Taip, visa tai visiškai netelpa į jokius rėmus. Dosjė — fantazija. Grenthemas nieko nesuras, o aš vėluoju į personalo posėdį. — Jis nuėjo prie durų. — Per priešpiečius žaisiu skvošą. Grįšiu pirmą.

Prezidentas stebėjo užsiveriant duris ir lengviau atsikvėpė. Popiet jis numatęs aštuoniolikos duobučių golfą, tad velniop Pelikano dosjė. Jeigu Koului tai nerūpi, tuomet jam dar mažiau.

Jis suspaudinėjo savo telefono mygtukus ir kantriai laukė, kol galiausiai kitame linijos gale atsiliepė Gminskis. CŽV direktorius itin prastai žaidė golfą, buvo vienas iš nedaugelio, kuriuos prezidentas gebėdavo pažeminti, tad pasikvietė jį šiandien popiet sužaisti. Žinoma, Gminskis sutiko, jis turėjo galybę darbų, tačiau kvietė prezidentas, tad jam būsią malonu prisidėti.

— Beje, Bobai, kaip tas Pelikano reikaliukas Naujajame Orleane?

Gminskis atsikrenkštė ir pasistengė kalbėti itin nerūpestingai:

— Na, šefe, penktadienį aš pasakiau Flečeriui Koului, jog tai labai lakios vaizduotės, puikus beletristikos kūrinys. Manau, autorius turėtų išmesti iš galvos teisės fakultetą ir siekti romanisto karjeros. Cha, cha, cha!

— Puiku, Bobai. Vadinasi, tai nieko rimta.

— Mes kapstome.

— Pasimatysime trečią. — Prezidentas padėjo ragelį ir pasuko tiesiai prie savo golfo lazdos. 25

„Upės promenada“ tęsiasi ketvirtį mylios palei vandenį ir visados, yra pilna žmonių. Keliuose jos aukštuose sugrūsta du šimtai parduotuvių, kavinių ir restoranų, daugelis jų po tuo pačiu stogu, o keletas su durimis, vedančiomis į lentatakį, nutiestą prie pat upės. Prekybos centras glaudžiasi Puadra gatvės papėdėje, vos kelis žingsnius nuo Prancūzų kvartalo.

Atėjo vienuoliktą ir dabar gurkšnojo espreso kavą mažučio bistro gilumoje, tuo pat metu bandydama skaityti laikraštį ir atrodyti rami. „Prancūzų linkis“ buvo vienu aukštu žemiau už kampo. Ji nervinosi ir kava nepadėjo.

Turėjo kišenėje sąrašą dalykų, kuriuos reikės nuveikti, konkrečius veiksmus konkrečiais momentais, netgi žodžius ir sakinius, kuriuos įsiminė tam atvejui, jeigu reikalai pakryptų siaubingai negerai ir Verhekas taptų nevaldomas. Ji miegojo tik dvi valandas, o kitą laiką praleido su bloknotu, braižydama diagramas ir schemas. Jeigu žūtų, tai tik ne dėl parengties stokos.

Negalėjo pasitikėti Gevinu Verheku. Jis dirbo teisėsaugos struktūroje, kuri kartais veikdavo pagal nustatytas taisykles. Gaudavo įsakymus iš žmogaus, kuris anksčiau buvo kamuojamas paranojos bei krėtė nešvarius darbelius. Jo bosas atskaitingas prezidentui, vadovaujančiam kvailių valdomai administracijai. Prezidentas turi turtingų, nedorų draugų, kurie paaukojo jam daugybę pinigų.

Bet šią akimirką, o varge, nėra kuo kitu tikėti. Po penkių dienų ir dviejų vos per plauką nepavykusių pasikėsinimų ji buvo bepasiduodanti. Naujasis Orleanas prarado žavesį. Jai reikėjo pagalbos, ir jeigu privalanti pasitikėti farais, tai federalai tokie pat švarūs kaip ir bet kurie kiti.

Vienuolika keturiasdešimt penkios. Ji susimokėjo už kavą, palaukė pirkėjų minios ir prisijungė prie jų. Praėjo pro „Prancūzų linkio“ duris, kur maždaug po dešimties minučių turės stovėti jos draugas — parduotuvėje prekes žiūrinėjo koks tuzinas žmonių. Dvejomis durimis toliau ji įsmuko į knygyną. Netoli buvo bent trys parduotuvės, kuriose galėjo apsimesti esanti pirkėja, slėptis ir stebėti paradines „Prancūzų linkio“ duris. Pasirinko knygyną, nes pardavėjai čia buvo neįkyrūs ir pakantūs laiką stumiantiems klientams. Pirmiausia ji pavartinėjo žurnalus, paskui, likus trims minutėms, pasislėpė tarp kulinarijos knygų lentynų ir stebėjo, iki pasirodys Gevinas.

Tomas buvo sakęs, kad jis niekad neateina laiku. Pavėluoti valandą jam nieko nereiškė, bet ji duosianti jam penkiolika minučių ir dingsianti.

Ji tikėjosi, kad Gevinas pasirodys lygiai vidudienį, ir aure jis. Juoda treninginė palaidinė, raudona beisbolo kepuraitė, sulankstytas laikraštis. Šiek tiek liesesnis, nei ji tikėjosi, bet vis tiek galėtų dar keliais svarais sulieknėti. Ramiau, tarė ji sau. Tik ramiau, velniai rautų.

Laikydama sau prieš akis valgių gaminimo knygą, ji atsargiai pažvelgė per viršų. Tamsios odos žilaplaukis. Akys paslėptos saulės akiniais. Jis nerimavo ir atrodė suirzęs, taip jo balsas skambėjo ir per telefoną. Kilnojo laikraštį iš rankos į ranką, mindžikavo nuo kojos ant kojos ir nervingai dairėsi aplinkui.

Puiku! Jai patiko jo išvaizda. Atrodė pažeidžiamas, neprofesionalus, o tai bylojo apie tai, kad irgi buvo išsigandęs.

Po dviejų minučių jis įėjo pro duris, kaip buvo lieptas, ir pasuko tiesiai į parduotuvės gilumą.

Kemelis buvo išmokytas pasitikti mirtį. Daugelį kartų išvengė jos per plauką, bet niekad nebijojo. Ir trisdešimt metų jos laukus, niekas, visiškai niekas nesukeldavo jam įtampos. Jį šiek tiek sujaudindavo seksas, tačiau ne daugiau. Dabar vaidino nerimastingą. Krūpčiojantys judesėliai buvo apsimestiniai. Atsilaikęs per susidūrimus su žmonėmis, bemaž tokiais pat talentingais kaip ir jis pats, tikrai pajėgs susidoroti su šiuo nežinančiu ko griebtis vaikeliu, paskyrusiu pasimatymą. Jis žiūrinėjo safariui skirtas striukes ir stengėsi apsimesti susinervinusiu.

Kišenėje turėjo nosinę, mat netikėtai pasigavo slogą, ir jo balsas pasidarė prikimęs ir gergždžiantis. Daugybę kartų perklausė įrašą, ir pasitikėjo savimi, nes jo akcentas skambėjo Viduriniųjų vakarų šiaurės gyventojų ritmiškumu. Bet Verhekas kalbėjo šiek tiek labiau pro nosį; štai kodėl reikėjo nosinės dėl slogos.

Buvo sunku leisti kam nors prisiartinti iš už nugaros, bet jis suprato, jog tai būtina. Nematė jos. Buvo už jo jau visai arti, kai ištarė:

— Gevinai.

Jis staigiai apsisuko. Ji laikė rankoje baltą panamą ir kalbėjo į šią.

— Darbe, — atsakė jis, išsitraukdamas nosinę dėl apsimestinės slogos. Jos plaukai buvo aukso spalvos ir trumpesni už jo. Jis sučiaudėjo ir nusikosėjo. — Eime iš čia, — pasiūlė. — Man šis sumanymas nepatinka.

Ir Darbei nepatiko. Pirmadienis, jos draugės studentės rūpinasi, kad nebūtų išmestos iš fakulteto, o ji čia maksimaliai užsimaskavusi žaidžia pavojingą žaidimą su tuo žmogumi, kuris gali ją nužudyti.

— Tik darykit, kaip sakau. Kur susigavote slogą?

Jis sučiaudėjo į nosinę ir prašneko kaip įmanydamas tyliau. Skambėjo, lyg būtų sunku kalbėti.

— Praeitą naktį. Palikau per žema temperatūra nustatytą oro kondicionierių. Eime iš čia.

— Sekite paskui mane. — Juodu paliko parduotuvę. Darbe paėmė jį už rankos, ir jie greitai nusileido laiptais, vedančiais į lentatakį.

— Matėte juos? — paklausė jis.

— Ne. Kol kas ne. Bet neabejoju, jie kažkur aplink.

— Kur, po velnių, mes einame? — Balsas gergždė.

Juodu jau buvo ant lentatakio, bemaž risnojo, kalbėjo nežiūrėdami vienas į kitą.

— Tik eikite su manimi.

— Jūs per greitai einate, Darbe. Atrodome įtartinai. Lėčiau. Klausykite, tai kvaila. Leiskite man paskambinti telefonu, ir mes būsime saugūs, niekas negrės. Per dešimt minučių čia atvyks trys agentai. — Jo balsas skambėjo įtikinamai. Šitai veikė. Juodu, susikibę rankomis, bėga, kad išliktų gyvi.

— Ne. — Ji sulėtino žingsnį. Ant lentatakio susidarė spūstis, ir prie Bayou Queen34 — mentiniu ratu varomo garlaivio — išsirikiavo eilė.

— Kas čia per velniava? — paklausė jis.

— Ar jūs dėl visko niurzgate? — bemaž sukuždėjo ji.

— Taip. Ypač dėl kvailų dalykų, o šitai labai kvaila. Ar mes lipsime į šį laivą?

— Taip.

— Kodėl? — jis vėl sučiaudėjo, paskui nevaldomai užsikosėjo. Galėtų dabar pat viena ranka išsiųsti ją anapus, bet visur aplinkui žmonės. Žmonės priekyje, žmonės užpakalyje. Jis labai didžiavosi savo valyvumu, o čia darbas būtų nešvariai atliktas. Reikia lipti į laivą, dar kelias minutes pažaisti pagal jos sąlygas, pažiūrėti, kas bus. Nusiviliosiąs ją ant viršutinio denio, nužudysiąs, įmesiąs į upę, o paskui pradėsiąs šaukti. Dar viena baisi nelaimė — nuskendo vargšelė. Šitai galėtų išdegti. Jeigu ne, turės kantrybės. Per valandą ji mirs. Gevinas buvo niurzglys, tad niurzgėk toliau.

— Todėl, kad upe mylią aukščiau, prie parko, kur po trisdešimties minučių sustosime, turiu pasistačiusi automobilį, — tyliai paaiškino ji. — Mes išlipsime iš laivo, sėsime į automobilį ir išnešime sveikas savo subines.

Eilė pamažu stūmėsi į priekį.

— Nemėgstu laivų. Susergu jūros liga. Tai pavojinga, Darbe. — Jis sukosėjo ir apsidairė aplink it persekiojamasis.

— Ramiau, Gevinai. Mums pavyks.

Kemelis timptelėjo aukštyn kelnes. Per liemenį jos buvo trisdešimt šešių colių pločio ir dengė aštuonis sluoksnius trumpikių ir sportinių šortų. Treninginė palaidinė buvo XL dydžio, ir užuot svėręs šimtą penkiasdešimt, lengvai įtikintų siekiąs šimtą devyniasdešimt svarų. Tiek to. Atrodo, tai veikia.

Juodu jau buvo beveik prie Bayou Queen laiptukų.

— Man šitai nepatinka, — sumurmėjo jis pakankamai garsiai, kad mergina išgirstų.

— Tik patylėkit, — sudraudė ji.

Žmogus su revolveriu atbėgo į eilės galą ir ėmė alkūnėmis irtis pro žmones su krepšiais bei fotokameromis. Turistai grūdosi vienas per kitą, lyg pasiplaukiojimas upės garlaiviu būtų nuostabiausia kelionė pasaulyje. Jo žudyta ir anksčiau, bet niekad tokioje viešoje vietoje kaip čia. Pro minią matė jos pakaušį. Iš paskutiniųjų brovėsi keleivių eile į priekį. Kelių buvo apšauktas, bet mat juos velniai. Revolverį turėjo kišenėje, tačiau artindamasis prie merginos išsitraukė ir laikė prie dešinės šlaunies. Ji buvo jau bemaž prie laiptukų, jau bemaž garlaivyje. Jis suskato brautis dar energingiau, stumdydamas iš kelio žmones. Šie piktai protestavo, iki pamatė ginklą, tuomet ėmė šaukti. Mergina laikėsi už rankų su vyriškiu, kuris be atvangos kalbėjo. Jau buvo bekelianti koją į laivą, kai vyriokas nutrenkė šalin paskutinį žmogų ir greitai prikišo revolverį prie kaukolės pagrindo, tuoj po raudona beisbolo kepuraite. Iššovė sykį. Žmonės sukliko ir puolė ant žemės.

Gevinas visu svoriu bloškėsi ant laiptukų. Darbe suspigo ir pasibaisėjusi atšlijo. Ausyse jai tebeskambėjo šūvis, žmonės šūkavo, rodė rankomis. Vyriškis su revolveriu bėgo kiek įkabindamas parduotuvių eilės ir žmonių minios link. Kažkoks storulis su kamera šaukė ant jo, ir sekundėlę Darbe stebėjo, kol žudikas dingo iš akių. Galbūt buvo mačiusi jį anksčiau, bet šiuo metu nepajėgė prisiminti. Ji klykė ir negalėjo sustoti.

— Jis turi ginklą! — sušuko kažkokia moteris šalia laivo, ir minia atšlijo nuo Gevino, kuris keturpėsčias dešinėje rankoje laikė mažą pistoletą. Apgailėtinai siūbavo pirmyn ir atgal it kūdikis, mėginantis šliaužti. Kraujas sruvo jam nuo smakro ir tvenkėsi balute po veidu. Galva buvo nusvirusi bemaž iki lentų. Akys užmerktos. Jis pasislinko vos kelis colius, ir dabar klūpėjo tamsiai raudoname klane.

Minia atšlijo dar toliau, pasibaisėjusi šiuo sužeisto, kovojančio su mirtimi žmogaus reginiu. Jis susvirduliavo ir vėl paropojo priekin, be aiškaus tikslo, tiesiog troško judėti, gyventi. Pratrūko rėkti — garsiai, skausmingai dejavo kalba, kurios Darbe nesuprato.

Kraujas tryško, pliaupė iš nosies ir liejosi nuo smakro. Sužeistasis aimanavo nežinoma kalba. Du laivo įgulos nariai mindžikavo ant laiptukų, stebėjo, tačiau bijojo artintis. Nerimą kėlė pistoletas.

Kažkuri moteris pravirko, paskui — kita. Darbe pasitraukė dar toliau.

— Jis egiptietis, — pasakė kažkokia žema tamsi moteris. Ši žinia dabar jau nustėrusiai miniai nieko nereiškė.

Vyriškis pasviro į priekį ir sukniubo prie lentatakio krašto. Pistoletas nukrito į vandenį. Nelaimėlis susmego ant pilvo, o krauju varvanti jo galva nukaro virš upės. Užpakalyje pasigirdo šūksmai, ir du policininkai puolė prie jo.

Šimtas žmonių dabar pasidavė priekin trokšdami pamatyti negyvėlį. Darbe judėjo priešinga kryptimi, paskui paliko nusikaltimo vietą. Farai turėsią klausimų, o kadangi ji neturėjo atsakymų, geriausia nieko nekalbėti. Jai buvo silpna, troško kiek pasėdėti ir pamąstyti. „Upės promenadoje“ esama austrių baro. Per priešpiečius jis buvo perpildytas, ir gilumoje ji susirado tualetus. Užsirakino kabinos dureles ir atsisėdo ant klozeto pasostės.

Vos sutemus ji paliko „Upės promenadą“. „Westin“ viešbutis buvo už dviejų kvartalų, todėl ji vylėsi sugebėsianti jį pasiekti nesušaudyta ant šaligatvio. Vilkėjo kitokiais drabužiais, paslėptais po nauju juodu lietpalčiu. Saulės akiniai ir skrybėlė taip pat buvo nauji. Ji pavargo laidyti nemažus pinigus išmestiniems apdarams. Pavargo nuo daug ko.

Pasiekė „Westin“ viešbutį gyva ir sveika. Laisvų kambarių nebuvo, tad valandą ji sėdėjo gerai apšviestame laukiamojo bare gurkšnodama kavą. Metas sprukti, bet nevalia būti neatsargiai. Privalanti pamąstyti.

Galbūt ji mąstė nelemtai per daug. Galbūt dabar jie laiko ją mąstytoja ir atitinkamai planuoja.

Darbe paliko viešbutį ir nuėjo į Puadra gatvę, kur pasimojo taksi. Prie vairo žemai susmukęs sėdėjo senyvas juodaodis.

— Man reikia į Baton Ružą, — pasakė ji.

— Viešpatie, meilute, tai velniškas pasivažinėjimas.

— Kiek paimsit? — greitai paklausė ji.

Taksistas sekundėlę pagalvojo.

— Šimtą penkiasdešimt.

Ji įsiropštė ant užpakalinės sėdynės ir per priekinės atkaltę numetė du banknotus.

— Čia du šimtai. Nuvežkite ten kaip įmanydamas greičiau ir stebėkite, ar mūsų neseka.

Jis išjungė skaitliuką ir susikišo pinigus į marškinių kišenę. Darbe atsigulė ant galinės sėdynės ir užsimerkė. Tai nebuvo išmintinga, bet vaikydamasi naudos nieko nelaimėsi. Senioko būta iš greitų vairuotojų, ir per kelias minutes jie išvažiavo į greitkelį.

Ausyse jai liovėsi skambėję, bet vis tebegirdėjo šūvį ir regėjo keturpėsčią vyriškį, siūbuojantį pirmyn ir atgal, besistengiantį pragyventi nors mirksnį ilgiau. Tomas sykį pavadino jį olandu Verheku, tačiau pasakė, kad pravardės atsisakyta po teisės fakulteto, kai juodu ėmė rimtai žiūrėti į savąsias karjeras. Olandas Verhekas nebuvo egiptietis.

Ji tik probėgšmais suspėjo pamatyti sprunkantį jo žudiką. Pasirodė jai lyg kažkada matytas. Bėgdamas jis tik sykį žvilgtelėjo dešinėn, ir kažkas mintyse spragtelėjo. Bet ji klykė ištikta isterijos, ir vaizdas išskydo.

Visa išskydo. Pusiaukelėje iki Baton Ružo Darbe nugrimzdo į gilų miegą. 26

Direktorius Voilzas stovėjo už savo tarnybinio sukamojo krėslo. Buvo be švarko, atsagstytomis veik visomis padėvėtų ir susiglamžiusių marškinių sagomis. Buvo devinta vakaro. Sprendžiant iš marškinių, jis praleido įstaigoje mažų mažiausia penkiolika valandų. Ir dar nė nemanė jos palikti.

Klausėsi prisidėjęs telefono ragelį prie ausies, sumurmėjo keletą nurodymų ir numetė jį ant svirtelės. K. O. Lujisas sėdėjo kitapus rašomojo stalo. Durys buvo atdaros; šviesos įjungtos; niekas neišėjęs namo. Tvyrojo niūri nuotaika, kartkartėmis persmelkiama tylių šnabždesių.

— Skambino Erikas Istas, — pasakė Voilzas, atsargiai nusileisdamas į krėslą. — Dvi valandos, kai jis jau ten, ką tik baigta autopsija. Jis ją stebėjo pirmąkart gyvenime. Vienintelė kulka į dešinį smilkinį, bet mirtis veikiau ištiko nuo vieno smūgio į antrą ir trečią kaklo slankstelius. Slanksteliai sutrupinti į smulkiausias skeveldras ir gabalėlius. Ant plaštakos jokių nudegimų nuo parako. Dar vienas smūgis sunkiai sužalojo gerklas, bet nesukėlė mirties. Buvo nuogas. Mirties laikas apytikriai tarp dešimtos ir vienuoliktos praeitą vakarą.

— Kas jį surado? — paklausė Lujisas.

— Kambarinės, įėjusios patikrinti šįryt apie vienuoliktą. Ar nepraneštumėte jo žmonai?

— Taip, žinoma, — sutiko K. O. — Kada pargabenamas kūnas?

— Istas pasakė, kad už poros valandų bus atiduotas, tad turėtų būti čia apie antrą paryčiui. Pasakykite jai, kad išpildysime visus jos pageidavimus. Pasakykite, kad siunčiu rytoj šimtą agentų šukuoti visą miestą. Pasakykite, kad mes surasime žudiką ir t.t., ir t.t.

— Jokių įkalčių?

— Veikiausiai ne. Istas pasakė, kad jie turėję savo žinioje viešbučio kambarį nuo trečios popiet, atrodo, jog tai švarus darbas. Jokio įsilaužimo. Jokių priešinimosi požymių. Nieko, kas bent kiek galėtų padėti, tačiau dar šiek tiek per anksti daryti išvadas. — Voilzas pasitrynė paraudusias akis ir trumpam susimąstė.

— Kaipgi jis galėjo nuvykti į paprasčiausias laidotuves ir pats nusibaigti? — paklausė Lujisas.

— Jis šniukštinėjo dėl to Pelikano reikalo. Vienas iš mūsų agentų, vyriokas, pavarde Karltonas, papasakojo Istui, kad Gevinas bandė surasti merginą ir kad ši jam paskambinusi, taip pat sakė, jog galbūt jam prireiksią pagalbos ją parsigabenti. Karltonas kalbėjosi su juo porąsyk ir nurodė jam keleto studentiškų priebėgų mieste pavadinimus. Tai viskas, kaip jis sako. Karltonas teigia jautęsis šiek tiek neramiai, jog Gevinas visur prisistatąs kaip svarbus FTB darbuotojas. Pasakė, kad šis jam pasirodęs šiek tiek nevėkšla.

— Ar kas nors matė merginą?

— Greičiausiai ji negyva. Daviau Naujajam Orleanui nurodymą surasti ją, jeigu įmanoma.

— Per josios mažutėlę dosjė žmonės žudomi po dešinei ir po kairei. Kada mes imsime rimtai į tai žiūrėti?

Voilzas linktelėjo į duris, ir Lujisas atsistojęs uždarė jas. Direktorius vėl stovėjo, treškino krumpliais ir balsu mąstė.

— Turime pridengti savo subines. Manau, derėtų Pelikano bylai tirti paskirti bent du šimtus agentų, bet stengtis kaip velniams, kad nekiltų jokio triukšmo. Čia kažko esama, K. O., kažko iš tikrųjų bjauraus. Tačiau aš taip pat pažadėjau prezidentui, jog mes atsitrauksime. Įsidėmėkit, jis asmeniškai manęs paprašė palikti Pelikano dosjė ramybėje, ir aš jam pažadėjau, iš dalies todėl, kad mes palaikėme tai pokštu. — Voilzas prisivertė nusišypsoti. — Ką gi, aš įrašiau mudviejų pokalbėlį, kai jis paprašė manęs atsitraukti. Pamaniau, juk jis ir Koulas įrašinėja viską pusės mylios spinduliu aplinkui Baltuosius rūmus, tad kodėl man negalima? Turėjau pasiėmęs geriausią mikrofonėlį ir jau perklausiau juostelę. Garsas švarus kaip varpelio.

— Ne visiškai suprantu.

— Paprasta. Mes pradedame dirbti ir tyrinėjame it paklaikę. Jeigu tai tiesa, mes perlaužiame bylą, parengiame kaltinamąsias išvadas, ir visi lieka patenkinti. Bet bus keblu tai padaryti skubant. Tuo tarpu tenai tas idiotas ir Koulas nieko nežino apie tyrimą. Jeigu spauda ką nors suuos ir jeigu taikiniu taps Pelikano dosjė, tuomet aš, po šimts, pasistengsiu, kad šalis sužinotų, jog prezidentas paprašė mūsų atsitraukti, nes reikalas liečia vieną iš jo draugelių.

Lujisas šypsojosi.

— Tai jį pribaigs.

— Taip! Koulą ištiks apopleksija, o prezidentas niekad nebeatsigaus. Rinkimai kitais metais, K. O.

— Man tai patinka, Dentonai, tačiau mes privalome išsiaiškinti tą reikalą.

Dentonas pamažu užėjo už krėslo ir nusispyrė batus. Dabar jis buvo dar žemesnis.

— Rausime po visais akmenimis, K. O., tačiau bus nelengva. Jeigu tai Matisas, tuomet mes turime labai turtingą žmogų, kuris surezgė labai gudrų sąmokslą ir pasitelkęs labai talentingus žudikus pašalino du Aukščiausiojo Teismo narius. Tie žmonės nekalba ir nepalieka pėdsakų. Pažvelk į mūsų draugą Geviną. Sugaišime du tūkstančius valandų šniukštinėdami apie tą viešbutį ir, kertu lažybų, nerasime nė skiautelės kokio nors naudingo įkalčio. Visai kaip Rozenbergo ir Jenseno atveju.

— Ir Kalahano.

— Ir Kalahano. Ir veikiausiai merginos, jeigu tik kada nors aptiksime jos lavoną.

— Aš jaučiuosi šiek tiek kaltas, Dentonai. Sužinojęs apie Kalahaną, Gevinas ketvirtadienio rytą atėjo pas mane, bet aš jo neišklausiau. Žinojau, kad tenai vyksta, tačiau paprasčiausiai jo neišklausiau.

— Žinai, apgailestauju, kad jis žuvo. Buvo puikus ir ištikimas teisininkas. Aš tai vertinau. Pasitikėjau Gevinu. Bet jis nužudytas, nes peržengė savo kompetencijos ribas. Nebuvo jokio reikalo vaidinti farą ir mėginti surasti merginą.

Lujisas atsistojo ir pasirąžė.

— Turbūt aš eisiu pasimatyti su ponia Verhek. Ką galiu jai pasakyti?

— Pasakykime, kad panašu į įsilaužimą, farai kol kas nieko tikra neišsiaiškinę, vis dar tiria, rytoj žinosime daugiau ir t.t. Perduok jai, kad esu sugniuždytas ir kad mes padarysime visa, ko pageidaus.

Koulo limuzinas staigiai sustojo prie šaligatvio, užleisdamas kelią prakaukiančiai pro šalį greitukei. Limuzinas be tikslo sukiojosi po miestą — ne toks neįprastas ritualas, kai Koulas ir Metju Baras susitikdavo pasikalbėti apie išties nešvarius reikalus. Juodu sėdėjo gale ir gurkšnojo gėrimus. Koulas mėgavosi tyru šaltinio vandeniu. Baras laikė rankoje šešiolikos uncijų „Budweiser“ skardinėlę, kurią nusipirko kiaurą parą prekiaujančioje parduotuvėlėje.

Jiems nerūpėjo greitukė.

— Privalau žinoti, ką Grenthemas suuodęs, — kalbėjo Koulas. — Šiandien jis paskambino Zikmenui, Zikmeno padėjėjui Trendelui, Nelsonui Devenui, vienam iš mano buvusiųjų padėjėjų, kuris dabar perėjęs į Perrinkimo komitetą. Ir tai yra tik tie, apie kuriuos aš žinau. Visiems per vieną dieną. Jis visai priartėjęs prie tos Pelikano dosjė.

— Manote, jis ją matė? — Limuzinas vėl pajudėjo.

— Ne. Tikrai ne. Jeigu žinotų, kas ten parašyta, nesistengtų jos gauti. Bet, po perkūnais, jis žino apie ją.

— Jisai sumanus. Daug metų stebėjau jį. Tartum veikia šešėliuose ir palaiko ryšį su keistu šaltinių tinklu. Yra parašęs beprotiškų dalykų, bet paprastai jie būna velniškai tikslūs.

— Štai kas man kelia nerimą. Jis atkaklus ir šioje istorijoje užuodžia kraują.

Baras nugėrė iš skardinėlės.

— Žinoma, turbūt per daug reikalaučiau, jeigu paklausčiau, kas toje dosjė.

— Neklauskite. Tai taip velniškai slapta, jog net baugu.

— Tad iš kur Grenthemas apie tai žino?

— Puikus klausimas. Ir kaip tik šitai aš noriu sužinoti. Kaip jis atkasė ir kiek žino? Kur jo šaltiniai?

— Mes pasirūpinome jo automobilio telefonu, bet dar nepatekome į butą.

— Kodėl gi?

— Šįryt mūsų vos nenutvėrė jo valytoja. Rytoj vėl pamėginsime.

— Žiūrėkite, kad nenutvertų, Barai. Prisiminkite Votergeitą.

— Anie buvo pusgalviai, Flečeri. O mes, atvirkščiai, itin talentingi.

— Teisybė. Tad pasakykite, ar galite jūs ir jūsų itin talentingi bendrininkai įstatyti į Grenthemo telefoną Post redakcijoje „blakutę“?

Baras pasigręžė ir susiraukė Koului.

— Jūs išprotėjote? Neįmanoma. Tenai visą laiką verda gyvenimas. Jie turi apsaugą. Visa, kas dera.

— Vis tiek būtų galima tai padaryti.

— Tuomet ir padarykite, Koulai. Jeigu jūs toks sumautai protingas, tai ir padarykite.

— Pradėkite mąstyti, kaip tai padaryti, gerai? Tiesiog bent kiek pagalvokite.

— Gerai. Aš jau pagalvojau. Tai neįmanoma.

Koulą ši mintis pralinksmino, tačiau jo linksmumas erzino Barą. Limuzinas įsuko į miesto centrą.

— Įrenkite „blakutes“ jo bute, — nurodė Koulas. — Noriu, kad dukart per dieną pranešinėtumėte apie visus jo skambučius. — Limuzinas sustojo, ir Baras išlipo laukan. 27

Pusryčiai Diupono žiede. Buvo vėsoka, tačiau bent narkomanai ir transvestitai tebeskendėjo nesąmoningi kažkur savuosiuose liguistuose pasaulėliuose. Keletas prasigėrėlių voliojosi it upės atplukdyti rąstai. Bet saulė spindėjo aukštai, ir jis jautėsi saugus, be to, šiaip ar taip, tebėra FTB agentas, turi per petį pritvirtintą dėklą ir patranką po pažastimi. Ko gi jis galėtų bijoti? Nesinaudojo tuo daikčiuku penkiolika metų ir retai palikdavo įstaigą, bet vis tiek smagu būtų jį išsitraukti ir papyškinti.

Jo pavardė buvo Troupas, ypatingasis pono Voilzo padėjėjas. Buvo toks ypatingas, kad niekas, išskyrus jį patį ir poną Voilzą, nežinojo apie tuos slaptus pašnekesėlius su Bukeriu iš Langlio. Jisai sėdėjo ant pusapvalio suoliuko nugara į Niu Hampšyro aveniu, pasidėjęs krautuvėje pirktą bananą ir karštą bandelę, kurie ir buvo jo pusryčiai. Pasitikrino žvilgtelėjęs į laikrodį. Bukeris niekad nevėluodavo. Troupas visad atvykdavo pirmas, po penkių minučių ateidavo Bukeris, ir juodu visados kalbėdavosi greitai. Pirmas pasišalindavo Troupas, po jo — Bukeris. Dabar abu jie dirbo kabinetuose, buvo ganėtinai garbaus amžiaus, bet labai artimi savo bosams, kuriems retsykiais pakyrėdavo stengtis perprasti, kokį velnią veikia kitas, arba galbūt norėdavo ką nors skubiai sužinoti.

Troupas buvo tikroji jo pavardė, ir jis klausdavo save, ar Bukeris — taip pat tikra pavardė. Turbūt ne. Bukeris iš Langlio, o jie tokie paranojiški, jog net popierių kilnotojai veikiausiai ten neturi tikrų pavardžių. Jis atsikando colį banano. Po šimts, sekretorės tenai turi, ko gero, tris ar keturis vardus.

Su aukštu baltu puodeliu kavos rankoje Bukeris iš lėto prisiartino prie fontano. Apsidairė aplink, paskui atsisėdo greta savo draugo. Susitikimo pageidavo Voilzas, tad Troupas kalbėsiąs pirmas.

— Mes praradome žmogų Naujajame Orleane, — prašneko jis.

Bukeris, apglėbęs delnais karštą puodelį, truputėlį nugėrė.

— Jis pats kaltas, kad buvo nužudytas.

— Taip, bet, šiaip ar taip, jis negyvas. Jūs buvote ten?

— Taip, bet mes nežinojome, kad jis ten. Buvome arti, bet sekėme kitus. Ką jis veikė?

Troupas išsivyniojo atšalusią bandutę.

— Mes nežinome. Nuvyko į laidotuves, bandė surasti merginą, surado kažką kitą, ir še tau. — Jis atsikando didelį kąsnį ir banano nebeliko. Dabar bandutės eilė. — Švarus darbas, tiesa?

Bukeris gūžtelėjo. Ką FTB išmano apie žmonių žudymą?

— Šiaip sau. Sprendžiant iš to, ką girdėjome, silpnokos pastangos inscenizuoti savižudybę. — Jis nugėrė karštos kavos.

— Kur mergina? — paklausė Troupas.

— Pamėtėme ją O’Hare35. Galbūt ji Manhatane, bet nesame tikri. Mes ieškome.

— Ir jie ieško. — Troupas nugėrė šaltos kavos.

— Kurgi ne.

Jie stebėjo, kaip vienas girtuoklis svyrinėdamas atsistojo nuo suolo ir parkrito. Pirmiausia bumbtelėjo į žemę galva, bet veikiausiai nieko nepajuto. Persirito kelis kartus, iš kaktos jam kraujavo.

Bukeris pažvelgė į laikrodį. Šie pasimatymai būdavo itin trumpi.

— Kokie pono Voilzo planai?

— O, jis pradeda veikti. Praeitą naktį pasiuntė penkiasdešimt žmonių, šiandien išsiųs dar. Nemėgsta prarasti savo darbuotojų, ypač tų, kuriuos pažįsta.

— O kaip Baltieji rūmai?

— Neketina jiems pranešti, ir galbūt niekas tenai nesužinos. Ką jie žino?

— Žino apie Matisą.

Ši užuomina sukėlė Troupui šypsenėlę.

— Kur ponas Matisas?

— Kas žino? Per pastaruosius trejus metus nedaug jį kas tematė šalyje. Jis turi bent pustuzinį namų daugybėje šalių, taip pat reaktyvinių lėktuvų ir jachtų, tad kas žino?

Troupas baigė doroti bandutę ir įsikišo popierių į maišelį.

— Dosjė nurodytas jis, tiesa?

— Gražu. Ir jeigu jis būtų ramiau elgęsis, į dosjė niekas nebūtų kreipęs dėmesio. Bet jis įsiuto, ėmė žudyti žmones, ir kuo daugiau nužudo, tuo įtikimesnė tampa dosjė.

Troupas irgi pažvelgė į laikrodį. Jau per ilgai, bet medžiaga gera.

— Voilzas mano, kad mums galbūt prireiks jūsų pagalbos.

Bukeris linktelėjo.

— Padėsime. Bet reikalas bus labai sunkus. Pirma, galimas žudikas negyvas. Antra, galimas užsakovas labai sunkiai pagaunamas. Būta gerai parengto sąmokslo, bet sąmokslininkai dingę. Mes pabandysime surasti Matisą.

— O merginą?

— Taip. Pabandysime surasti ir ją.

— Ką ji sau galvoja?

— Kaip išlikti gyva.

— Ar negalite jos atsigabenti?

— Ne. Mes nežinome, kur ji, ir negalime taip paprasčiausiai sučiupti gatvėje nekaltų piliečių. Šiuo metu ji niekuo nepasitiki.

Troupas atsistojo su kava ir maišeliu.

— Negaliu jos smerkti. — Ir nuėjo.

Grenthemas laikė prieš save neryškią fotografiją, atsiųstą faksu jam iš Fynikso. Arizonos valstybinio universiteto trečiakursė, labai patraukli dvidešimt vienerių metų studentė. Įtraukta į sąrašus kaip biologijos specializantė iš Denverio. Jis apskambino dvidešimt Šo Denveryje ir galiausiai liovėsi. Antrą faksą atsiuntė vienas neetatinis AP36 korespondentas iš Naujojo Orleano. Tai buvo jos, Tuleino pirmakursės, fotografijos kopija. Plaukai ilgesni. Kažkur studentiško metraščio viduryje korespondentas aptiko dar vieną Darbės Šo, geriančios dietišką kokakolą per vieną teisės fakulteto iškylą, fotografiją. Vilkėjo apsmukusiu plačiu megztiniu ir išblukusiais džinsais, kurie buvo jai kaip tik, ir, matyt, fotografiją į metraštį įdėjo koks nors didelis Darbės gerbėjas. Atrodė lyg iš Vogue žurnalo. Ji juokėsi iš kažko ar žiūrėdama į kurį nors iškylos dalyvį. Puikūs dantys, šiltas veidas. Šią nuotrauką jis prisegė prie kamštinės lentos šalia savo rašomojo stalo žinių redakcijoje.

Buvo ir ketvirtas faksas, grynai dėl dokumentacijos atsiųsta Tomo Kalahano fotografija.

Jis užsikėlė kojas ant stalo. Antradienis, beveik pusė dešimtos. Žinių redakcija gaudė ir blaškėsi it gerai suorganizuotos riaušės. Per pastarąsias dvidešimt keturias valandas Grenthemas aštuoniasdešimt kartu skambino telefonu ir neturėjo kuo pasigirti, išskyrus keturias fotografijas ir šūsnį rinkimų kampanijos finansinių anketų. Jis pateko į aklavietę, bet iš tiesų kam sukti galvą? Juk ji viską papasakos.

Jis permetė akimis Post ir išvydo keistą straipsnį apie tokį Geviną Verheką ir jo mirtį. Suskambo telefonas. Darbe.

— Matėte Post? — paklausė ji.

— Prisiminkite, juk tai aš rašau Post.

Ji nebuvo nusiteikusi tuščioms kalbelėms.

— Ar straipsnį apie FTB teisininką, nužudytą Naujajame Orleane, skaitėte?

— Kaip tik šiuo metu skaitau. Ar tai ką nors jums reiškia?

— Galėtumėte taip sakyti. Atidžiai klausykitės, Grenthemai. Kalahanas atidavė dosjė Verhekui, savo geriausiam draugui. Penktadienį Verhekas atvyko į Naująjį Orleaną į laidotuves. Savaitgalį aš kalbėjausi su juo telefonu. Jis norėjo man padėti, bet aš buvau įbauginta. Sutarėme susitikti vakar vidudienį. Verhekas buvo nužudytas savo numeryje sekmadienio naktį, apie vienuoliktą. Ar supratote?

— Aha, supratau.

— Verhekas neatėjo susitikti. Žinoma, jis jau buvo nebegyvas. Aš persigandau ir palikau miestą. Esu Niujorke.

— Gerai. — Grenthemas skubiai užsirašinėjo. — Kas nužudė Verheką?

— Nežinau. Bet čia dar ne istorijos pabaiga. Perskaičiau Post ir New York Times nuo pradžios iki galo ir nieko neradau apie dar vieną žmogžudystę Naujajame Orleane. Čia buvo nužudytas žmogus, su kuriuo kalbėjausi ir kurį palaikiau Verheku. Tai ilga istorija.

Panašu, kad taip. Kada aš gausiu tą ilgą istoriją?

— Kada galite atvykti į Niujorką?

— Būsiu ten iki vidudienio.

— Šiek tiek per greitai. Susitarkime susitikti rytoj. Aš paskambinsiu ryt jums šiuo laiku ir duosiu nurodymus. Privalote elgtis atsargiai, Grenthemai.

Jis grožėjosi džinsais ir šypsena ant kamštinės lentos.

— Aš — Grėjus, gerai? Ne Grenthemas.

— Kaip pasakysite. Esama galingų žmonių, bijančių to, ką aš žinau. Jeigu jums papasakosiu, galite būti nužudytas. Aš mačiau lavonus, aišku, Grėjau? Girdėjau bombas ir šūvius. Vakar mačiau ištaškytas žmogaus smegenis ir visai nenutuokiu, nei kas jis, nei kodėl buvo nužudytas, išskyrus tai, kad žinojo apie Pelikano dosjė. Maniau, kad jis mano draugas. Patikėjau jam savo gyvybę. Ir jis buvo nušautas į galvą penkiasdešimties žmonių akivaizdoje. Stebėdama jį mirštant, pagalvojau, kad jis galbūt visai ne mano draugas. Šįryt perskaičiau laikraštį ir supratau, kad jis tikrai nebuvo mano draugas.

— Kas jį nužudė?

— Mes pasikalbėsime, kai jūs atvyksite.

— Gerai, Darbe.

— Dar viena smulkmenėlė, kurią reikia aptarti. Papasakosiu viską, ką žinau, bet jums jokiu būdu nevalia minėti mano vardo. Aš jau ganėtinai prirašiau, kad būtų nužudyti bent trys žmonės, ir visiškai neabejoju, kad dabar bus mano eilė. Bet nenoriu prašydintis daugiau nemalonumų. Mano tapatybė visad liks nežinoma, gerai, Grėjau?

— Sutarta.

— Aš labai jumis pasitikiu, pati nežinau kodėl. Jeigu bent sykį jumis suabejosiu, dingsiu.

— Duodu žodį, Darbe. Prisiekiu.

— Manau, darote klaidą. Čia ne jūsų įprasta tiriamoji žurnalistika, per tai galite būti nužudytas.

— Tų pačių žmonių, kurie nužudė Rozenbergą ir Jenseną?

— Taip.

— Jūs žinote, kas nužudė Rozenbergą ir Jenseną?

— Žinau, kas sumokėjo už nužudymus. Žinau jo pavardę. Žinau, kodėl jam tai rūpėjo. Žinau jo politiką.

— Ir jūs rytoj man papasakosite?

— Jei dar būsiu gyva. — Stojo ilga pauzė, abu mąstė, ką tinkama pasakyti.

— Galbūt mums reikėtų pasikalbėti tuojau pat, — tarė jis.

— Galbūt. Bet aš paskambinsiu jums iš ryto.

Grenthemas padėjo ragelį ir mirksnį žavėjosi šiek tiek neryškia fotografija šios labai gražios teisės studentės, kuri buvo įsitikinusi, kad jai lemta mirti. Sekundėlę jis pasidavė riteriškoms, galantiškoms, mygiančioms skubėti į pagalbą mintims. Jai šiek tiek per dvidešimt, ir, sprendžiant iš Kalahano fotografijos, patinka pagyvenę vyriškiai. Ji staiga ėmė juo pasitikėti, išskyrė iš visų kitų. Pasistengs jos nenuvilti. Ir pasistengs ją apsaugoti.

Automašinų kortežas tykiai judėjo iš centro. Po valandos Koledž Parke jis turėjo sakyti kalbą, todėl dabar, nusivilkęs švarką, ilsėjosi limuzine, skaitinėjo Mebrio sudėliotus žodžius. Purtė galvą ir žymėjosi paraštėse. Paprastą dieną tai būtų buvęs malonus pasivažinėjimas iš didmiesčio į gražų universiteto miestelį pasakyti lengvą kalbelę, tačiau šiandien buvo kitaip. Limuzine greta jo sėdėjo Koulas.

Personalo viršininkas paprastai vengdavo šių kelionių. Brangino tas akimirkas, kai prezidentas išvykdavo iš Baltųjų rūmų, o jis galėdavo tvarkytis juose kaip tinkamas. Bet jiems reikėjo pasikalbėti.

— Man pabodo Mebrio kalbos, — suirzęs pasakė prezidentas. — Jos visos skamba panašiai. Prisiekiu, šitą jau sakiau praeitą savaitę Rotary suvažiavime.

— Jis geriausias iš visų, bet aš ieškau, — atsakė Koulas, nepakeldamas akių nuo savo memorandumo. Jis buvo perskaitęs kalbą ir ši atrodė jam visai nebloga. Bet Mebris kalbas rašė jau šešis mėnesius, tad dėstė vis tas pačias atsibodusias mintis ir, šiaip ar taip, Koulas ketino jį išvyti.

Prezidentas pašnairavo į Koulo memorandumą.

— Kas tai?

— Trumpasis sąrašas.

— Kas jame likę?

— Sailer-Spens, Vatsonas ir Kalderonas. — Koulas pervertė puslapį.

— Tiesiog nuostabu, Flečeri. Moteris, juodasis ir kubietis. Kas gi nutiko baltiesiems vyrams? Man regis, sakiau, jog noriu jaunų baltųjų vyrų. Jaunų, tvirtų, konservatyvių, nepriekaištingos reputacijos teisėjų, gyvensiančių daugelį metų. Ar aš taip nesakiau?

Koulas toliau skaitė:

— Jie turės būti patvirtinti, šefe.

— Pasistengsime, kad juos patvirtintų. Sukinėsiu rankas, iki šios nulūš, bet jie bus patvirtinti. Ar suvokiate, kad devyni iš dešimties baltųjų šioje šalyje balsavo už mane?

— Aštuoniasdešimt keturi procentai.

— Teisybė. Tai kodėl negerai baltieji?

— Ne visai dera kalbėti apie protegavimą.

— Nė velnio. Tai gryniausias ir paprasčiausias protegavimas. Aš atsilyginu savo draugams ir baudžiu savo priešus. Štai kaip išliekama politikoje. Šoki su tais, kurie tave iškėlė. Netikiu, kad jūs norite rinktis moterį ir juodaodį. Jūs minkštėjate, Flečeri.

Koulas pervertė dar vieną puslapį. Jau buvo girdėjęs tai ir anksčiau.

— Man labiau rūpi, kad jus perrinktų, — ramiai pasakė jis.

— O man ne? Esu paskyręs tiek azijiečių, lotynų amerikiečių, moterų ir juodaodžių, jog galėčiau būti palaikytas demokratu. Po šimts, Flečeri, kuo negerai baltieji? Klausykit, juk turėtų kur nors būti šimtas gerų, kvalifikuotų, konservatyvių teisėjų, tiesa? Kodėl negalite surasti nors dviejų, tik dviejų, kurie mąstytų kaip aš?

— Jūs gavote devyniasdešimt procentų kubiečių balsų.

Prezidentas numetė parašytą kalbą ant sėdynės ir pasiėmė rytinį Post.

— Gerai, tebūnie Kalderonas. Kiek jam metų?

— Penkiasdešimt vieneri. Vedęs, turi aštuonis vaikus, katalikas, prasimušė per Jeilą, labai solidus. Ir itin konservatyvus. Jokių dėmių ar slaptų nuodėmių, išskyrus tai, kad prieš dvidešimt metų gydytas nuo alkoholizmo. Nuo to laiko nebegeria nė lašo. Visiškas blaivininkas.

— Niekad nerūkė žolės?

— Jis tai neigia.

— Tad man patinka. — Prezidentas skaitė pirmąjį laikraščio puslapį.

— Man irgi. Teisingumo departamentas ir FTB patikrino jo apatinius, jis visai švarus. Nagi, norite apie Sailer-Spens ar Vatsoną?

— Kas per pavardė Sailer-Spens? Ar žinote, kas negerai su tomis moterimis, kurios pavardę rašo per brūkšnelį? Tarkim, jos pavardė būtų Skovinski ir ištekėtų už vyrioko, pavarde Levandovskis? Ar tokia laisvos dvasios moteris užsispirtų žygiuoti per gyvenimą kaip F. Gvendolina Skovinski-Levandovski? Baikit! Aš niekad nepaskirsiu moters, kurios pavardė su brūkšneliu.

— Jūs jau paskyrėte.

— Ką tokią?

— Kėją Džouns-Rodi, ambasadore į Braziliją.

— Tad atšaukite ją ir išvykite laukan.

Koulas teikėsi vos vos šyptelti ir padėjo memorandumą ant sėdynės. Pro savo pusės langą stebėjo transporto srautą. Dėl antro numerio jie nuspręsią vėliau. Dėl Kalderono sutarta, dabar reikėjo įpiršti Lindą Sailer-Spens, tad vis siūlysiąs juodąjį ir pastūmėsiąs prezidentą rinktis šią moterį. Nesudėtinga manipuliacija.

— Manau, turėtume palaukti dar dvi savaites, iki apie juos paskelbsime, — tarė jis.

— Kaip norite, — sumurmėjo prezidentas, skaitydamas straipsnį pirmajame puslapyje. Paskelbsiąs apie juos, kai bus pasirengęs, nepaisydamas Koulo tvarkaraščio. Jis dar nebuvo įsitikinęs, ar apie juos reikia paskelbti vienu metu.

— Vatsonas labai konservatyvus juodaodis teisėjas, turi labai griežto žmogaus reputaciją. Tiks. Idealiai.

— Nežinau, — sumykė prezidentas, toliau skaitydamas apie Geviną Verheką.

Koulas jau matė tą istoriją antrame puslapyje. Verhekas keistomis aplinkybėmis buvo rastas negyvas Naujojo Orleano „Hiltono“ viešbučio numeryje. Pasak straipsnio autoriaus, oficialusis FTB slapukauja, nieko negali pasakyti, kodėl Verhekas lankėsi Naujajame Orleane. Voilzas labai nuliūdęs, nes Verhekas buvo puikus, lojalus tarnautojas ir t.t.

Prezidentas pasklaidė laikraštį.

— Mūsų draugužis Grenthemas tyli.

— Jis kapsto. Manau, yra girdėjęs apie dosjė, bet paprasčiausiai neįstengia jos užčiuopti. Skambino visiems mieste, bet nežino, kieno paklausti. Vaikosi kiškius po laukus.

— Ką gi, vakar žaidžiau su Gminskiu golfą, — patenkintas savimi tarė prezidentas. — Ir jis mane užtikrino, kad viskas kontroliuojama. Mes iš tiesų nuoširdžiai šnektelėjome prie aštuoniolikos duobučių. Jis pasibaisėtinai žaidžia golfą, niekaip nepajėgė išvengti smėlio ir vandens. Išties buvo linksma.

Koulas niekad nebuvo palietęs golfo lazdos ir nekentė tuščių šnekų apie nelygias jėgas.

— Manote, Voilzas tenai tyrinėja?

— Ne. Jis man davė žodį, kad tuo nesidomės. Negaliu pasakyti, kad juo tikiu, bet Gminskis neužsiminė apie Voilzą.

— Kiek jūs pasitikite Gminskiu? — paklausė Koulas, greitai žvilgtelėdamas į prezidentą ir susiraukdamas.

— Nė kiek. Bet jeigu jis ką nors žinotų apie Pelikano dosjė, manau, man pasakytų... — prezidentas nutilo, supratęs kad kalba naiviai.

Koulas nepatikliai krenkštelėjo.

Jie pervažiavo Anakostijos upę ir pateko į Princo Džordžo apygardą. Prezidentas vėl pasiėmė kalbą ir pažvelgė pro savo pusės langą. Jau dvi savaitės praėjo po žmogžudysčių, o jo reitingai vis dar aukštesni nei penkiasdešimt procentų. Demokratai neturi ryškaus kandidato, kad galėtų kelti triukšmą. Jisai stiprus ir tampa vis stipresnis. Amerikiečiai pavargę nuo kvaišalų ir nusikalstamumo, visą dėmesį į save atkreipia triukšmingos mažumos, o liberalieji idiotai interpretuoja konstituciją nusikaltėlių ir radikalų naudai. Štai jo akimirka. Dvi nominacijos į Aukščiausiąjį Teismą vienu metu. Tai būsiąs jo palikimas. Jis nusišypsojo pats sau. Kokia nuostabi tragedija! 28

Taksi staigiai sustojo prie Penktosios ir Penkiasdešimt antrosios kampo, ir Grėjus, elgdamasis tiksliai pagal nurodymus, greitai susimokėjo ir iššoko su krepšiu ant šaligatvio. Automobilis iš paskos žvygino signalu, vairuotojas rodė nepadorius ženklus, ir Grėjus pagalvojo, kaip miela vėl būti Niujorke.

Buvo penkta valanda popiet, Penktojoje knibždėjo pėsčiųjų, ir jis sumojo, kad ji kaip tik to ir siekė. Buvo itin konkreti. Liepė skristi šiuo reisu iš Nacionalinio į La Guardiją, važiuoti taksi į „Vista“ viešbutį Pasauliniame prekybos centre. Tada nueiti į barą, išgerti taurelę ar dvi, stebėti, kas vyksta aplink, paskui, po valandos, pasigauti taksi ir nuvykti prie Penktosios bei Penkiasdešimt antrosios kampo. Sakė judėti greitai, būti su saulės akiniais, ir viską stebėti aplinkui, nes jeigu bus sekamas, juos abu gali nužudyti.

Ji privertė jį viską užsirašyti. Tai buvo šiek tiek kvaila, šiek tiek persūdyta, bet mergina kalbėjo taip, jog negalėjai ginčytis. Tiesą sakant, jis ir nenorėjo. Sakė, jog jai sekasi, kad dar yra gyva, tad daugiau neketinanti rizikuoti. Jeigu jis norįs su ja kalbėtis, tuomet tedarąs tiksliai, kas nurodyta.

Jis viską užsirašė. Braudamasis per minią ir žengdamas kaip įmanydamas sparčiau Penktąja iki Penkiasdešimt devintosios, priėjo prie „Plazos“, užkopė laiptais, perkirto vestibiulį ir išniro į Centrinio parko Pietinę. Niekas neįstengtų jo sekti. Be to, jeigu mergina buvo tokia pat atsargi, niekas neįstengtų sekti ir jos.

Centrinio parko Pietinės šaligatvis buvo sausakimšas žmonių, ir artindamasis prie Šeštosios aveniu jisai suskato žingsniuoti dar sparčiau. Buvo įsitempęs ir nors labai stengėsi tramdytis, baisiai jaudinosi, kad netrukus susitiksiąs su ja. Telefonu ji kalbėjo šaltai ir dalykiškai, tačiau su baimės bei netikrumo gaidele. Sakė esanti tiktai teisės studentė ir nesuprantanti, ką daranti, veikiausiai po savaitės, jeigu ne dar greičiau, būsianti negyva, tačiau, kad ir kaip ten būtų, šį žaidimą reikia žaisti tik taip. Liepė visą laiką galvoti, jog esąs sekamas. Persekiojama policijos skalikų septynias dienas ir vis dar gyva, prašė elgtis pagal jos taisykles.

Nurodė įnerti į „St. Moritz“ prie Šeštosios kampo, jis taip ir padarė. Buvo užsakiusi jam numerį Voreno Klarko vardu. Jisai susimokėjo už kambarį grynaisiais ir pasikėlė liftu į devintą aukštą. Turįs laukti, tik sėdėti ir laukti.

Valandą jisai stovėjo prie lango ir stebėjo viršum Centrinio parko nusileidžiančias sutemas. Suskambo telefonas.

— Ponas Klarkas? — paklausė moteriškas balsas.

— Ee... taip.

— Čia aš. Atvykote vienas?

— Taip. Kur jūs?

— Šešiais aukštais aukščiau. Pasikeikite liftu į aštuonioliktą, paskui nulipkite iki penkiolikto. 1520-as kambarys.

— Gerai. Dabar?

— Taip. Aš laukiu.

Jis vėl išsivalė dantis, pažvelgė į plaukus ir po dešimties minučių jau stovėjo priešais 1520-ąjį. Jautėsi lyg žalias studenčiokas per savo pirmąjį pasimatymą. Nėra taip drebinęs kinkų nuo pat vidurinės mokyklos futbolo laikų.

Betgi jis Grėjus Grenthemas iš Washington Post, ir tai tik paprasčiausias nutikimas kaip ir kiti, o ji tik paprasta moteris kaip ir kitos, tad suimk save į rankas, drauguži.

Jis pasibeldė ir ėmė laukti.

— Kas ten?

— Grenthemas, — atsakė jis pro tarpelį.

Sklendė spragtelėjo, ir ji pamažu pravėrė duris. Gražiųjų plaukų nebebuvo, bet ji šypsojosi — mergina iš žurnalo viršelio. Tvirtai paspaudė jam ranką.

— Įeikite. — Ji uždarė ir užšovė paskui jį duris. — Pageidautumėte išgerti?

— Žinoma, ko turite?

— Vandens su ledu.

— Nuostabiai skamba.

Ji nuėjo į nedidelę svetainukę, kur veikė įjungtas be garso televizorius.

— Prašom čionai, — pakvietė ji.

Jis padėjo ant stalo krepšį ir atsisėdo ant sofos. Mergina stovėjo prie baro, trumputę sekundėlę jis gėrėjosi jos džinsais. Be batų. Itin plati treninginė palaidinė su nusmukusia į vieną šoną apykakle, pro kurią vis pasimatydavo liemenėlės petnešėlė.

Ji padavė jam vandens ir atsisėdo į krėslą šalia durų.

— Dėkui, — tarė jis.

— Jūs valgęs?

— Jūs man neliepėte.

Į tai ji susijuokė.

— Atleiskite. Man daug teko patirti. Užsisakykime per kambarių tarnybą.

Jis linktelėjo ir nusišypsojo jai.

— Man viskas tiks, ko pati panorėsite.

— Man ne pro šalį būtų riebus mėsainis su sūriu, keptomis bulvytėmis ir šaltu alumi.

— Puiku.

Ji nukėlė telefono ragelį ir užsakė maistą. Grenthemas nuėjo prie lango ir ėmė stebėti šliaužiančias Penktąja aveniu švieseles.

— Man dvidešimt ketveri. Kiek jums? — Dabar ji sėdėjo ant sofos, gurkšnodama vandenį su ledu.

Jis atsisėdo į artimiausią prie jos krėslą.

— Trisdešimt aštuoneri. Sykį vedęs. Išsiskyręs prieš septynerius metus ir tris mėnesius. Bevaikis. Gyvenu vienas su kate. Kodėl jūs pasirinkote „St. Moritz“?

— Buvo laisvų kambarių, ir aš įtikinau juos, kad man svarbu mokėti grynais ir nepateikti asmens dokumentų. Jums čia patinka?

— Visai nieko. Nors jau lyg ir ne pats gražumas.

— Nepasakyčiau, kad išsirengėme atostogų.

— Visai nieko. Kaip manote, kiek ilgai galėtume čia užtrukti?

Ji atidžiai jį stebėjo. Prieš šešerius metus buvo išleidęs knygą apie Gyvenamosios statybos ir miestų plėtros departamento skandalus, ir nors ši nebuvo gerai perkama, ji kažkada aptiko vieną egzempliorių Naujojo Orleano viešojoje bibliotekoje. Jis atrodė šešeriais metais vyresnis nei fotografijoje ant knygos aplanko, tačiau seno gražiai, šarma buvo palietusi plaukus palei ausis.

— Nežinau, kiek jūs linkęs čia likti, — tarė ji. — Mano planai gali pasikeisti kiekvieną minutę. Gal pamatysiu gatvėje kokį veidą ir išskrisiu į Naująją Zelandiją.

— Kada išvykote iš Naujojo Orleano?

— Pirmadienio naktį. Nusisamdžiau taksi iki Baton Ružo, ir būtų buvę lengva mane sekti. Nuskridau į Čikagą, kur nusipirkau keturis bilietus į skirtingus miestus, įskaitant ir Boizį, kur gyvena mano motina. Paskutiniu momentu įšokau į lėktuvą, skrendantį į La Guardiją. Nemanau, kad kas nors sekė.

— Jūs saugi.

— Galbūt šiuo momentu. Kai ši istorija bus išspausdinta, mus abu ims medžioti. Jeigu tik ji bus išspausdinta.

Grėjus pabrazdino ledukais stiklinėje, tyrinėjo merginą.

— Tai priklausys nuo to, ką man papasakosite. Ir nuo to, kiek bus galima patikrinti iš kitų šaltinių.

— Patikrinti — jūsų reikalas. Aš papasakosiu, ką žinau, toliau veikite savo paties nuožiūra.

— Gerai. Kada pradedame kalbėtis?

— Po pietų. Nenorėčiau to imtis tuščiu skrandžiu. Juk jūs neskubate, tiesa?

— Žinoma, ne. Turiu visą naktį ir visą rytdieną bei poryt dieną. Juk jūs kalbate apie sensacingiausią istoriją per dvidešimt metų, tad nesitrauksiu, kol man nepapasakosite.

Darbe nusišypsojo ir pažvelgė į šalį. Lygiai prieš savaitę ji su Tomu laukė pietų „Mouton“ bare. Jis vilkėjo juoda šilkine sportine striuke, džinsinės medžiagos marškiniais, raudonu turkiško rašto kaklaraiščiu ir stipriai sustandintomis chaki spalvos kelnėmis. Avėjo pusbačiais, bet buvo be kojinių. Marškinių apykaklė buvo prasegta, kaklaraištis palaisvintas. Sėdėdami prie staliuko juodu kalbėjosi apie Virdžinijos salas, Padėkos dieną ir Geviną Verheką. Jis daug gėrė, bet prie to buvo pripratusi. Vėliau apgirto, ir tai išgelbėjo jai gyvybę.

Per praeitas septynias dienas išgyvenusi metus ir dabar kalbėjosi su gyvu žmogumi, kuris netroško matyti ją negyvą. Ji sukryžiavo pėdas ant kavos stalelio. Nesijautė nepatogiai priimdama jį čia, savo kambaryje. Buvo atsipalaidavusi. Jo veidas bylojo: „Pasitikėk manimi“. Kodėl gi ne? Kuo kitu galėtų pasitikėti?

— Apie ką mąstote? — paklausė jis.

— Ilga buvo savaitė. Prieš septynias dienas buvau tik paprasta teisės studentė, besinerianti iš kailio, kad prasimuštų. O dabar pažiūrėkite į mane.

Jis žiūrėjo į ją. Stengėsi išlikti abejingas, ne kaip koks nors spoksantis mokinukas, tačiau žiūrėjo. Plaukai — tamsūs ir labai trumpi, gana stilingai nukirpti, bet jam geriau patiko ilgi, kokius matė vakar faksu atsiųstoje nuotraukoje.

— Papasakokite man apie Tomą Kalahaną, — paprašė jis.

— Kodėl?

— Nežinau. Juk jis istorijos dalis, tiesa?

— Taip. Prieisiu prie to vėliau.

— Puiku. Jūsų motina gyvena Boizyje?

— Taip, bet ji nieko nežino. Kur jūsų motina?

— Šort Hilse, Niu Džersyje, — atsakė jis nusišypsodamas. Kramsnojo ledo kubelį ir laukė jos pasakojimo. Mergina mąstė.

— Kas jums Niujorke patinka? — paklausė ji.

— Oro uostas. Greičiausias būdas išsidanginti.

— Mes su Tomu čia buvome vasarą. Karščiau negu Naujajame Orleane.

Staiga Grenthemas sumojo, kad ji ne vien paprasta karšta studenčiukė, bet gedinti našlė. Vargšytė kenčia. Jai nerūpėjo jo plaukai ar drabužiai bei akys. Yra paskendusi sielvarte. Velniai rautų!

— Labai užjaučiu dėl Tomo, — tarė jis. — Daugiau apie jį neklausinėsiu.

Garsus bilsmas. Darbe trūktelėjo kojas nuo stalelio ir įsistebeilijo į duris. Paskui giliai atsiduso. Atkeliavo valgiai.

— Aš paimsiu, — pasakė Grėjus. — Nusiraminkite. 29

Ilgus šimtmečius tyli, bet gigantiška gamtos kova laisvai šėlo pakrante, ateityje turėsiančia tapti Luiziana. Kova vyko dėl teritorijos. Iki pastarųjų metų žmonės joje nedalyvavo. Iš pietų vandenynas veržėsi žemyno gilumon savo potvyniais, vėjais ir srovėmis. Iš šiaurės Misisipės upė nešė žemyn neišsenkamas atsargas gėlo vandens ir nuosėdų, maitino pelkes dirvožemiu, kuris buvo būtinas augalijai vešėti ir tarpti. Sūrus vanduo iš Meksikos įlankos ardė kranto liniją ir degino gėlavandenes pelkes, naikindamas žoles, kurios palaikė jų vientisumą. Upė sausino žemyno pusę ir nešė dumblą į žemutinę Luizianą. Pamažu ji suformavo ilgą virtinę nuosėdinių deltų, kurių kiekviena savo ruožtu tvėrė upei kelią ir vertė šią vėl keisti savo vagą. Iš deltų susidarė derlingos pelkingos žemumos.

Tai buvo epinės abipusių kompromisų grumtynės, viską tvirtai valdė gamtos jėgos. Nuolat pasipildydamos iš galingos upės, deltos ne tik laikėsi prieš įlanką, bet ir plėtėsi.

Pelkynai buvo gamtos evoliucijos stebuklas. Pasisavindami maistui nuosėdas, jie išaugo į žalią kiparisų, ąžuolų, vėdrynų, meldynų ir švendrynų rojų. Vandeny knibždėjo vėžių, krevečių, austrių, raudonųjų ešerių, plekšnių, palometų, karšių, krabų ir aligatorių. Pakrantės lyguma teikė prieglobstį laukinei gyvūnijai. Šimtai migruojančių paukščių rūšių apsistodavo čia perėti.

Pelkynai buvo didžiuliai ir beribiai, vešlūs ir derlingi.

1930-aisiais ten atrasta naftos, ir žemė pradėta niokoti. Naftos kompanijos išrausė dešimtis tūkstančių mylių kanalų, kad galėtų prisigauti prie lobių. Jos skersai išilgai išvagojo gležną deltą bjaurojančiu tvarkingų griovelių tinklu. Suraižė pelkynus juostomis.

Jos darė gręžinius, aptikdavo naftos ir maniakiškai rausė žemę, kad prie tos prisigautų. Jų išrausti kanalai buvo puikios pralaidos sūriam įlankos vandeniui, kuris naikino pelkes.

Nuo to laiko, kai buvo aptikta nafta, vandenynas prarijo dešimtis tūkstančių akrų užpelkėjusių žemumų. Kasmet išnyksta šešiasdešimt kvadratinių mylių Luizianos. Kas keturiolika minučių po vandeniu dingsta dar vienas akras.

1979-aisiais viena naftos kompanija Terebon Periše aptiko naftos. Ta diena buvo kaip visos, bet radinys ne kaip visi. Naftos pasirodė gausybė. Už aštuntadalio mylios toliau aptikta dar vieną didelė gysla. Pasitraukus mylią į šalį, gręžta ir užtaikyta netgi į didesnę. Už trijų mylių toliau vėl rasta juodojo aukso.

Naftos kompanija užkimšo gręžinius ir ėmė svarstyti, ką daryti. Buvo panašu, kad šioje vietoje esama didžiulio naujo telkinio.

Kompanija priklausė Viktorui Matisui, keidžanui37 iš Lafajeto, kuris buvo praturtėjęs ir praradęs turtą, darydamas gręžinius ir ieškodamas naftos pietų Luizianoje. 1979-aisiais jis buvo turtingas ir, kas svarbiausia, galėjo valdyti kitų žmonių pinigus. Greitai įsitikino ką tik suradęs didžiulius išteklius ir pradėjo supirkinėti žemę apie užkimštus gręžinius.

Reikėjo išsaugoti paslaptį, tačiau atradus naftos telkinių tai itin sunku. Matisas suprato, kad švaistydamasis dideliais pinigais išsiduos ir apie jo naująją aukso kasyklą prasidės gręžinių karštinė. Būdamas be galo kantrus ir toli numatąs žmogus, jis žvelgė plačiai, ir greitai uždirbamiems pinigams tarė „ne“. Nusprendė pasiglemžti viską. Užsidaręs su teisininkais ir kitais patarėjais, sugalvojo planą, kaip pamažu supirkti aplinkinę žemę prisidengus galybe kitų firmų pavadinimų. Jie įsteigė naujas kompanijas, pasinaudojo kai kuriomis senosiomis, supirko visas ar dalimis patiriančias sunkumų firmas ir ėmė kaupti į savo rankas akrus.

Verslininkai pažinojo Matisą ir nutuokė, kad jis turi pinigų ir gali gauti jų dar daugiau. Matisas žinojo ir apie tai, tad tyliai nusiuntė pas Terebon Perišo žemvaldžius porą dešimčių beveidžių subjektų. Tai suveikė be didesnių kliuvinių.

Pagal planą buvo numatyta konsoliduoti teritoriją, paskui išrausti per nelaimingus ir iškamuotus pelkynus dar vieną kanalą, kad žmonės ir technika galėtų pasiekti gręžimo bokštus ir kad būtų galima skubiai pumpuoti naftą. Kanalas turėjo būti trisdešimt penkių mylių ilgio ir dvigubai platesnis už kitus. Juo vyktų intensyvus eismas.

Kadangi Matisas turėjo pinigų, buvo populiarus tarp politikų ir biurokratų. Jisai sumaniai žaidė jų žaidimą. Kur reikėdavo, patepdavo. Mėgo politiką, tačiau vengė viešumo. Buvo paranojiškas atsiskyrėlis.

Matisas nesunkiai įsigijo žemę, bet staiga sumojo pristigęs pinigų. Devintojo dešimtmečio pradžioje naftos verslas patyrė nuosmukį ir kiti jo gręžiniai liovėsi pumpavę juodąjį auksą. Jam reikėjo didelių pinigų ir partnerių, gebančių šių duoti bet tylėti. Tad jis laikėsi atokiai nuo Teksaso. Nuvyko į užjūrius ir susirado arabų, kurie ištyrinėjo jo žemėlapius ir patikėjo spėjamai milžiniškais žaliavinės naftos ir gamtinių dujų ištekliais. Skyrė šiai aferai pinigų, ir Matisas vėl jų turėjo užtektinai.

Jis vėl patepė, kur reikia, ir gavo oficialų leidimą skintis kelią į gležnus pelkynus bei kiparisų klampynes. Visos dėlionės dalelės didingai stojosi savo vieton, ir Matisas jau suuodė milijardą dolerių. Galbūt netgi du ar tris.

Paskui nutiko keistas dalykas. Iškeltas civilinis ieškinys rausimams ir gręžimams sustabdyti. Ieškovas buvo neaiški aplinkosaugos grupė, paprasčiausiai žinoma kaip Žaliasis fondas. Ieškinys atsirado netikėtai, nes penkiasdešimt metų Luiziana leidosi niokojama ir teršiama naftos kompanijų bei tokių žmonių kaip Viktoras Matisas. Nauda buvo abipusė, nes daugelis žmonių gavo gerai mokamą darbą. Mokesčiai už naftą ir dujas, surinkti Baton Ruže, buvo skirti valstijos tarnautojų algoms. Maži kaimeliai išaugo į klestinčius miestus. Politikai — pradedant gubernatoriais, baigiant žemesniaisiais valstybės tarnautojais — ėmė pinigus, gaunamus iš naftos, ir nesipriešino. Visa buvo puiku, nesvarbu, kad dalis užpelkėjusių žemių kentėjo.

Žaliasis fondas įregistravo ieškinį JAV Lafajeto apygardos teisme. Federalinis teisėjas sustabdė projektą, iki skundas bus visapusiškai išnagrinėtas.

Matisas pašėlo. Savaites leido su savo teisininkais, kūrė planus ir rezgė intrigas. Sakė negailėsiąs pinigų, nors ir kiek jų reikėtų, svarbu, kad laimėtų. Liepė teisininkams laužyti bet kurias taisykles, nusižengti bet kokiai etikai, samdyti visus, kokius tik įmanoma, ekspertus, užsakyti bet kokį tyrimą, perpjauti kiekvieną gerklę, išleisti nesvarbu kiek šlamančiųjų, tačiau laimėti tą prakeiktą bylą.

Visada vengęs viešumos, jis pasislėpė dar giliau. Persikėlė į Bahamus ir veikė iš ginkluotos tvirtovės Laiford Kėjuje. Kartą per savaitę nuskrisdavo į Naująjį Orleaną susitikti su teisininkais, paskui vėl grįždavo į salą.

Nors dabar nepastebimas, jis pasistengė padidinti savo įnašus politikams. Jo aukso puodas tebeslypėjo saugus po Terebon Perišu, bet vieną dieną iškelsiąs jį į paviršių, nors niekad nežinia, kada gausi paprašyti atsilyginti už suteiktas paslaugas.

Tuo tarpu du Žaliojo fondo teisininkai ryžtingai ėmėsi darbo, nustatė per trisdešimt atskirų atsakovų. Vieniems priklausė žemė. Kiti vykdė tyrimus. Treti klojo vamzdynus. Ketvirti gręžė. Bendros įmonės, ribotos atsakomybės bendrovės ir korporaciniai susivienijimai sudarė neįveikiamą labirintą.

Atsakovai ir daugybė jų brangiai apmokamų teisininkų kerštingai atsikirto. Pateikė storą prašymą, reikalavo teisėjų atmesti ieškinį kaip nerimtą. Šis prašymas nebuvo patenkintas. Tada jie paprašė leisti toliau gręžti, iki bus laukiama bylos nagrinėjimo. Ir tai buvo atmesta. Skausmingai kvykaudami, jie dar vienu svariu prašymu aiškino, kiek daug pinigų jau skirta paieškoms, gręžiniams ir panašiems dalykams. Vėl atmesta. Prašymai teikti sunkvežimiais, o kai tie visi buvo nepatenkinti bei paaiškėjo, kad kurią nors dieną byla bus pradėta nagrinėti prisiekusiųjų teisme, verslininkų advokatai numojo rankomis ir ėmė žaisti nešvariai.

Žaliojo fondo ieškinio laimei, naujųjų naftos išteklių centras buvo netoli pelkių žiedo, kuris metų metus teikė natūralų prieglobstį vandens paukščiams. Į ten migruodavo ereliai žuvininkai, baltieji garniai, pelikanai, antys, gervės, žąsys ir daugelis kitų paukščių rūšių. Nors Luiziana ne visada buvo gera savo žemei, parodė šiek tiek daugiau atjautos savo gyvūnijai. Kadangi kurią nors dieną vidutinio sluoksnio ir, tikėtina, paprasti žmonės turėjo vis dėlto paskelbti verdiktą, Žaliojo fondo teisininkai energingai lošė paukščių korta.

Svarbiausiu veikėju tapo pelikanas. Po trisdešimties metų nepaliaujamo teršimo DDT ir kitais pesticidais Luizianos rudasis pelikanas buvo beišnykstąs. Kone pavėluotai jį priskyrė prie rūšių, kurios gali pražūti, todėl įsijungė aukštesnio lygio globos instancijos. Žaliasis fondas, manipuliuodamas didinguoju paukščiu, užverbavo pustuzinį ekspertų iš visos šalies liudyti jo naudai.

Kadangi buvo įjungta šimtai teisininkų, ieškininė byla stūmėsi į priekį pamažu. Kartkartėmis ji apskritai sustodavo, o tai Žaliajam fondui visai tiko. Gręžiniai stovėjo dyki.

Prabėgus septyneriems metams, kai Matisas pirmą sykį praburzgė savuoju reaktyviniu sraigtasparniu viršum Terebono įlankos, stebėdamas pelkynus, kuriais turės eiti jam brangaus kanalo trasa, Pelikano byla pateko į Leik Čarlzo teismą. Procesas buvo aršus ir tęsėsi dešimt savaičių. Žaliasis fondas reikalavo pinigais atlyginti žalą, jau padarytą suniokojimų, ir siekė, kad visam laikui čia būtų uždrausta toliau gręžti.

Naftos kompanijos atsigabeno iš Hiustono patį geriausią bylininką įkalbėti prisiekusiųjų. Jis avėjo dramblio odos batais, ant galvos buvo užsidėjęs fetrinę plačiakraštę skrybėlę bei gebėjo kalbėti, jei prisireikdavo, kaip keidžanas. Atrodė įspūdingai, ypač prieš Žaliojo fondo advokatus, kurie abu buvo barzdoti ir labai įsitempusių veidų.

Žaliasis fondas pralaimėjo bylą, ir anaiptol tai nebuvo netikėta. Naftos kompanijos išleido milijonus, sunku supliekti mešką rykšte. Dovydas laimėjo, bet visados geriau statyti už Galijotą. Prisiekusiesiems nepadarė įspūdžio baisūs perspėjimai apie taršą ir pelkingųjų žemumų ekologinį pažeidžiamumą. Nafta reiškė pinigus, o žmonėms reikėjo darbo.

Tačiau teisėjas paliko galioti draudimą dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis laikė, kad Žaliasis fondas įrodė savo argumentus dėl pelikano, federaliniu mastu globojamos rūšies. Be to, visiems buvo aišku, kad Žaliasis fondas pateiks apeliaciją, tad reikalas toli gražu nebaigtas.

Kurį laiką visa aprimo, ir Matisas pasiekė mažutę pergalę. Bet jis suvokė būsiant ir kitų dienų kituose teismuose. Buvo be galo kantrus ir toli numatąs žmogus.

30

Keturi tušti alaus buteliai stovėjo aplink diktofoną viduryje stalelio.

Kalbėdamas Grėjus kai ką pasižymėdavo į bloknotą.

— Kas jums papasakojo apie civilinį ieškinį?

— Toks vyrukas, vadinamas Džonu Del Greku. Jis Tuleine studijuoja teisę, yra vienu kursu vyresnis už mane. Praeitą vasarą atliko praktiką vienoje stambioje Hiustono firmoje, kuri priešiškus veiksmus stebėjo tik iš tolo. Jis nebuvo gerai susipažinęs su procesu, bet gandai ir paskalos sklido plačiai.

— Ir visos tos firmos buvo iš Naujojo Orleano bei Hiustono?

— Taip, pagrindinės besibylinėjančios firmos. Tačiau kompanijos yra iš tuzino įvairių miestų, tad, žinoma, jos atsigabeno savo vietinius advokatus. Buvo teisininkų iš Dalaso, Čikagos ir kelių kitų miestų. Tikras cirkas.

— Koks ieškinio statusas?

— Pagal procesinį lygmenį byla bus apskųsta Penktajam apeliaciniam teismui. Apeliacija dar neįteikta, tačiau tai turėtų būti padaryta maždaug po mėnesio.

— Kur yra Penktasis apeliacinis?

— Naujajame Orleane. Apytikriai po dvidešimt keturių mėnesių, kai ji ten pateks, trijų teisėjų kolegija ją apsvarstys ir nuspręs. Pralaimėjusioji šalis, be abejo, pareikalaus pakartotinio svarstymo dalyvaujant visai kolegijai. Tam prireiks dar trijų ar keturių mėnesių. Verdikte esama pakankamai trūkumų, kad būtų galima reikalauti, jog jis būtų panaikintas arba grąžintas.

— Ką reiškia grąžintas?

— Apeliacinis teismas gali nuspręsti vieną iš trijų dalykų. Patvirtinti verdiktą, panaikinti jį arba aptikti tiek klaidų, kad bylą iš naujo sugrąžintų nagrinėti į žemesnės instancijos teismą. Jeigu ji keliauja atgal, vadinasi, yra grąžinama. Taip pat jie gali patvirtinti dalį, panaikinti dalį, sugrąžinti dalį, ir taip tarsi sujaukti dalykus.

Vis užsirašinėdamas Grėjus neviltingai palingavo galvą.

— Kaip žmogui gali kilti noras tapti teisininku?

— Praeitą savaitę aš pati kelissyk savęs to klausiau.

— Gal nenumanote, kaip galėtų pasielgti Penktasis apeliacinis?

— Nenutuokiu. Jie dar netgi nematė bylos. Ieškovai prikaišioja atsakovams dėl daugybės procedūrinių pažeidimų, o turint omenyje konspiracijos pobūdį, daug kas veikiausiai yra tiesa. Byla gali būti sugrąžinta.

— Ir kas tuomet?

— Prasideda visas linksmumas. Penktuoju apeliaciniu nepatenkinta šalis gali kreiptis į Aukščiausiąjį Teismą.

— Nuostabu, nuostabu.

— Kasmet Aukščiausiasis Teismas gauna tūkstančius apeliacijų, bet yra labai išrankus dėl to, ką priimti. Atsižvelgiant į pinigus, spaudimą ir keliamas problemas, ši byla turi daug šansų būti svarstoma.

— Skaičiuojant nuo šiandien, kiek užtruktų, kad bylos sprendimą priimtų Aukščiausiasis Teismas?

— Kažkur nuo trejų iki penkerių metų.

— Per tą laiką Rozenbergas būtų ir pats numiręs.

— Taip, bet tada Baltuosiuose rūmuose galėtų sėdėti demokratas. Tad verčiau išsiųsdinti jį anapus, kai, sakysim, gali numatyti, kuo jis bus pakeistas.

— Logiška.

— Ak, šitai gražu. Jeigu esi Viktoras Matisas ir turi, tarkim, tik penkiasdešimt milijonų, o nori tapti milijardieriumi ir nesi prieš nužudyti porą Aukščiausiojo Teismo narių, tuomet veikti pats laikas.

— O kas, jeigu Aukščiausiasis Teismas atsisakytų svarstyti bylą?

— Matisui pasiseks, jeigu Penktasis apeliacinis patvirtins proceso verdiktą. Bet jeigu panaikins, o Aukščiausiasis Teismas nuneigs garantuotai laimėtą reikalą, jam iškils problemų. Spėju, kad jis sugrįžtų į išeities tašką, išjudintų kokią nors naują bylą ir dar kartą pabandytų viską pradėti iš naujo. Jis tam skyrė per daug pinigų, kad išsilaižytų žaizdas ir paršliaužtų namo. Dabar, kai pasirūpino Rozenbergu ir Jensenu, tenka daryti prielaidą, kad jis šiam reikalui įsipareigojo.

— Kur jis buvo teismo proceso metu?

— Visiškai nepastebimas. Turėkite omenyje, kad nėra viešai žinoma, jog jis čia svarbiausias asmuo. Kai procesas prasidėjo, buvo trisdešimt aštuoni atsakovai. Neįvardyta jokių konkrečių asmenų, tik korporacijos. Iš trisdešimt aštuonių septynios viešai kotiruojamos, ir jam priklauso ne daugiau kaip dvidešimt procentų bet kurios iš jų. Tai tik nedidelės įstaigėlės, kurių akcijomis prekiaujama per langelį. Kitos trisdešimt viena yra privačios ir man nepavyko gauti daug informacijos. Bet aš vis dėlto sužinojau, kad daugelis iš tų privačių kompanijų priklauso viena kitai ir kai kurios netgi priklauso viešoms korporacijoms. Bemaž neįmanoma išsiaiškinti kas ten kaip.

— Bet jis viską kontroliuoja?

— Taip. Įtariu, kad jam priklauso ar yra jo kontroliuojama aštuoniasdešimt procentų projekto. Patikrinau keturias privačias kompanijas, trys įregistruotos užjūriuose. Dvi Bahamuose ir viena Kaimanuose. Del Grekas girdėjo, kad Matisas veikia prisidengęs užjūrio bankais ir kompanijomis.

— Jūs prisimenate tas septynias viešąsias kompanijas?

— Daugumą. Jos, žinoma, buvo pažymėtos dosjė išnašose, deja, kopijos neturiu. Bet aš daugelį jų persirašiau ranka.

— Galiu pamatyti?

— Galite pasiimti. Tačiau tai mirtina.

— Aš perskaitysiu vėliau. Papasakokite man apie fotografiją.

— Matisas kilęs iš nedidelio miestuko šalia Lafajeto ir jaunystėje buvo didelis pinigų maišas pietų Luizianos politikams. Anais laikais jis buvo linkęs likti šešėlyje, visados finansuodavo iš užkulisių. Leido nemažai žaliųjų vietos demokratams bei respublikonams remti, per tuos metus lėbavo su stambiais Vašingtono šulais. Jis niekad nesiekė išgarsėti, tačiau tokius pinigus kaip jo sunku nuslėpti, ypač kai šie dalijami politikams. Prieš septynerius metus, dar būdamas viceprezidentas, dabartinis prezidentas lankėsi Naujajame Orleane, kur respublikonai rengė lėšų rinkliavos kampaniją. Ten buvo visi didieji tūzai, įskaitant ir Matisą. Ant lėkštutės klota po dešimt tūkstančių dolerių, tad spauda stengėsi patekti vidun. Kažkaip vienas fotografas spėjo užfiksuoti Matisą, spaudžiantį ranką viceprezidentui. Kitą dieną Naujojo Orleano laikraštis ją išspausdino. Nuostabi nuotrauka. Juodu išsišiepę vienas kitam it geriausi bičiuliai.

— Ją nesunku bus gauti.

— Aš ją prisegiau prie paskutinio dosjė puslapio vien dėl juoko. Juokinga, tiesa?

— Puikiai linksminuosi.

— Prieš kelerius metus Matisas dingo, manyta, kad gyvena keliose vietose. Jis labai ekscentriškas. Del Grekas sako, kad daugelis žmonių jį laiko bepročiu.

Diktofonas pyptelėjo, ir Grėjus pakeitė juostelę. Darbe atsistojo ir pramankštino savo ilgas kojas. Krapštydamasis prie diktofono, jis stebėjo ją. Dvi kitos juostelės buvo jau įrašytos ir paženklintos.

— Nepavargote? — paklausė jis.

— Pastaruoju metu ne itin gerai miegu. Kiek dar turite klausimų?

— Kiek dar jūs žinote?

— Mes palietėme pagrindinius dalykus. Liko kai kurių spragų, kurias galėsime užpildyti iš ryto.

Grėjus išjungė diktofoną ir atsistojo. Mergina prie lango rąžėsi ir žiovavo. Jis laisvai išsidrėbė ant sofos.

— Kas nutiko jūsų plaukams? — paklausė.

Darbe atsisėdo į krėslą ir parietė po savimi kojas. Raudoni kojų nagai. Ji pasirėmė smakru į kelius.

— Palikau juos viename Naujojo Orleano viešbutyje. Iš kur apie juos sužinojote?

— Mačiau fotografijoje.

— Kokioje?

— Iš tiesų, trijose fotografijose. Dvi iš Tuleino metraščio, ir viena iš Arizonos valstybinio.

— Kas jums jas atsiuntė?

— Turiu kontaktų. Jos persiųstos faksu, tad ne itin geros. Bet jose jūsų plaukai buvo nuostabūs.

— Apgailestauju, kad tai padarėte.

— Kodėl?

— Kiekvienas telefono skambutis palieka pėdsaką.

— Liaukitės, Darbe. Nors kiek tikėkite manimi.

— Jūs šniukštinėjo te teiraudamasis apie mane.

— Tik truputėlio praeities dalykų. Ir viskas.

— Daugiau to nedarykite, gerai? Jeigu norite ko nors iš manęs, tik paklauskite. Jeigu pasakysiu ne, tuomet palikite tai ramybėje.

Grenthemas gūžtelėjo ir sutiko. Velniai nematė tų plaukų. Imkimės ne tokių opių dalykų.

— Tad kas parinko Rozenbergą ir Jenseną? Juk Matisas ne teisininkas.

— Rozenbergą buvo nesunku parinkti. Jensenas mažai rašė aplinkosaugos klausimais, bet nuosekliai balsuodavo prieš bet kokius plėtros projektus. Jeigu juodu ir turėjo nuolat ką nors bendra, tai dėl aplinkosaugos.

— Ir jūs manote, kad Matisas nusprendė tai savarankiškai?

— Žinoma, ne. Tas dvi pavardes jam pakišo koks nors itin nedoro juristo protas. Jis turi galybę teisininkų.

— Ir nė vieno K. A.?

Darbe pakėlė smakrą ir susiraukė jam.

— Ką pasakėte?

— Kad nė vieno jo teisininkų nėra K. A.

— Aš to nesakiau.

— Regis, jūs sakėte, kad juridinės firmos daugiausia buvo iš Naujojo Orleano, Hiustono ir kitų miestų. Nepaminėjote Vašingtono.

Darbe papurtė galvą.

— Jūs darote pernelyg toli siekiančias išvadas. Galiu prisiminti bent dvi K. A. aptiktas firmas. Viena — „Vaitas ir Blažėvičius“, labai sena, galinga, turtinga respublikonų firma, kurioje dirba keturi šimtai teisininkų.

Grėjus pasislinko ant sofos krašto.

— Kas atsitiko? — paklausė ji.

Jisai staiga visas įsitempė. Pašoko ant kojų ir suskato žingsniuoti iki durų ir atgal prie sofos.

— Tai gali įsikomponuoti. Gali būti kaip tik tai, ko reikia, Darbe.

— Aš klausausi.

— Klausotės?

— Prisiekiu, aš klausausi.

Jis atsistojo prie lango.

— Gerai, praeitą savaitę man tris kartus paskambino kažkoks K. A. teisininkas, pasivadinęs Garsija, tačiau tai ne jo pavardė. Pasakė kažką žinąs ir kažką matęs, kas susiję su Rozenbergu ir Jensenu. Jis labai norėjo man papasakoti, ką žino. Bet išsigando ir dingo.

— K. A. yra milijonas teisininkų.

— Du milijonai. Bet aš žinau, kad jis dirba privačioje firmoje. Man lyg tą prisipažino. Buvo nuoširdus ir labai išsigandęs, manė, kad jie jį seka. Aš paklausiau, kas jie tokie, ir, žinoma, jis nepasakė.

— Kas jam nutiko?

— Buvom sutarę praeitą šeštadienio rytą susitikti, bet jis anksti paskambino ir liepė tai pamiršti. Pasakė esąs vedęs, turįs gerą darbą, tad kam rizikuoti. Jis neprisipažino, bet, manau, turi kopiją kažko, ką ketino man parodyti.

— Jis galėtų patvirtinti jūsų faktus.

— O kas, jeigu jis dirba pas „Vaitą ir Blažėvičių“? Staiga mes ratą susiaurintume iki keturių šimtų teisininkų.

— Šieno kupeta kur kas mažesnė.

Grenthemas puolė prie savo krepšio, pasklaidė keletą popierių ir štai! — ištraukė penkių iš septynių formato nespalvotą fotografiją. Numetė ją Darbei ant kelių.

— Tai ponas Garsija.

Darbe tyrinėjo judria gatve einančio žmogaus nuotrauką. Veidas buvo ryškus.

— Kiek suprantu, jis jai nepozavo?

— Tiesą sakant, ne. — Grenthemas žingsniavo po kambarį.

— Tai kaip ją gavote?

— Negaliu atskleisti savo šaltinių.

Ji numetė fotografiją ant kavos staliuko ir pasitrynė akis.

— Jūs mane bauginate, Grenthemai. Tai dvelkia nelabai švaria veikla. Pasakykite man, kad tai nėra nešvaru.

— Sutinku, šiek tiek nešvaru. Vaikinas skambino vis iš to paties taksofono, ir tai buvo jo klaida.

— Taip, žinau. Klaida.

— Ir man magėjo sužinoti, kaip jis atrodo.

— Paklausėte, ar galima jį fotografuoti?

— Ne.

— Tuomet šitai velniškai nešvaru.

— Gerai. Šitai velniškai nešvaru. Bet aš tai padariau ir tiek. Čia gali būti mūsų grandis, vedanti prie Matiso.

— Mūsų grandis?

— Taip, mūsų grandis. Maniau, jūs norite prigriebti Matisą.

— Argi aš taip pasakiau? Noriu, kad jis už tai, ką padaręs, sumokėtų, bet verčiau paliksiu žmogų ramybėje. Jis padarė iš manęs tikinčiąją, Grėjau. Prisižiūrėjau ganėtinai kraujo. Pakaks ilgam laikui. Jūs pastverkite šį kamuolį ir bėkite su juo.

Jis to negirdėjo. Nuėjo už jos prie lango, paskui sugrįžo prie baro.

— Jūs paminėjote dvi firmas. Kokia antroji?

— Brimo, Styrnso ir kažkieno. Neturėjau progos jų patikrinti. Šiek tiek keista, nes nė viena firma nė vieno atsakovo oficialiai neįregistruota kaip jiems atstovaujanti, tačiau abi, ypač „Vaito ir Blažėvičiaus“, vis išlįsdavo, kai peržiūrinėjau bylą.

— Ar stambi „Brimas, Styrnsas ir kažkas“?

— Rytoj galiu sužinoti.

— Tokia pat stambi kaip „Vaitas ir Blažėvičius“?

— Abejoju.

— Tik spėkite. Kiek stambi?

— Du šimtai teisininkų.

— Gerai. Dabar mes turime šešis šimtus teisininkų dviejose firmose. Jūs teisininkė, Darbe. Kaip mums surasti Garsiją?

— Aš nei teisininkė, nei privati detektyve. O jūs — tiriantysis reporteris. — Jai nepatiko tas „mes“.

— Taip, bet aš niekad nesu buvęs juridiniame biure, neskaitant savo skyrybų.

— Tuomet jūs labai laimingas.

— Kaip mums jį surasti?

Mergina vėl nusižiovavo. Juodu kalbėjosi jau beveik tris valandas, ir ji jautėsi išsekusi. Tai bus galima vėl pratęsti iš ryto.

— Nežinau, kaip jį surasti, ir iš tiesų daug apie tai negalvojau. Aš pamiegosiu ir iš ryto jums bandysiu padėti.

Grenthemas staiga nurimo. Ji atsistojo ir nuėjo prie baro stiklinės vandens.

— Aš susirinksiu daiktus, — tarė jis, paimdamas juosteles.

— Ar nepadarytumėte man paslaugos? — paklausė ji.

— Galbūt.

Ji kiek delsė, paskui pažvelgė į sofą.

— Ar nesutiktumėte šiąnakt miegoti čia ant sofos? Suprantate, ilgai neturėjau progos gerai išsimiegoti, o man reikia pailsėti. Būtų, na, būtų labai miela, jeigu žinočiau, kad jūs arti.

Stipriai gurktelėjęs seiles, jis pažvelgė į sofą. Jie abu pažvelgė į sofą. Daugių daugiausia ta buvo penkių pėdų ilgio ir atrodė anaiptol ne iš patogiųjų.

— Žinoma, — nusišypsojo jis. — Aš suprantu.

— Aš bailė, tiesa?

— Aš suprantu.

— Malonu turėti ką nors tokį kaip jūs netoli. — Ji nutaisė kuklią šypsenėlę, ir Grėjus ištirpo.

— Man nesunku, — patikino jis. — Jokių problemų.

— Dėkui.

— Užsirakinkite duris, atsigulkite į lovą ir gerai išsimiegokite. Aš būsiu čia pat, nėra ko bijoti.

— Dėkui. — Mergina linktelėjo ir vėl nusišypsojo, paskui uždarė paskui save miegamojo duris. Jis klausėsi — ji neužsirakino.

Patamsy jis sėdėjo ant sofos, stebėdamas jos duris. Kažkada po vidurnakčio užsnūdo ir miegojo bemaž pasidėjęs smakrą ant kelių. 31

Jos bosas buvo Džeksonas Feldmenas, atsakomasis redaktorius, o čia buvo jos teritorija, ir ji nesiklausysianti jokių nesąmonių, išskyrus pono Feldmeno. Ypač tokio įžūlaus berno kaip Grėjus Grenthemas, kuris stovėjo priešais pono Feldmeno duris, saugodamas jas it dobermanas. Ji rūsčiai į jį žioravo, o jis šiepėsi jai, ir šitai tęsėsi dešimt minučių, nuo tada, kai juodu susigrūdo čia ir uždarė duris. Kodėl Grenthemas laukė už durų, ji nežinojo. Tačiau čia buvo jos teritorija.

Ant stalo suskambo telefonas, ir Grenthemas šūktelėjo:

— Jokių skambučių!

Sekretorės veidas akimirksniu išraudo, burna prasižiojo. Ji pakėlė ragelį, sekundėlę pasiklausė, paskui tarė:

— Apgailestauju, bet ponas Feldmenas posėdyje. — Ji piktai nužvelgė Grenthemą, kuris purtė galvą, tartum ją drąsindamas. — Taip, pasakysiu jam, kad pats jums kaip įmanoma greičiau paskambintų. — Ir padėjo ragelį.

— Dėkui! — metė Grenthemas, ir šitai užklupo ją netikėtai. Ketino rėžti ką nors nemalonaus, bet nuo „dėkui“ jai aptemo protas. Jis nusišypsojo jai. Ir šitai ją dar labiau įsiutino.

Penkios trisdešimt — metas jai eiti namo, bet ponas Feldmenas paprašė pasilikti. Antai ten prie durų, vos už dešimties pėdų, vyriokas vis dar patenkintas vypso. Ji niekad nemėgo Grėjaus Grenthemo. Betgi buvo ne per daugiausia žmonių Post redakcijoje, kuriuos ji mėgtų. Prisiartino vienas žinių skyriaus pasiuntinukas ir tartum buvo besukąs į duris, bet dobermanas pastojo jam kelią.

— Atsiprašau, bet šiuo metu negalima, — pasakė Grenthemas.

— Ir kodėl gi?

— Jie posėdžiauja. Palikite jai. — Jis parodė į sekretorę, kuriai nepatiko, kad į ją šitaip rodoma ir ji pavadinta paprasčiausiai „jai“. Juk dirba čia jau dvidešimt vienerius metus.

Žinių skyriaus pasiuntinukas nesidavė taip lengvai įbauginamas.

— Labai gerai. Bet ponas Feldmenas man nurodė pristatyti šiuos popierius lygiai penktą trisdešimt. Dabar lygiai penkta trisdešimt, aš čia ir štai tie popieriai.

— Klausykite, mes tikrai jumis didžiuojamės. Bet vidun negalima, suprantate? Nagi, palikite popierius tai mielai poniai, ir saulė rytoj vėl patekės. — Grenthemas atsistojo tiesiai prieš duris ir atrodė pasirengęs kovai, jeigu vaikiščias spyriotųsi.

— Duokite juos, — tarė sekretorė. Ji paėmė popierius, ir pasiuntinukas pasišalino.

— Dėkui! — vėl garsiai mestelėjo Grenthemas.

— Jūs labai nemandagus, — atrėžė ji.

— Aš pasakiau „dėkui“. — Jis stengėsi apsimesti esąs įžeistas.

— Jūs tikras storžievis.

— Dėkui!

Durys staiga atsidarė, ir balsas pašaukė:

— Grenthemai!

Jis nusišypsojo jai ir įžengė vidun. Džeksonas Feldmenas stovėjo už savo rašomojo stalo. Kaklaraištis buvo palaisvintas iki antros marškinių sagos, rankovės paraitotos iki alkūnių. Jis buvo penkiasdešimt aštuonerių metų, šešių pėdų ir šešių colių ūgio, nė kiek nenutukęs. Dusyk per metus bėgdavo maratoną ir dirbo penkiolika valandų per parą.

Smitas Kynas irgi čia stovėjo, laikydamas prieš save keturių puslapių straipsnio apmatus drauge su Darbės ranka atgamintos Pelikano dosjė kopija. Feldmeno kopija gulėjo ant rašomojo stalo. Abu atrodė apstulbę.

— Uždarykite duris, — paliepė Felmenas Grenthemui.

Grėjus uždarė duris ir prisėdo ant stalo krašto. Visi tylėjo.

Felmenas stipriai pasitrynė akis, paskui pažvelgė į Kyną.

— Oho, — galiausiai pratarė.

Grėjus nusišypsojo.

— Norite pasakyti, pats tas. Įteikiu jums sensacingiausią per dvidešimt metų medžiagą, ir jūs toks sukrėstas, jog teištariate „oho“.

— Kur Darbe Šo? — paklausė Kynas.

— Negaliu pasakyti. Tai susitarimo dalis.

— Kokio susitarimo? — vėl paklausė Kynas.

— Ir to negaliu pasakyti.

— Kada su ja kalbėjaisi?

— Praeitą naktį ir šįryt.

— Ir tai buvo Niujorke? — vis klausinėjo Kynas.

— Koks skirtumas, kur mudu kalbėjomės? Mudu kalbėjomės, ir viskas. Ji kalbėjo. Aš klausiausi. Parskridau namo, parašiau apmatus. Tad ką manote?

Feldmenas pamažu sulinko ir įsmuko giliai į krėslą.

— Ką žino Baltieji rūmai?

— Neaišku. Verhekas pasakė Darbei, kad vieną praeitos savaitės dieną dosjė buvo pristatyta į Baltuosius rūmus, ir tuo metu FTB ketino toliau šią dosjė tirti. Paskui, kai dosjė pabuvojo Baltuosiuose rūmuose, FTB kažkodėl atsitraukė. Tai viskas, ką žinau.

— Kiek prieš trejus metus Matisas prezidentui davė?

— Milijonus. Iš esmės viską per gausybę savo kontroliuojamų politinio veikimo komitetų. Šis vyriokas labai gudrus. Turi visokiausių teisininkų, ir tie sugalvoja, kaip perlieti pinigus šen ir ten. Veikiausiai visa atlikta legaliai.

Redaktoriai pamažu gromuliavo. Jie buvo sukrėsti, lyg išlikę gyvi po ką tik sprogusios bombos. Grenthemas didžiavosi savimi, ir siūbavo koją po stalu lyg koks vaikėzas ant molo.

Feldmenas iš lėto pakėlė susegtus popierius ir pasklaidė, iki aptiko Matiso ir prezidento fotografiją. Palingavo galvą.

— Tai dinamitas, Grėjau, — tarė Kynas. — Tiesiog negalime to skelbti, jei nepavyks papildomai pasiremti keliais kitais šaltiniais. Po šimts, kalbi apie didžiausią pasaulyje faktų tikrumo patvirtinimą. Tai galinga medžiaga, sūnau.

— Kaip jūs tai padarysite? — paklausė Feldmenas.

— Turiu keletą minčių.

— Norėčiau jas išgirsti. Per šį reikalą galite būti nužudytas.

Grenthemas pašoko ant kojų ir susikišo rankas į kišenes.

— Pirma, mes pabandysime surasti Garsiją.

— Mes? Kas tokie mes? — šoko Kynas.

— Na, gerai, aš. Aš pats pabandysiu surasti Garsiją.

— Ar mergina tame dalyvauja? — paklausė Kynas.

— Negaliu atsakyti. Tai dalis susitarimo.

— Atsakykite į klausimą, — paliepė Feldmenas. — Pagalvokite, kur mes atsidursime, jeigu ji padės mums narplioti šią istoriją ir bus nužudyta. Pernelyg rizikinga. Nagi, kur ji, ir ką jūs, žmonės, suplanavote?

— Nepasakysiu, kur ji. Mergina — mano informacijos šaltinis, o aš visados saugau savo šaltinius. Ne, ji netalkina tyrimui. Ji tik suteikė informaciją, aišku?

Abu nepatikliai stebeilijo į jį. Susižvalgė, ir galiausiai Kynas gūžtelėjo.

— Norite pagalbos? — paklausė Feldmenas.

— Ne. Ji primygtinai reikalauja, kad to imčiausi vienas pats. Yra labai išgąsdinta, ir negalima jos dėl to smerkti.

— Aš išsigandau vien skaitydamas tą bjaurastį, — sutiko Kynas.

Feldmenas atsilošė krėsle ir sukryžiavo pėdas ant stalo. Keturioliktojo dydžio. Pirmąsyk jis nusišypsojo.

— Turite pradėti nuo Garsijos. Jeigu nepavyks jo rasti, ko gero, mėnesius kapstysite apie Matisą ir vis tiek nieko nesudėliosite į vietą. Be to, prieš pradėdamas kapstyti apie Matisą, rimtai pagalvokite. Man jūs, Grenthemai, patinkate, ir tikrai neverta dėl to reikalo būti nužudytam.

— Aš peržiūrėsiu kiekvieną žodį, kurį parašysi, gerai? — paklausė Kynas.

— O aš kasdien lauksiu ataskaitos, gerai? — neatsiliko Feldmenas.

— Jokių problemų.

Kynas nuėjo prie stiklinės pertvaros ir stebėjo žinių skyriaus beprotnamį. Tuzinus kartų kiekvieną dieną atūždavo ir nuūždavo chaosas. Penktą trisdešimt čia pasidarydavo itin karšta. Būdavo rašomos žinios, o šeštą trisdešimt antrasis pasitarimas dėl skelbiamų medžiagų.

Feldmenas stebėjo nuo savo rašomojo stalo.

— Tai galėtų būti nuosmukio pabaiga, — tarė jis, nežiūrėdamas į Grėjų. — Kiek tai tęsėsi — penkerius, šešerius metus?

— Tarkime, septynerius, — pataisė Kynas.

— Esu parašęs ir gerų straipsnių, — gynėsi Grėjus.

— Žinoma, — sutiko Feldmenas, vis tebestebėdamas žinių skyrių. — Bet vis šiek tiek pritrūkdavo. Paskutinis didysis kirtis buvo jau labai seniai.

— Bet būta ir nemažai nesėkmių, — paslaugiai pridūrė Kynas.

— Kam nepasitaiko, — sutiko Grėjus. — Bet šis didysis kirtis bus septintose pasaulinės serijos38 rungtynėse. — Jis atidarė duris.

Feldmenas rūsčiai nužvelgė jį:

— Žiūrėkit, kad nenukentėtumėte ir kad nenukentėtų ji. Supratote?

Grėjus nusišypsojo ir paliko kabinetą.

Buvo jau beveik prie Tomaso žiedo, kai išvydo už savęs mėlynus švyturėlius. Faras nepralenkė, bet važiavo įkandin jo buferio. Grėjus buvo pamiršęs greitį ir spidometrą. Gausiąs trečią baudą per šešiolika mėnesių.

Jisai sustojo nedidelėje aikštelėje šalia kažkokio daugiabučio. Buvo tamsu, ir mėlyni švyturėliai blykčiojo jo veidrodėliuose. Jis pasitrynė smilkinius.

— Išlipkite, — pareikalavo faras.

Grėjus atidarė durelės ir įvykdė įsakymą. Faras buvo juodaodis ir staiga ėmė šypsotis. Klivas. Jis parodė į patrulinį automobilį:

— Sėskis vidun.

Sėdėdami automobilyje su blykčiojančiais mėlynais švyturėliais, juodu žvelgė į „Volvo“.

— Kodėl tu šitaip elgiesi su manimi? — paklausė Grėjus.

— Mes turime kvotas, Grenthemai. Privalome sustabdyti tam tikrą skaičių baltųjų ir vis neduoti jiems ramybės. Šefas nori išlyginti pusiausvyrą. Baltieji farai kimba prie nekaltų vargšų juodaodžių žmonelių, tad mes, juodaodžiai farai, turime kabinėtis prie nekaltų turtingų baltųjų.

— Turbūt surakinsi mane antrankiais ir kaip reikiant pritalžysi.

— Tik jeigu paprašysi. Seržas nebegali kalbėti.

— Aš klausausi.

— Jis kažką toje vietoje uodžia. Pagavo keletą keistų žvilgsnių ir nugirdo vieną du dalykus.

— Pavyzdžiui?

— Pavyzdžiui, jie kalba apie tave ir apie tai, kad jiems reikia sužinoti, ką tu žinai. Jam atrodo, kad jie pasiklauso.

— Liaukis, Klivai. Nejau jis rimtai?

— Jis girdėjo juos kalbant apie tave ir apie tai, kad tu klausinėji apie tokį ar šiokį pelikaną. Tu juos sukrėtei.

— Ką jis girdėjo apie tą pelikano reikalą?

— Tik tiek, kad tu seki karštomis pėdomis, ir jie rimtai į tai žiūri. Tai bjaurūs ir paranojiški žmonės, Grėjau. Seržas sako, kad saugotumeis, kur eini ir su kuo kalbi.

— Ir mes nebegalime susitikinėti?

— Kurį laiką ne. Jis nori likti užsislėpęs ir tvarkyti reikalus per mane.

— Taip ir darysime. Man reikia jo pagalbos, bet pasakyk, kad elgtųsi atsargiai. Tai labai opus dalykas.

— Kas tas pelikano reikalas?

— Negaliu pasakyti. Bet perduok Seržui, kad dėl to jį gali nužudyti.

— Tik ne Seržą. Jis gudresnis ten už juos visus.

Grėjus atidarė dureles ir išlipo laukan.

— Dėkui, Klivai.

Šis išjungė mėlynus švyturėlius.

— Aš čia sukiosiuos aplinkui. Ateinančius šešis mėnesius dirbsiu naktimis, tad pasistengsiu nenuleisti nuo tavęs akių.

— Dėkui.

Rupertas susimokėjo už bandutę su cinamonu ir atsisėdo ant taburetės prie baro, iš kur buvo matyti gatvė. Vidurnaktis, lygiai vidurnaktis, ir Džordžtaune gyvenimas rimo. Keletas automobilių pralėkė M gatve, paskutiniai pėstieji skubėjo namo. Kavinukėje buvo judru, bet ne pernelyg prisigrūdę. Jis gurkšnojo juodą kavą.

Atpažino veidą gatvėje, ir po kelių akimirkų žmogus sėdėjo šalia ant baro taburetės. Tai buvo pažįstamas parankinis. Prieš porą dienų juodu buvo susitikę Naujajame Orleane.

— Taigi kokie reikalai? — paklausė Rupertas.

— Nesiseka jos surasti. Ir tai mums kelia rūpestį, nes šiandien gavome blogų žinių.

— Ir?

— Na, girdėjome nepatvirtintus gandus, kad bloguoliai išsigando ir kad bloguolis numeris vienas nori pradėti visus žudyti. Pinigai nesvarbu. Šie gandai mums praneša, kad jis mokės, kiek prireiks, kad tik užgesintų šį reikalą. Jis siunčia žaliūkus su didelėmis patrankomis. Žinoma, kalbama, kad jis visai išprotėjęs, tačiau drauge ir velniškas niekšas, o pinigai gali nužudyti daugybę žmonių.

Ši kalba apie žudymą nesutrikdė Ruperto.

— Kas sąraše?

— Mergina. Ir, manau, kiekvienas, kuris ką nors žino apie tą dokumentėlį.

— Tad koks mano planas?

— Sukiotis aplinkui. Susitiksime ryt naktį tuo pačiu laiku. Jeigu surasime merginą, galėsi pasireikšti.

— Kaip ketinate ją surasti?

— Manome, kad ji Niujorke. Mokame veikti.

Rupertas atsilaužė cinamoninės bandutės gabalėlį ir įsidėjo burnon.

— Kur tu būsi?

Pasiuntinys pagalvojo apie tuziną vietų, kur galėtų nukakti, bet, po šimts, jos buvo tokios kaip Paryžius, Roma ir Monte Karlas, vietos, kurias buvo regėjęs ir į kurias visi vykdavo. Nepajėgė sugalvoti konkrečios egzotiškos vietos, kur galėtų nulįsti ir slėptis visą likusį gyvenimą.

— Nežinau. O kur pats būsi?

— Niujorke. Metų metus ten galima gyventi nematomam. Moki kalbą ir žinai taisykles. Amerikiečiui tai puiki vieta slėptis.

— Aha, turbūt tu teisus. Manai, ji ten?

— Nežinau. Kartkartėmis ji veikia sumaniai. O paskui vėl padaro kokią klaidą.

Pasiuntinys atsistojo.

— Iki rytojaus nakties, — tarė.

Rupertas pamojo jam eiti. Kas per žioplas pašlemėkėlis, — pagalvojo jis. Bėginėja po visur ir šnabžda kavinukėse bei alinėse svarbius pranešimus. Paskui parbėga pas savo bosą ir perpasakoja viską su vaizdingomis smulkmenomis.

Jis nusviedė kavos puodelį į šiukšlių krepšį ir išėjo į gatvę. 32

„Brimas, Styrnsas ir Kidlou“, pasak naujausio „Martindale-Hubbell“ juridinio katalogo leidinio, turėjo šimtą devyniasdešimt teisininkų. O „Vaitas ir Blažėvičius“ — keturis šimtus dvylika, tad veikiausiai Garsija buvo tik vienas iš galimų šešių šimtų dviejų. Bet jeigu Matisas naudojosi kitomis K. A. firmomis, skaičius dar išaugtų, ir jie neturi jokių šansų.

Kaip ir tikėtasi, pas „Vaitą ir Blažėvičių“ nedirbo nė vienas, pavarde Garsija. Darbe paieškojo kokios nors kitos lotynų amerikietiškos pavardės, bet nesurado. Firma buvo viena iš tų itin aristokratiškų biurų, knibždančių rinktinių aukštųjų mokyklų absolventų ilgomis pavardėmis, kurios baigdavosi kelintiniais skaitmenimis. Tarp jų terpėsi viena kita moteriška pavardė, tačiau tik dvi iš jų buvo partnerės. Daugelis moterų priimtos po 1980-ųjų. Jeigu ji tiek išgyvensianti, jog suspėtų baigti teisės fakultetą, nesvarstysianti galimybės dirbti tokioje įstaigoje kaip „Vaitas ir Blažėvičius“.

Grenthemas pasiūlė jai ieškoti lotynų amerikiečių, nes Garsija šiek tiek neįprastas slapyvardis. Rasi vyrukas lotynų amerikietis, o kadangi Garsija tarp jų dažna pavardė, gali būti, kad jis pasisakė ją tiesiog ant greitųjų. Tai nepasitvirtino. Toje firmoje lotynų amerikiečių nedirbo.

Sprendžiant pagal katalogą, firmos klientai buvo stambūs ir pasiturintys. Bankai, turtingiausios įmonės ir daugelis naftos kompanijų. Savo klientais įvardijo keturis atsakovus ieškininėse bylose, tačiau Matiso tarp jų nefigūravo. Būta chemijos kompanijų ir laivybos linijų, „Vaitas ir Blažėvičius“ taip pat atstovavo Pietų Korėjos, Libijos ir Sirijos vyriausybėms. Kaip kvaila, pagalvojo ji. Kai kurie iš mūsų priešų samdosi mūsų teisininkus, kad galėtų lobistiškai spausti mūsų vyriausybę. Nors, antra vertus, teisininkus įmanoma nusisamdyti bet kam.

„Brimas, Styrnsas ir Kidlou“ buvo mažesnysis „Vaito ir Blažėvičiaus“ variantas, bet jų darbuotojų sąraše ji rado ir užsirašė keturias lotynų amerikietiškas pavardes. Ji užsirašė jas. Du vyrai ir dvi moterys.

Ji pagalvojo, kad, matyt, ši firma buvo patraukta į teismą dėl rasinės ir lytinės diskriminacijos. Per pastaruosius dešimt metų ten samdyti visokie žmonės. Klientų sąrašas buvo nuspėjamas: naftos ir dujų, draudimo kompanijos, bankai, susiję su vyriausybe. Gana neįdomi šutvė.

Darbe valandą sėdėjo Fordhemo juridinės bibliotekos kampe. Penktadienio rytas, Niujorke dešimta, Naujajame Orleane devinta valanda, ir užuot slėpusis iki šiol niekad nematytoje bibliotekoje, ji turėtų sėdėti federalinio procesinio kodekso pratybose, vedamose Aleko — dėstytojo, kurio nemėgo, tačiau dabar baisiai ilgėjosi. Greta jos sėdėtų Alisa Stark. Vienas iš jos mėgstamų teisės nuobodų, D. Ronaldas Petris, sėdėtų eilėje už jos, prašytų pasimatyti ir laidytų nešvankias replikas. Ji ilgėjosi ir jo. Ilgėjosi tykių rytų Tomo balkone, kai abu gurkšnodavo kavą ir laukdavo, kol Prancūzų kvartalas nusipurtys miego voratinklius ir atgis. Ilgėjosi odekolono kvapo, sklindančio nuo jo chalato.

Padėkojusi bibliotekininkei, ji paliko pastatą. Šešiasdešimt antrąja pasuko į rytus, parko link. Nuostabus spalio rytas, dangus giedras, dvelkia vėsa. Maloni permaina po Naujojo Orleano, bet esamomis aplinkybėmis sunku deramai ją įvertinti. Darbe buvo su naujais „RayBans“ saulės akiniais ir storu, iki pat smakro šaliku. Plaukai tebebuvo juodi, bet daugiau jų nutarė nebekirpti. Buvo pasiryžusi vaikščioti neatsigręžinėdama per petį. Veikiausiai jie neseka iš paskos, bet ji žinojo, kad praeis dar daug metų, kol galės žingsniuoti gatve negraužiama abejonių.

Medžiai parke puikavosi didinga geltonų, oranžinių ir raudonų spalvų įvairove. Vėjelio kedenami lapai švelniai krito ant žemės. Ji pasuko į pietus Centrinio parko Vakarine. Rytoj išvyksianti ir kelias dienas praleisianti Vašingtone. Jeigu tebebusianti gyva, tuomet paliksianti šalį, galbūt pasiduosianti į Karibus. Dusyk juose yra lankiusis, ten esama daugybė salikių, kuriose su žmonėmis gali susišnekėti vienokia ar kitokia anglų kalbos atmaina.

Dabar pats laikas palikti šalį. Jie pametė jos pėdsaką, o ji jau pasitikrino dėl reisų į Nasau ir Jamaiką. Iki sutemstant galėtų ten nusileisti.

Šeštojoje, bandelių užkandinėlės gilumoje, susirado taksofoną ir surinko Grėjaus numerį Post redakcijoje.

— Čia aš, — pasakė ji.

— Nagi, nagi. Baiminaus, kad išlėkėte iš šalies.

— Jau mąsčiau apie tai.

— Ar negalėtumėte savaitėlę palaukti?

— Galbūt. Rytoj būsiu pas jus. Ką sužinojote?

— Tik renku visokį šlamštą. Gavau dalyvaujančių paieškoje septynių viešųjų korporacijų oficialių metinių ataskaitų kopijas.

— Tai ieškininė byla, ne paieška. Paieška — kai nori ką nors surasti.

— Ar galėsite man atleisti? Matisas nė vienoje iš jų neina jokių pareigų, taip pat nėra direktorius.

— Kas dar?

— Tik daugybės telefonų skambučių rutina. Vakar tris valandas stumdžiausi po teismus dairydamasis Garsijos.

— Jūs nerasite jo teismuose, Grėjau. Jis ne toks teisininkas. Dirba firmoje, turinčioje reikalą su korporacijomis.

— Kiek suprantu, turite pasiūlyti geresnį variantą.

— Turiu keletą minčių.

— Ką gi, sėdėsiu čia ir lauksiu jūsų.

— Paskambinsiu jums, kai atvyksiu.

— Neskambinkite man į namus.

Ji mirksnį nutilo.

— Galiu paklausti kodėl?

— Tikėtina, kad kas nors klausosi ir galbūt seka. Vienam iš mano geriausių šaltinių atrodo, kad aš pakedenau ganėtinai plunksnų, jog ir pats tapčiau stebimas.

— Pasakiška. Ir jūs norite kad atskubėčiau pas jus ir įsiliečiau į komandą?

— Mums nieko neatsitiks, Darbe. Tik privalome elgtis atsargiai.

Ji tvirčiau įsitvėrė telefono ragelį ir sukando dantis.

— Kaip jūs drįstate man kalbėti apie atsargumą! Jau dešimt dienų išsisukinėju nuo bombų ir kulkų, o jūs man aiškinate, kad elgčiausi atsargiai. Pabučiuokit man į subinę, Grenthemai! Galbūt turėčiau laikytis atokiau nuo jūsų.

Stojo tyla. Darbe apsidairė po kavinukę. Du vyriškiai prie artimiausio staliuko sužiuro į ją. Per daug garsiai šnekėjo. Ji nusigręžė ir giliai atsiduso.

Grenthemas pamažu prašneko:

— Atleiskite. Aš...

— Nieko tokio. Tiesiog nekalbėkime daugiau apie tai.

Jis mirksnį padelsė.

— Jums viskas gerai?

— Šaunu. Niekad geriau nesijaučiau.

— Atvykstate į K. A.?

— Nežinau. Man čia saugu, tačiau jausiuosi dar saugesnė, kai sėsiu į lėktuvą ir paliksiu šalį.

— Be abejo, bet aš maniau, kad jūs trokštate surasti Garsiją, o paskui, tikėtina, prigriebti Matisą. Maniau, jūs pasibaisėjusi, moraliai pasipiktinusi ir turite dėl ko keršyti. Kas jums nutiko?

— Ką gi, pirmiausia, degu troškimu sulaukti savo dvidešimt penktojo gimtadienio. Nesu savanaudė, bet galbūt norėčiau sulaukti ir trisdešimtojo. Būtų miela.

— Aš suprantu.

— Nežinau, ar suprantate. Man regis, jums labiau rūpi Pulicerio premija ir šlovė nei mano mažutis sprandas.

— Patikėkite, tai netiesa. Patikėkite, manimi, Darbe. Jūs būsite saugi. Juk papasakojote man savo gyvenimo istoriją. Privalote manimi tikėti.

— Aš apie tai pagalvosiu.

— Tai neapibrėžta.

— Ne, neapibrėžta. Duokit man laiko.

— Gerai.

Ji padėjo ragelį ir užsisakė bandutę. Aplinkui tarškėjo tuzinas kalbų, kavinukė staiga prisipildė žmonių. Bėk, vaikuti, bėk, sveikas protas kuždėjo jai. Pasigauk taksi ir važiuok į oro uostą. Susimokėk grynaisiais už bilietą į Majamį. Susirask artimiausią reisą į pietus ir sėsk į lėktuvą. Tegul sau Grenthemas kapsto, palinkėk jam visa geriausia. Jis labai prityręs ir ras būdą, kaip pagarsinti tą istoriją. Kurią nors dieną ji perskaitysianti ją, gulėdama saulės kepinamame pliaže, gurkšnodama pina cola39 ir stebėdama burlentininkus.

Šaligatviu praklibikščiavo Striukis. Probėgšmais pastebėjo jį pro žmones ir langą. Staiga burna jai išdžiūvo, galva ėmė svaigti. Jis nepažvelgė vidun. Tik prapėdino pamažėle pro šalį, atrodė veikiau lyg pasiklydęs. Ji nubėgo tarp staliukų ir ėmė stebėti jį pro duris. Nežymiai šlubčiodamas jis pasuko prie Šeštosios ir Penkiasdešimt aštuntosios kampo ir palaukė, kol pėstiesiems užsidegs žalia šviesa. Buvo bežengiąs per Šeštąją, tačiau persigalvojo ir perkirto Penkiasdešimt aštuntąją.

Ėjo be tikslo, tik vaikštinėjo šiaip sau, vos vos šlubčiodamas.

Kroftas pastebėjo vaikinuką, kai tas žengė iš lifto į atriją. Buvo su kitu jaunu teisininku, abu be portfelių, tad, aišku, traukė vėlyvų priešpiečių. Penkias dienas stebėjęs teisininkus, Kroftas jau perprato jų įpročius.

Pastatas buvo Pensilvanijos aveniu, „Brimas, Styrnsas ir Kidlou“ užėmė patalpas nuo trečio iki vienuolikto aukšto. Garsija paliko pastatą su savo draugeliu, eidami šaligatviu abu juokėsi. Kažkas buvo labai juokinga. Kroftas sekė iš paskos kaip įmanoma arčiau. Juodu ėjo ir juokėsi penkis kvartalus, paskui, kaip jis ir manė, įnėrė į jaunų tarnautojų bendrijos mėgstamą bariuką greitomis perkąsti.

Kroftas tris kartus skambino Grenthemui, kol su juo susisiekė. Buvo beveik antra, ir priešpiečiai jau beveik baigėsi, tad jeigu Grenthemas norįs pagauti vyrioką, verčiau tenesitraukiąs nuo to prakeikto telefono. Grėjus numetė ragelį. Juodu susitiksią prie to pastato.

Grįždami Garsija ir jo draugelis judėjo kiek lėčiau. Diena buvo graži, penktadienis, ir abu mėgavosi šia trumpute poilsio akimirka, atitrūkę nuo bylų nuobodybės ar dar kažko panašaus, už ką gaudavo du šimtus baksų per valandą. Kroftas užsimaskavęs saulės akiniais laikėsi atstumo.

Grėjus laukė vestibiulyje šalia liftų. Kroftas sekė čia pat įpėdžiui, kai jie žengė pro sukamąsias duris. Jis greitai parodė į jųdviejų žmogų. Grėjus pagavo ženklą ir nuspaudė lifto mygtuką. Durelės atsidarė, ir jis įsmuko kabinon tuoj prieš Garsiją ir šio draugelį. Kroftas pasiliko vestibiulyje.

Garsija nuspaudė šešto aukšto mygtuką sekundėlę prieš Grėjų. Skaitydamas laikraštį Grėjus klausėsi, kaip tuodu šnekėjosi apie futbolą. Vaikinui buvo ne daugiau kaip dvidešimt septyneri ar dvidešimt aštuoneri. Balsas gal kiek ir pažįstamas, bet girdėtas tik per telefoną ir niekuo labiau neišsiskiriantis. Veidas buvo visai čia pat, bet jis negalėjo jo tyrinėti. Aplinkybės bylojo, jog verta ryžtis. Vaikinas atrodė labai panašus į žmogų fotografijoje, be to, dirba pas „Brimą, Styrnsą ir Kidlou“, o šių vienas iš begalės klientų buvo ponas Matisas. Pabandysiąs, tačiau atsargiai. Juk esąs reporteris. Jo amatas įsiveržti su klausimais.

Šeštame aukšte juodu paliko liftą, vis tebetaukšdami apie „Redskins“, ir Grėjus nuslampino paskui juos, nerūpestingai skaitinėdamas laikraštį. Firmos laukiamasis buvo prabangus ir įmantrus, su sietynais ir rytietiškais kilimais, ant vienos sienos stambiomis auksinėmis raidėmis tviskėjo firmos pavadinimas. Teisininkai stabtelėjo prie interesantų stalelio ir pasiėmė jiems paliktas telefono žinutes. Grėjus ryžtingai praėjo pro registratorę, kuri įdėmiai jį nužvelgė.

— Kuo galiu jums padėti, sere? — paklausė ji tonu, kuris reiškė: „Kokio velnio jums čia reikia?“

Grėjus nesutriko.

— Aš susitinku su Rodžeriu Martinu. — Jis buvo susiradęs tą pavardę telefonų knygoje, ir prieš minutėlę iš vestibiulio paskambino pasitikrinti, ar teisininkas Martinas šiandien darbe. Pastato informacijos knygoje nurodyta, kad firma užima nuo trečio iki vienuolikto aukšto imtinai, bet visi šimtas devyniasdešimt teisininkų nebuvo išvardyti. Naudodamasis geltonųjų puslapių sąrašais, jis paskubom apie tuziną kartų paskambino, kiekviename aukšte susirasdamas po kokį nors teisininką. Rodžeris Martinas kaip tik buvo tas žmogus šeštame aukšte.

Grenthemas susiraukė registratorei:

— Aš su juo susitaręs prieš dvi valandas.

Tai merginą suglumino, ir ji nesumojo, ką pasakyti. Grėjus jau buvo už kampo ir leidosi koridoriumi. Suspėjo pastebėti Garsiją įeinant į savo kabinetą keturiomis durimis toliau.

Lentelėje šalia durų buvo nurodyta: Deividas M. Andervudas. Grėjus nepasibeldė. Norėjo smogti staigiai ir galbūt greitai pasišalinti. Ponas Andervudas kabinosi ant gembės švarką.

— Sveiki. Aš Grėjus Grenthemas iš Washington Post. Ieškau žmogaus, pavarde Garsija.

Andervudas sustingo ir atrodė sumišęs.

— Kaip jūs čia patekote? — paklausė jis.

Staiga balsas tapo pažįstamas.

— Įėjau. Jūs Garsija, tiesa?

Jaunikaitis parodė į lentelę ant stalo su savo pavarde auksinėmis raidėmis.

— Deividas M. Andervudas. Šiame aukšte nėra žmogaus, pavarde Garsija. Nepažįstu firmoje jokio Garsijos.

Grėjus nusišypsojo, lyg sutikdamas su jo žaidimu. Andervudas atrodė išsigandęs. Ar susierzinęs.

— Kaip jūsų duktė? — paklausė Grėjus.

Andervudas žengtelėjo aplink stalą, išpūtęs akis ir vis labiau trikdamas.

— Katra?

Kažkas čia ne taip. Garsija labai rūpinosi dėl savo mažiulės dukters, ir jeigu jų daugiau nei viena, būtų apie tai užsiminęs.

— Jauniausioji. O jūsų žmona?

Andervudas jau buvo per smūgio atstumą ir žengtelėjo dar arčiau. Buvo akivaizdu, kad žmogus nebijo fizinio sąlyčio.

— Aš neturiu žmonos. Esu išsiskyręs. — Jis iškėlė kairį kumštį, ir sekundės dalelytę Grėjus pamanė, kad šis vyrukas pašėlęs. Paskui išvydo keturis bežiedžius pirštus. Nei žiedų. Nei žmonos. Garsija dievino žmoną, todėl turėtų būti žiedas. Taigi metas nešdintis.

— Ko jūs norite? — griežtai paklausė Andervudas.

— Maniau, Garsija dirba šiame aukšte, — tarė jis, pamažėle traukdamasis.

— Jūsų draugužis Garsija — teisininkas?

— Taip.

Andervudas kiek atlyžo.

— Tik ne šioje firmoje. Turime Peresą ir Ernandesą, galbūt dar vieną kokį. Bet Garsijos aš nepažįstu.

— Ką gi, čia stambi firma, — pasakė Grėjus nuo durų. — Atleiskite, kad sutrukdžiau.

Andervudas sekė įkandin.

— Klausykite, pone Grenthemai, mes nepripratę, kad čia įsiveržtų reporteriai. Aš iškviesiu apsaugą, ir galbūt jie jums padės.

— Nėra reikalo. Dėkui. — Grenthemas atsidūrė koridoriuje ir prašapo. Andervudas pranešė apsaugai.

Lifte Grenthemas save keikė. Kabinoje jis buvo vienas, tad keikėsi garsiai. Paskui prisiminė Kroftą ir ėmė keikti šį, iki liftas nusileido ir atsidarė durelės. Kroftas stovėjo vestibiulyje šalia taksofonų. Grenthemas kiek galėdamas bandė nusiraminti.

Juodu drauge paliko pastatą.

— Neišdegė, — pasakė Grėjus.

— Kalbėjaisi su juo?

— Aha. Ne tas žmogus.

— Velniai rautų. Pažinau, kad tai jis. Vaikinas iš fotografijos — ne jis?

— Ne. Panašus, bet ne tas. Toliau bandyk.

— Aš jau pavargau, Grenthemai. Aš jau...

— Tau už tai mokama, ar ne? Dar vieną savaitę pratempk. Juk yra ir sunkesnių darbų.

Kroftas sustojo ant šaligatvio, o Grėjus nužingsniavo toliau.

— Dar savaitę ir viskas, — šūktelėjo pavymui Kroftas. Grenthemas numojo ranka.

Jis atsirakino draudžiamoje vietoje pastatytą „Volvo“ ir nuskubėjo atgal į redakciją. Ne per gudriausias ėjimas. Tai buvo gan kvaila, o jis pernelyg patyręs, kad darytų tokias klaidas. Neužsiminsiąs apie tai per savo kasdienį pokalbį su Džeksonu Feldmenu ir Smitu Kynu.

Feldmenas jo laukiąs, pranešė kitas reporteris, ir Grėjus sparčiai pasuko į šio kabinetą. Maloniai nusišypsojo sekretorei, kuri buvo pasirengusi pulti. Kartu su Feldmenu laukė Kynas ir redakcijos direktorius Hovardas Krauthameris. Kynas uždarė duris ir padavė Grėjui laikraštį.

— Matėte?

Tai buvo Naujojo Orleano laikraštis Times-Picayune. Pirmajame puslapyje atspausdinta medžiaga apie Verheko ir Kalahano mirtis, įdėtos ir didelės fotografijos. Jis greitai permetė akimis, o anie stebėjo. Buvo pasakojama apie jųdviejų draugystę ir keistas mirtis, kurias skyrė vos šešios dienos. Užsiminta ir apie dingusią Darbę Šo. Bet jokios sąsajos su dosjė.

— Man regis, yla išlindo iš maišo, — pasakė Feldmenas.

— Čia tik pagrindiniai dalykai, — numojo Grėjus. — Mes galėjome tai paskelbti prieš tris dienas.

— Kodėl nepaskelbėme? — paklausė Krauthameris.

— Nieko čia nėra. Tik du negyvėliai, merginos pavardė ir daugybė klausimų, iš kurių nė vienas neatsakytas. Jie surado farą, kuris sutinka kalbėti, bet nieko daugiau nežino, nes matė tik kraują ir sužalojimus.

— Bet jie kapsto, Grėjau, — pasakė Kynas.

— Norite, kad juos sustabdyčiau?

— Times tai pasigavo, — vėl prašneko Feldmenas. — Kažką paskelbs rytoj ar sekmadienį. Kiek jie gali žinoti?

— Kodėl manęs klausiate? Juk, galimas daiktas, jie turi dosjė kopiją. Mažai tikėtina, bet įmanoma. Bet jie nesikalbėjo su mergina. Mergina pas mus, aišku? Ji mūsų.

— Tikėkimės, — tarė Krauthameris.

Feldmenas pasitrynė akis ir įsispoksojo į lubas.

— Tarkime, jie turi dosjė kopiją ir žino, kad ją parašė mergina, o dabar ši dingo. Jie šiuo metu negali patikrinti faktų, bet nebijo užsiminti apie dosjė, neįvardydami Matiso. Tarkime, jie dar žino ir tai, kad Kalahanas buvo jos dėstytojas ir kad jis atgabeno dosjė čionai ir atidavė savo geram draugui Verhekui. Dabar abu negyvi, o mergina slapstosi. Tai velniškai gera istorija, ar jums taip neatrodo, Grėjau?

— Puiki istorija, — pridūrė Krauthameris.

— Smulkmė palyginti su tuo, kas dėsis toliau, — pareiškė Grėjus. — Nenoriu jos skelbti, nes tai tik ledkalnio viršūnė ir ji privilios visus šalies laikraščius. Kam mums reikia, kad daugybė reporterių stumdytųsi vienas per kitą.

— O aš sakau, skelbkime, — mygo Krauthameris. — Jeigu to nepadarysime, Times mus išdurs.

— Negalime skelbti tos istorijos, — spyrėsi Grėjus.

— Kodėl gi ne? — neatlyžo Krauthameris.

— Kadangi aš neketinu jos rašyti, o jeigu parašys kas nors kitas, mes prarasime merginą. Paprastų paprasčiausiai. Ji šiuo metu svarsto, ar nešokti į lėktuvą ir nepalikti šalies. Tad viena mūsų klaida, ir mergina dings.

— Betgi ji jau viską išklojo, ką žino, — priminė Kynas.

— Aš jai daviau savo garbės žodį, aišku? Neparašysiu tos istorijos, kol visa nebus sudėliota į vietas, kad būtų galima įvardyti Matisą. Paprastų paprasčiausiai.

— Tu ja naudojies, tiesa? — paklausė Kynas.

— Ji — šaltinis. Bet jos nėra mieste.

— Jeigu Times turi dosjė, tuomet jie žino apie Matisą, — pasakė Feldmenas. — O jeigu jie žino apie Matisą, tad galima kirsti lažybų, kad jie kapsto kaip velniai, stengdamiesi patikrinti faktus. Kas, jeigu jie mus aplenks?

Krauthameris pasidygėdamas krenkštelėjo.

— Rengiamės čia sėdėti nieko neveikdami ant savo subinių ir prarasti sensacingiausią istoriją, kokią tik esu girdėjęs per dvidešimt metų. Sakau, skelbiam, ką turime. Tai tik viršūnėlė, bet jau ir dabar velniškai puiki istorija.

— Ne, — nukirto Grėjus. — Aš nerašysiu, kol neturėsiu visko.

— Ir kiek tai gali užtrukti? — paklausė Feldmenas.

— Gal kokią savaitę.

— Mes negalime laukti savaitės, — pareiškė Krauthameris.

Grėjus jautėsi įvarytas į kampą.

— Aš galiu išsiaiškinti, kiek žino Times. Duokit man keturiasdešimt aštuonias valandas.

— Jie kažką skelbs rytoj ar sekmadienį, — pakartojo Feldmenas.

— Tegul sau skelbia. Kertu lažybų iš pinigų, kad tai bus ta pati istorija, veikiausiai su tų pačių snukių nuotraukomis. Jūs, vyručiai, spėjate labai daug. Spėjate, kad jie turi dosjė kopiją, betgi pats autorius jos neturi. Ir mes neturime kopijos. Palaukime ir paskaitykime jų istorijėlę, o paskui nuspręsime, ką daryti.

Redaktoriai susižvalgė. Krauthameris buvo nusivylęs. Kynas nekantravo. Bet bosas čia buvo Feldmenas.

— Gerai, — pasakė jis. — Jeigu jie iš ryto ką nors paskelbs, vidudienį čia susitiksime ir nuspręsime.

— Puiku, — greitai sutiko Grėjus ir siekė durų.

— Patariu paskubėti, Grenthemai, — perspėjo Feldmenas. — Mes negalime ilgiau ant to tupėti.

Grenthemas dingo. 33

Limuzinas piko valandą kantriai slinko Beltvėjumi40. Buvo tamsu, ir Metju Baras skaitė šviečiant tik lubų lemputei. Koulas gurkšnojo „Perrier“ mineralinį vandenį ir stebėjo transporto eismą. Jis buvo įsiminęs dosjė ir galėjo lengvai ją atpasakoti, tačiau norėjo pamatyti šio reakciją.

Baras visiškai ramiai skaitė dosjė, kol nepriėjo prie fotografijos, tuomet pamažu palingavo galvą. Padėjo dosjė ant sėdynės ir kiek susimąstė.

— Labai bjauru, — tarė jis.

Koulas sumykė.

— Ar čia yra nors kiek tiesos? — paklausė Baras.

— Norėčiau žinoti.

— Kada pirmą sykį ją išvydote?

— Praeitos savaitės antradienį. Atėjo iš FTB drauge su vienu iš jų kasdienių pranešimų.

— Ką pasakė prezidentas?

— Ne itin apsidžiaugė, bet nerimauti nebuvo priežasties. Pamanėme, kad tai tik dar vienas šūvis nemačiom. Prezidentas pasišnekėjo apie tai su Voilzu, ir šis sutiko kuriam laikui palikti tą reikalą ramybėje. Dabar aš jau ne toks garantuotas.

— Ar prezidentas paprašė Voilzo atsitraukti? — pamažu paklausė Baras.

— Taip.

— Tai labai panašu į trukdymą teisingumui, žinoma, tariant, kad dosjė pasirodys esanti tiesa.

— O kas, jeigu viskas, kas čia parašyta, yra tiesa?

— Tuomet prezidentui kils problemų. Esu gavęs vieną nuosprendį už trukdymą teisingumui, tad jau turiu patirties. Tai lyg apgaulė paštu. Plataus užmojo ir gudri, tačiau gana lengvai įrodoma. Jūs irgi prikišęs nagus?

— Ką jūs manote?

— Manau, kad tuomet ir jūs turėsite problemų.

Jie važiavo tylomis ir stebėjo transporto eismą. Koulas jau buvo pagalvojęs apie tai, tačiau norėjo išgirsti Baro nuomonę. Jam nekėlė rūpesčių baudžiamoji atsakomybė. Prezidentas sykį trumpai šnektelėjo su Voilzu, paprašė jo kol kas ieškoti kitų galimybių ir tai viskas. Nepavadinsi to sunkiu nusikaltimu. Bet Koului nedavė ramybės perrinkimas, tad skandalas, į kurį įtrauktas pagrindinis šelpėjas Matisas, būtų pragaištingas. Net bloga pagalvoti — žmogus, kurį prezidentas pažinojo ir iš kurio gavo milijonus, sumokėjo pinigus, kad būtų nužudyti du Aukščiausiojo Teismo nariai. Tuo tarpu jo bičiulis prezidentas į jų vietą galėtų paskirti sukalbamesnius žmones, kurie netrukdytų pumpuoti surastą naftą. Demokratai išsipiltų į gatves piktdžiugiškai stūgaudami. Visi Kongreso pakomitečiai surengtų svarstymus. Visi laikraščiai ištisus metus kasdien tai gvildentų. Teisingumo departamentas būtų priverstas pradėti tyrimą. Koulas gautų prisiimti kaltę ir atsistatydinti. Velniai rautų, visi Baltuosiuose rūmuose, išskynus prezidentą, turėtų pasitraukti.

Pasibaisėtino masto košmaras.

— Privalome sužinoti, ar dosjė rašoma tiesa, — pasakė į langą nusisukęs Koulas.

— Jeigu žmonės miršta, tuomet tai tiesa. Pateikite man geresnę priežastį, kodėl buvo nužudyti Kalahanas ir Verhekas.

Kitos priežasties nebuvo, ir Koulas tai žinojo.

— Noriu, kad jūs ką nors darytumėte.

— Surasčiau merginą?

— Ne. Ji arba negyva, arba slepiasi kur nors urve. Noriu, kad pasikalbėtumėte su Matisu.

— Be abejo, jis geltonuosiuose puslapiuose.

— Gebėsite jį surasti. Mums reikia užmegzti ryšį, apie kurį prezidentas nieko nežinotų. Pirmiausia būtina nustatyti, kiek šioje dosjė yra tiesos.

— Ir jūs manote, kad Viktoras padarys mane savo patikėtiniu ir atskleis paslaptis?

— Taip, galbūt. Turėkite omenyje, jūs nesate faras. Tarkime, visa tai tiesa, ir jam atrodo, kad netrukus gali būti demaskuotas. Todėl yra viskam pasiryžęs ir žudo žmones. Galėtume jam pasakyti, kad spauda iškniso istoriją ir galas čia pat, tad jam dabar būtų pats metas dingti. Nuvyksite pas jį iš Vašingtono, suprantate? Smulkiai susipažinęs su padėtimi. Nuo prezidento arba bent taip jis manys. Jis jūsų klausysis.

— Gerai. O kas, jeigu jis pasakys man, jog tai tiesa? Ką iš to laimėsime?

— Turiu šiokių tokių minčių, ir visos jos apie tai, kaip sumažinti žalą. Pirmiausia, ką padarysime, tai tučtuojau paskirsime į Teismą du gamtos mylėtojus. Suprantate, paklaikusių akių kraštutiniuosius paukštukų stebėtojus. Tai parodys, kad širdies gilumoje mes geručiai gamtosaugininkai. Ir tai pražudys Matisą bei jo naftos telkinius ir t.t.

Galėtume tai atlikti per kelias valandas. Bemaž tuo pat metu prezidentas išsikvies Voilzą, generalinį prokurorą, taip pat Teisingumo departamento vadovą ir pareikalaus, kad nedelsiant būtų pradėtas tyrimas dėl Matiso. Mes išdalysime dosjė kopijas visiems miesto reporteriams, o paskui priglusime prie žemės ir palauksime, kol audra praūš.

Baras susižavėjęs šypsojosi.

Koulas varė toliau:

— Tai nebus gražu, bet kur kas geriau, nei sėdėti ir viltis, kad dosjė — grynas pramanas.

— O kaip jūs pasiteisinsite dėl tos fotografijos?

— Neįmanoma. Kurį laiką skaudės, tačiau tai vyko prieš septynerius metus, o juk žmonės kartais sukvailioja. Mes patvirtinsime, kad anuomet Matisas buvo geras pilietis, tačiau dabar pamišo.

— Jis ir yra pamišėlis.

— Taip, jis toks. Ir šiuo metu nelyginant įspeistas į kampą sužeistas šuo. Jūs privalote jį įtikinti, kad išmestų į ringą baltą rankšluostį ir kuo toliau neštų savo subinę. Manau, jis jūsų paklausys. Be to, iš jo mes sužinosime, ar tai tiesa.

— Tad kaip man jį surasti?

— Turiu vieną žmogų. Pasinaudosiu kai kuriais ryšiais ir užmegsiu kontaktą. Būkite pasirengęs išvykti sekmadienį.

Baras nusišypsojo į langą. Būtų įdomu susitikti su Matisu.

Transporto srautas sulėtėjo. Koulas pamažu nugėrė vandens.

— Ką nors sužinojote apie Grenthemą?

— Tiesą sakant, ne. Mes klausomės ir stebime, tačiau nieko įdomaus. Jis šnekasi su savo motina ir keliomis mergiotėmis, tačiau tai neverta dėmesio. Daug dirba. Trečiadienį išvyko iš miesto ir ketvirtadienį sugrįžo.

— Kur jis vyko?

— Į Niujorką. Veikiausiai rengia kokią nors medžiagą.

Klivas lygiai dešimtą vakare turėjo laukti prie Roud Ailendo aveniu ir Šeštosios kampo, tačiau jo nebuvo. Grėjui pasakyta skrieti Roud Ailendu, iki Klivas jį prisivys, tad jeigu kas nors iš tiesų sektų, pamanytų, kad tai paprasčiausiai buvo tik dar vienas neatsargus vairuotojas. Jis lėkė Roud Ailendu pro Šeštąją penkiasdešimties mylių per valandą greičiu ir stebėjo pasirodysiant mėlynus švyturėlius. Tačiau šie nesirodė. Jis apsisuko ir po penkiolikos minučių vėl viesulu praūžė aveniu. Aure! Išvydo mėlynus švyturėlius ir sustojo prie šaligatvio.

Tai buvo ne Klivas, o baltasis faras, ir dargi labai užsiplieskęs. Pačiupo Grėjaus vairuotojo pažymėjimą, ištyrinėjo ir paklausė, ar jis išgėręs. Grėjus atsakė neigiamai. Faras išrašė baudos kvitelį ir išdidžiai įteikė Grėjui, kuris sėdėjo prie vairo stebeilydamas į kvitelį, kol nuo užpakalinio buferio jį pasiekė balsai.

Pasirodė dar vienas faras, jie abu susiginčijo. Antrasis buvo Klivas, ir jis norėjo, kad baltasis faras pamirštų baudos kvitelį, bet šis paaiškino nieko negalįs padaryti, nes kvitelis jau išrašytas, be to, tas idiotas per sankryžą varęs penkiasdešimt šešias mylias per valandą. Klivas įtikinėjo, kad Grėjus jo draugas. Tačiau baltasis faras liepė pamokyti jį vairuoti, kol dar nieko nepritrėškė, įsėdo į savo patrulinę mašiną ir nuvažiavo.

Klivas krizeno, žvelgdamas vidun pro Grėjaus langutį.

— Apgailestauju, — nusišypsojo jis.

— Tai vis per tave.

— Kitą kartą taip neskubėk.

Grėjus numetė kvituką ant grindų.

— Kalbėkime trumpai. Aną sykį minėjai, jog Seržas sakė, kad vaikinai iš vakarinio sparno kalba apie mane. Tiesa?

— Tiesa.

— Gerai. Man reikia, kad Seržas sužinotų, ar jie kalba ir apie kokius nors kitus reporterius, ypač iš New York Times. Turiu žinoti, ar jie mano, kad ir kas nors kitas suuodęs tą istoriją.

— Tik tiek?

— Taip. Ir man reikia to greitai.

— Taip neskubėk, — garsiai pasakė Klivas ir nuėjo prie savo automobilio.

Darbė sumokėjo už numerį septynias dienas į priekį. Pirmiausia ji šitaip pasielgė todėl, jog norėjo turėti pažįstamą vietą, kur prireikus galėtų sugrįžti, kita vertus, norėjo palikti kai kuriuos neseniai nusipirktus drabužius. Negerai šitaip bėgti viską palikus. Drabužiai nebuvo labai ypatingi, bet iš prabangesnių, safariui skirtų drapanų, nešiojamų teisės fakultete, tačiau Niujorke jie kainavo dar brangiau, ir būtų miela visus pasilikti. Nerizikuotų dėl drabužių, bet jai patiko kambarys, patiko miestas, be to, norėjo tų drapanų.

Metas vėl sprukti, ir ji keliausianti lengvomis. Išnėrė iš „St. Moritz“ į laukiantį taksi nešina nedideliu drobiniu krepšiu. Penktadienis, bemaž vienuolikta valanda vakaro, ir Centrinio parko Pietinėje buvo judru. Kitapus gatvės vorelė arklių ir karietų laukė klientų trumpai ekskursijai po parką.

Užtruko dešimt minučių nusigauti taksi iki Septyniasdešimt antrosios ir Brodvėjaus. Iš tiesų jai ten visiškai nereikėjo, tačiau visą šią kelionę reikia padaryti sunkią sekti. Nuėjusi trisdešimt pėdų, ji išnyko metropoliteno tunelyje. Buvo išstudijavusi schemą ir metropoliteno tinklo vadovą, ir vylėsi, jog sunkumų neiškils. Metropolitenas ne itin viliojo, nes niekad nebuvo važiavusi metro, bet buvo prisiklausiusi visokių istorijų. Tačiau čia Brodvėjaus linija, šiuo traukiniu labiausiai naudojamasi Manhatane ir, pasak gandų, kartais čia būna saugu. O žemės paviršiuje reikalai ne taip jau puikiai klostosi.

Ji laukė greta grupelės girtų, tačiau gerai apsirengusių paauglių, ir po poros minučių traukinys atvyko. Vagonai nebuvo perpildyti, ir ji atsisėdo netoli viduriniųjų durų. Stebeilyk į grindis ir laikyk krepšį, vis kartojo sau. Taip ir elgėsi, tačiau iš po tamsių akinių tyrinėjo žmones. Naktis jai pasitaikė laiminga. Jokių gatvės pankų su peiliais. Jokių elgetų. Jokių iškrypėlių, bent jau nematė tokių. Bet buvo naujokė, tad kelionė vis tiek tampė nervus.

Girti vaikėzai išlipo Laiko aikštėje, o kitoje stotelėje ir ji paskubom paliko vagoną. Niekad nebuvo regėjusi Peno stoties, tačiau dabar ne metas apžiūrinėti vietas. Galbūt kada nors ji galėsianti čia sugrįžti ir praleisti mėnesį, grožėtis miestu ir nebijoti kur nors išvysti Striukį, Džiūsną ir dar nežinia ką. Tačiau tik ne dabar.

Ji turėjo penkias minutes, ir susirado reikiamą traukinį kaip tik šiam privažiuojant. Vėlgi atsisėdo gale ir stebėjo kiekvieną keleivį. Pažįstamų veidų nematė. Juk tikrai, Dieve, prašau, juk tikrai jie neprilipo jai iš paskos, kai šitaip spruko mėtydama pėdas. Darsyk jos klaida buvo kreditinės kortelės. O’Hare nusipirko keturis bilietus „American Express“, ir jie kažkaip sužinojo, kad ji Niujorke. Buvo tikra, kad Striukis jos nematė, bet jis mieste ir, aišku, turi draugų. Ko gero, jų koks dvidešimt. Tačiau, antra vertus, ji dėl nieko negalinti būti tikra.

Traukinys pajudėjo iš stoties šešias minutes vėluodamas. Buvo pustuštis. Ji išsitraukė iš krepšio pigų romaniūkštį ir apsimetė skaitanti.

Po penkiolikos minučių traukinys sustojo Niuarke, ir ji išlipo į peroną. Buvo sėkmės kūdikis. Lauke prie stoties rikiavosi taksi, ir po dešimties minučių ji jau atsidūrė oro uoste. 34

Šeštadienio rytas, Karalienė išvykusi į Floridą rinkti pinigų iš turčių, o lauke oras buvo giedras bei vėsus. Jam norėjosi ilgiau pamiegoti, paskui atsikėlus pažaisti golfą. Bet šit septynios, jis, pasirišęs kaklaraištį, sėdi prie rašomojo stalo ir klausosi, ką Flečeris Koulas siūlo dėl vieno ar kito reikalo. Generalinis prokuroras Ričardas Hortonas anksčiau pasikalbėjo su Koulu, ir dabar šis buvo išsigandęs.

Kažkas atidarė duris, ir Hortonas įėjo vidun. Jie paspaude vienas kitam rankas, Hortonas atsisėdo priešais rašomąjį stalą. Koulas atsistojo šalia, ir tai prezidentą iš tiesų erzino.

Hortonas buvo nuobodus, tačiau sąžiningas. Nebuvo bukas ar vangios mąstysenos, tačiau prieš pradėdamas veikti, viską kruopščiai apgalvodavo. Prieš pasakydamas pasverdavo kiekvieną žodį. Buvo lojalus prezidentui ir galėjai pasikliauti jo sveika nuovoka.

— Mes rimtai svarstome apie oficialų didžiosios žiuri tyrimą dėl Rozenbergo ir Jenseno mirčių, — svariai pareiškė jis. — Atsižvelgiant į tai, kas įvyko Naujajame Orleane, manome, kad šitai reikia pradėti nedelsiant.

— FTB tiria, — pasakė prezidentas. — Pasiuntė ten tris šimtus agentų. Kodėl mes turėtume veltis?

— Jie tiria Pelikano dosjė? — paklausė Hortonas, nors atsakymą žinojo. Žinojo, kad šiuo metu Voilzas su šimtais agentų Naujajame Orleane. Žinojo, kad jie kalbėjo su šimtais žmonių, surinko krūvą beverčių įrodymų. Žinojo, kad prezidentas buvo paprašęs Voilzą atsitraukti, taip pat žinojo, kad šis ne viską anam pasako.

Hortonas niekad nebuvo prezidentui užsiminęs apie Pelikano dosjė, ir faktas, kad netgi jis žinojo apie tą prakeiktą reikalą, varė jį į neviltį. Kiek dar žmonių apie tai žino? Veikiausiai tūkstančiai.

— Jie veikia visomis kryptimis, — tarė Koulas. — Įteikė mums dosjė kopiją beveik prieš dvi savaites, tad manome, kad jie tikrina joje nurodytus faktus.

Kaip tik to Hortonas iš Koulo ir tikėjosi.

— Man iš tiesų atrodo, kad administracijai iškart derėtų pradėti tirti šį reikalą. — Jis kalbėjo lyg visa mintinai išmokęs iš anksto, ir šitai prezidentą erzino.

— Kodėl? — paklausė prezidentas.

— Kas, jeigu taikinys — dosjė? Jeigu nieko nedarysime, o tiesa galop išplauks į paviršių, žala bus nepataisoma.

— Nejau jūs nuoširdžiai tikite, kad toje dosjė esama nors dalelytės tiesos? — kamantinėjo toliau prezidentas.

— Baisiai įtartina. Pirmieji du žmonės, matę dosjė, negyvi, o asmuo, ją parašęs, dingęs. Tai visiškai logiška, jeigu kažkas buvo taip užsimojęs nužudyti Aukščiausiojo Teismo narius. Nėra jokių kitų įtikimų įtariamųjų. Kiek girdėjau, FTB sutrikę. Manau, reikia toliau tęsti tyrimą šia linkme.

Hortono tyrimai būdavo bjauresni nei Baltųjų rūmų pusrūsis, ir Koulas pasibaisėjo vien nuo minties, kad šis klounas paskirs didžiąją žiuri ir ims kviesti liudytojus. Hortonas garbingas žmogus, tačiau Teisingumo departamente pilna per daug kalbančių teisininkų.

— Nemanote, kad dar šiek tiek per anksti? — paklausė Koulas.

— Nemanau.

— Skaitėte šiandieninius laikraščius? — nesiliovė klausinėjęs Koulas.

Hortonas paskersavo į pirmąjį Post puslapį ir perskaitė sporto skiltį. Juk šiandien šeštadienis. Buvo girdėjęs, kad Koulas iki išauštant perskaito aštuonis laikraščius, tad šis klausimas jam nepatiko.

— Porą skaičiau, — pasakė jis.

— Aš peržiūrėjau kelis, — kukliai prisipažino Koulas. — Ir niekur nė žodžio neradau apie tuos du žuvusius teisininkus, merginą ar Matisą, nieko, ką būtų galima susieti su dosjė. Jeigu dabar pradėsite oficialų tyrimą, ši naujiena visą mėnesį bus pirmuosiuose puslapiuose.

— Jūs manote, kad viskas paprasčiausiai nurims? — paklausė Hortonas Koulą.

— Galimas daiktas. Dėl suprantamų priežasčių mes to tikimės.

— Manau, jūs optimistas, pone Koulai. Paprastai mes nesėdime sudėję rankų ir nelaukiame, kad už mus tyrimo imtųsi spauda.

Koulas išsišiepė ir mažne nusijuokė iš tų žodžių. Jis nusišypsojo prezidentui, kuris atsakė greitu žvilgsniu, ir Hortonas įplieskė pamažu kylantį apmaudą.

— O kas nutiktų bloga, jeigu savaitę palauktume? — paklausė prezidentas.

— Nieko, — metė Koulas.

Štai šitaip greit buvo nuspręsta palaukti savaitę, ir Hortonas tai suprato.

— Per savaitę visa gali sprogti, — tarė jis neįtikinamai.

— Palaukite savaitę, — įsakė prezidentas. — Kitą penktadienį čia susitiksime ir tuomet pagalvosime. Aš nesakau ne, Ričardai, tik palaukime septynias dienas.

Hortonas gūžtelėjo. Tai daugiau, nei jis tikėjosi. Pridengė savo užnugarį. Dabar grįš tiesiai į prokuratūrą ir padiktuos ilgą memorandumą, kuriame smulkiai nupasakos viską, kiek prisimins, apie šį susitikimą, ir jo sprandas liks saugus.

Koulas žingtelėjo priekin ir padavė jam popieriaus lapą.

— Kas čia?

— Daugiau pavardžių. Ar pažįstate juos?

Tai buvo paukštukų stebėtojų sąrašas: keturi pernelyg liberalūs teisėjai, kad galėtum jaustis patogiai, bet planas B reikalavo paskirti į Teismą kraštutinius aplinkosaugininkus.

Hortonas kelissyk sumirksėjo ir įdėmiai perskaitė.

— Jūs turbūt juokaujate.

— Patikrinkite juos, — pasakė prezidentas.

— Šie vyrukai gryni liberalai, — sumurmėjo Hortonas.

— Taip, bet jie garbina saulę ir mėnulį, medžius bei paukštelius, — paslaugiai paaiškino Koulas.

Hortonas pagavo mintį ir staiga nusišypsojo.

— Suprantu. Pelikanų mylėtojai.

— Žinote, jie bemaž išnaikinti, — pasakė prezidentas.

Koulas pasuko prie durų.

— Gaila, kad jie neišnyko prieš dešimt metų.

Iki devintos, kai Grėjus atvyko prie savo darbo stalo žinių skyriuje, ji neskambino. Jis perskaitė Times ir tenai nieko nerado. Išskleidė viršum apversto stalo Naujojo Orleano laikraštį ir pervertė jį. Nieko. Jie jau pranešę viską, ką žinojo. Kalahanas, Verhekas, Darbe ir daugybė neatsakytų klausimų. Jis spėjo, kad Times ir galbūt Naujojo Orleano Times-Picayune matė dosjė ar girdėjo apie ją, todėl žino apie Matisą. Taip pat manė, kad jie blaškosi kaip pašėlę, stengdamiesi patikrinti medžiagą. Bet jis turi Darbę, juodu surasią Garsiją, ir jeigu Matisą įmanoma patikrinti, taip ir padarysią.

Kol kas nebuvo jokio kito plano. Jeigu Garsija dingęs ar atsisakytų padėti, juodu būsią priversti ištirti tamsų ir paslapčių kupiną Viktoro Matiso pasaulį. Darbe ilgai to neištvers, ir jis nesmerkė jos. Nebuvo tikras, kiek ir pats ištversiąs.

Su puodeliu kavos rankoje pasirodė Smitas Kynas ir prisėdo ant stalo.

— Jeigu Times tai turėtų, ar delstų iki rytojaus?

Grėjus papurtė galvą.

— Ne. Jeigu jie būtų turėję daugiau nei Times-Picayune, būtų paskelbę šiandien.

— Krauthameris reikalauja, kad skelbtume, ką turime. Jam atrodo, kad galime įvardyti Matisą.

— Ne visai suprantu.

— Jis remiasi Feldmenu. Šio nuomone, mes galime skelbti visą istoriją apie Kalahaną ir Verheką, nužudytus dėl tos dosjė, kurioje atsitiktinai paminėtas Matisas. Parašytume, kad jis, pasirodo, besąs prezidento draugas, tačiau tiesiogiai Matiso neapkaltintume. Sako, kad privalome būti itin atsargūs ir duoti suprasti, kad dosjė minimas Matisas, tačiau jį įvardijame ne mes. O kadangi, perskaitę dosjė, miršta vienas žmogus po kito, vadinasi, ši tam tikru mastu atskleidžia tiesą.

— Jis nori pasislėpti už dosjė.

— Kaip tik.

— Bet visa tai tik prielaidos, kol nepatvirtinta. Krauthameris pralaimi reikalą. Nors sekundėlę tarkime, kad ponas Matisas su tuo niekaip nesusijęs. Visiškai nekaltas. Mes paskelbsime tą medžiagą su jo pavarde, ir kas toliau? Pasirodysime kvailai ir ateinančius dešimt metų gausime bylinėtis. Aš nerašysiu to straipsnio.

— Jis nori, kad kas nors kitas parašytų.

— Jeigu šis laikraštis paskelbs ne mano parašytą pelikano istoriją, mergina dings. Mailiau, aš vakar tai paaiškinau.

— Taip. Ir Feldmenas tave girdėjo. Jis tavo pusėje, Grėjau, aš irgi. Bet jeigu tas reikalas — tiesa, tik dienų klausimas, kada jisai sprogs. Mes visi taip manome. Juk žinai, kaip Krauthameris nekenčia Times, jis bijo, kad tie išperos pirmi paskelbs šią naujieną.

— Jie negali paskelbti, Smitai. Galbūt turi kelis faktus daugiau nei Times-Picayune, bet jie negali įvardyti Matiso. Klausyk, mes pirmi viską patikrinsime. Ir tada aš aprašysiu tą istoriją, nurodysiu žavųjį Matisą bei jo draugą Baltuosiuose rūmuose, ir velniai juoksis.

— Mes? Vėl tai pasakei. Pasakei: „Mes patikrinsime“.

— Mano šaltinis ir aš, gerai. — Grėjus atidarė stalčių ir surado Darbės, laikančios rankoje dietinės kokakolos buteliuką, fotografiją. Padavė Kynui pasigrožėti.

— Kur ji? — paklausė.

— Nelabai žinau. Manau, kad pakeliui iš Niujorko čionai.

— Žiūrėk, kad nenužudytų per tave.

— Mudu labai atsargūs. — Grėjus apsidairė per abu pečius ir prisilenkė arčiau. — Tiesą sakant, Smitai, manau, kad mane seka. Tik noriu, kad tu žinotum.

— Kas tokie jie galėtų būti?

— Tai perdavė manasis šaltinis iš Baltųjų rūmų. Aš nesinaudoju savo telefonais.

— Turbūt aš pasakysiu Feldmenui.

— Gerai. Nemanau, kad tai pavojinga, bent jau kol kas.

— Jis turi žinoti. — Kynas pašoko ant kojų ir išnyko.

Ji paskambino po kelių minučių.

— Aš čia, — pasakė. — Nežinau, kiek jų atsigabenau kartu, bet aš čia, ir kol kas dar gyva.

— Kur jūs?

— „Tabard Inn“ viešbutyje, jis N gatvėje. Vakar Šeštojoje aveniu pamačiau seną draugelį. Pamenate Striukį, kuris buvo sunkiai sužalotas Burbono gatvėje? Ar jums pasakojau apie jį?

— Taip.

— Ką gi, jis vėl vaikšto. Šiek tiek šlubčioja, bet vakar bastėsi po Manhataną. Nemanau, kad mane pastebėjo.

— Jūs rimtai?! Tai baisu, Darbe.

— Siaubinga! Praeitą naktį išvykdama šešis kartus mėčiau pėdas, ir jeigu išvysiu jį šiame mieste kur nors bešlubčiojantį šaligatviu, turbūt iškelsiu baltą vėliavą. Prieisiu prie jo ir pasiduosiu.

— Nesugalvoju, ką pasakyti.

— Sakykite kuo mažiau, nes tie žmonės turi radarą. Tris dienas vaidinsiu privačią seklę, o paskui dingsiu iš čia. Jeigu gyva sulauksiu penktadienio ryto, sėsiu į lėktuvą, skrendantį į Arubą ar Trinidadą, arba dar kokią nors gražią vietelę su paplūdimiu. Jei mirsiu, noriu mirti pliaže.

— Kada susitinkame?

— Mąstau apie tai. Noriu, kad padarytumėte du dalykus.

— Aš klausausi.

— Kur jūs laikote savo automobilį?

— Netoli savo buto.

— Palikite jį tenai ir išsinuomokite kitą. Nieko prašmatnaus, kokį nors serijinį fordą ar ką nors panašaus. Įsivaizduokite, kad kas nors jus seka per optinį šautuvo taikiklį. Nuvažiuokite į „Marbury“ viešbutį Džordžtaune ir užsisakykite kambarį trim parom. Ten ima grynaisiais — aš jau pasitikrinau. Užsisakykite kita pavarde.

Grenthemas linguodamas galva užsirašinėjo.

— Ar galite sutemus nepastebėtas išsmukti iš savo buto? — paklausė ji.

— Manau, taip.

— Tad taip ir padarykite, paskui pasigaukite taksi į „Marbury“. Paprašykite, kad išsinuomotą automobilį jums atvarytų ten. Važiuodamas į „Tabard Inn“ pakeiskite du taksi ir įeikite į restoraną šį vakarą lygiai devintą.

— Gerai. Dar kas?

— Pasiimkite drabužių. Planuokite nebūti savo bute mažiausiai tris dienas. Be to, pasiruoškite laikytis atokiai nuo savo redakcijos.

— Iš tiesų, Darbe, manau, kad redakcijoje saugu.

— Aš nenusiteikusi ginčytis. Jeigu jūs būsite sunkiai sukalbamas, Grėjau, paprasčiausiai išnyksiu. Esu įsitikinusi, kad gyvensiu ilgiau, jei kaip įmanoma greičiau išsidanginsiu iš šalies.

— Klausau, mem.

— Geras berniukas.

— Spėju, kad kažkur jūsų smegeninėje sukasi genialus planas.

— Galimas daiktas. Pasišnekėsime apie tai prie pietų stalo.

— Ar tai panašu į pasimatymą?

— Šiek tiek užkąsime ir pavadinsime tai dalykiniu susitikimu.

— Klausau, mem.

— Dabar padedu ragelį. Būkite atsargus, Grėjau. Jie seka. — Ji baigė pokalbį.

Kai lygiai devintą jis atvyko, mergina sėdėjo prie trisdešimt septinto staliuko tamsiame mažutėlio restorano kampe. Pirmiausia jam krito į akis suknelė, eidamas prie staliuko žinojo ten po ja esant kojas, tačiau jų nematė. Galbūt išvys jas vėliau, kai ji atsistos. Jis vilkėjo švarku, ryšėjo kaklaraištį — juodu buvo nuostabi pora.

Patamsy jis atsisėdo prie pat jos, ir abu galėjo stebėti negausius lankytojus. „Tabard Inn“, regis, buvo toks senas viešbutis, jog gamindavo valgį dar Tomui Džefersonui. Lauke, restorano vidiniame kiemelyje, juokėsi ir kalbėjo triukšminga vokiečių kompanija. Langai buvo atdari, salėje tvyrojo vėsa, ir trumpą akimirką jiedviem nesunku buvo pamiršti, kodėl slapstosi.

— Iš kur gavote suknelę?

— Jums patinka?

— Labai miela.

— Šiandien popiet kiek pavaikštinėjau po parduotuves. Kaip ir didžioji dalis mano naujausio garderobo, ji išmestinė. Veikiausiai paliksiu ją savo numeryje, kai kitą sykį nešiu kailį.

Prie staliuko išdygo padavėjas su valgiaraščiais. Juodu užsisakė gėrimų. Restoranas atrodė tykus ir nepavojingas.

— Kaip jūs čia patekote? — paklausė jis.

— Keliaudama aplink pasaulį.

— Norėčiau žinoti.

— Traukiniu nuvažiavau į Niuarką, sėdau lėktuvan į Bostoną, iš ten lėktuvu pasiekiau Detroitą ir galiausiai nusileidau Daleso oro uoste. Visą naktį nemiegojau ir dukart užsimiršau, kur esu.

— Kaip jie galėjo jus sekti?

— Jie negalėjo. Visur mokėjau grynaisiais, bet nebedaug jų beturiu.

— Kiek jums reikia?

— Norėčiau truputėlį parsisiųsdinti iš savo banko Naujajame Orleane.

— Padarysime tai pirmadienį. Manau, jūs saugi, Darbe.

— Ir aš anksčiau taip maniau. Iš tikrųjų jaučiausi labai saugi lipdama į laivą drauge su Verheku, tik ten buvo ne jis. Taip pat labai saugi jaučiausi Niujorke. Ir tada šaligatviu prakrypavo Striukis, nuo to laiko neturėjau nė kąsnio burnoje.

— Atrodote puikiai.

— Dėkui. Turbūt. Ar esate čia kada nors valgęs? — Ji atsivertė valgiaraštį.

Jis irgi pažvelgė į savąjį.

— Ne, bet girdėjau, kad maistas čia puikus. Jūs vėl persidažėte plaukus. — Dabar šie buvo šviesiai rudi, taip pat šiek tiek paryškintos blakstienos, parausvinti skruostai. Ir padažytos lūpos.

— Jeigu vis matysiu tuos žmones, anie nuslinks.

Atnešė gėrimus ir juodu užsisakė patiekalus.

— Rytą kai ko tikimės pasirodant Times. — Jis nenorėjo užsiminti apie Naujojo Orleano laikraštį, nes ten buvo Kalahano ir Verheko nuotraukos. Jis spėjo, kad ji nematė to numerio.

Atrodė, jos tai nedomino.

— Pavyzdžiui, ko? — paklausė dairydamasi aplinkui.

— Nesame tikri. Būtų nemalonu, jeigu Times mus aplenktų. Mes seniai tarpusavy varžomės.

— Man tai neįdomu. Nieko neišmanau apie žurnalistiką ir neketinu ko nors mokytis. Esu čia, nes turiu vieną vienintelę mintį surasti Garsiją. Ir jeigu to nepasiseks padaryti labai greitai, dingsiu iš čia.

— Atleiskite man. Apie ką pageidautumėte šnekėtis?

— Apie Europą. Kokia jūsų mėgstamiausia vieta Europoje?

— Nemėgstu Europos ir nemėgstu europiečių. Kartkartėmis nuvykstu į Kanadą, Australiją ir Naująją Zelandiją. Kodėl jums patinka Europa?

— Mano senelis buvo škotų imigrantas, ir tenai aš turiu keletą pusbrolių. Dusyk juos aplankiau.

Grėjus išsunkė citriną į savo džiną su toniku. Iš baro atėjo šešių žmonių kompanija, o mergina atidžiai juos stebėjo. Kalbėdama greitai lakstė akimis po salę.

— Manau, jums reikia išgerti porą taurelių, kad atsipalaiduotumėte, — tarė Grėjus.

Ji linktelėjo, tačiau nieko neatsakė. Šešetas atsisėdo netoliese ir sušneko prancūziškai. Buvo malonu jų klausytis.

— Jums kada nors teko girdėti keidžanus kalbant prancūziškai? — paklausė ji.

— Ne.

— Tai sparčiai nykstanti tarmė — kaip ir pelkynai. Kalbama, kad prancūzai jos nesupranta.

— Nieko nuostabaus. Neabejoju, keidžanai nesupranta prancūziškai.

Ji nugėrė didelį gurkšnį baltojo vyno.

— Ar aš jums pasakojau apie Čedą Briunė?

— Turbūt ne.

— Jis buvo vargšas keidžanų berniukas iš Juniso. Jo šeima gyveno medžiodama spąstais ir žūklaudama pelkėse. Buvo labai gabus vaikas, mokėsi Luizianos valstijos universitete, gaudavo visą akademinę stipendiją, paskui įstojo į teisės fakultetą Stanforde ir jį baigė su aukščiausiu pažymių vidurkiu per visą fakulteto istoriją. Buvo dvidešimt vienerių, kai jį priėmė į advokatūrą Kalifornijoje. Būtų galėjęs dirbti bet kurioje juridinėje šalies firmoje, bet gavęs pasiūlymą įsidarbino vienoje San Francisko aplinkosaugos įstaigoje. Buvo talentingas, tikras teisės genijus, dirbo labai sunkiai ir netrukus ėmė laimėti didžiules ieškinines bylas prieš naftos ir chemijos kompanijas. Dvidešimt aštuonerių jis jau buvo populiarus, teismų salėse pažįstamas advokatas. Jo bijojo naftos ir kitos teršėjų korporacijos. — Ji vėl nugėrė vyno. — Jis užsidirbo daug pinigų ir įsteigė grupę Luizianos pelkynams išsaugoti. Norėjo dalyvauti Pelikano byloje, bet turėjo pernelyg daug įsipareigojimų kituose teismų procesuose. Paaukojo Žaliajam fondui nemažai pinigų bylinėjimosi išlaidoms padengti. Netrukus, prieš prasidedant teismo procesui Lafajete, jis pasiskelbė parvykstąs gimtinėn talkinti Žaliojo fondo advokatams. Naujojo Orleano laikraštyje buvo apie jį išspausdinta keletas straipsnių.

— Kas jam nutiko?

— Jis nusižudė.

— Ką?!

— Savaitę iki teismo proceso jį rado automobilyje su paleistu varikliu. Sodo žarna ėjo nuo išmetamojo vamzdžio ligi priekinės sėdynės. Dar viena paprasta savižudybė, nusinuodijo anglies viendeginiu.

— Kur stovėjo automobilis?

— Miškingoje vietovėje palei Lafuršo Bajū, netoli Galiano miestuko. Jis gerai pažinojo tą vietovę. Bagažinėje buvo turistinė įranga ir žūklės reikmenys. Nepaliko jokio raštelio. Policija tyrė, tačiau nerado nieko įtartina. Byla buvo nutraukta.

— Neįtikėtina.

— Jis turėjo problemų dėl alkoholio, San Franciske buvo gydytas psichoanalitiko. Bet neįtikėtina, kad galėjo nusižudyti.

— Manote, jį nužudė?

— Daug kas taip mano. Jo mirtis buvo didelis smūgis Žaliajam fondui. Jo aistra pelkynams teismo salėje būtų buvęs galingas veiksnys.

Grėjus ištuštino taurelę ir pabarškino ledukais. Ji prisislinko arčiau jo. Pasirodė padavėjas, ir juodu užsisakė patiekalus. 35

Kai sekmadienį šeštą valandą ryto Grėjus susirado Times egzempliorių, „Marbury“ viešbučio vestibiulyje nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Laikraštis buvo šešių colių storio ir svėrė dvylika svarų. Grėjus klausė savęs, kiek jį galima storinti? Nuskubėjo į savo kambarį aštuntame aukšte, išskleidė laikraštį ant lovos ir užsikniaubė viršum puslapių, įdėmiai juos peržiūrėjo. Pirmajame nerado nieko, ir tai svarbiausia. Jeigu jie būtų turėję sensacingos medžiagos, žinoma, būtų atspausdinę čia. Grėjus baiminosi išvysti didžiules Rozenbergo, Jenseno, Kalahano, Verheko, galbūt Darbės ir Kemelio fotografijas, kas žino, gal jie turi ir dailią Matiso nuotrauką. Visi būtų buvę išrikiuoti pirmame puslapyje it veikiantieji kokio nors filmo personažai ir Times vėl būtų juos aplenkęs. Sapnavo apie tai miegodamas, tegul ir neilgai.

Bet laikraštyje nieko nebuvo. Ir kuo mažiau Grėjus rado, tuo sparčiau vertė puslapius, iki priėjo sporto naujienas ir klasifikuotus skelbimus, tuomet liovėsi ir tartum šokio žingsneliu nulingavo prie telefono. Paskambino Smitui Kynui, kuris jau nemiegojo.

— Matei? — paklausė jis.

— Argi ne gražu? — atsakė Kynas. — Įdomu, kas nutiko?

— Jie nieko neturi, Smitai. Kapsto kaip velniai, tačiau dar neturi. Su kuo Feldmenas kalbėjosi?

— Nesako. Bet neva galima pasikliauti.

Kynas buvo išsiskyręs ir gyveno vienas bute netoli „Marbury“.

— Turi darbo? — paklausė Grėjus.

— Na, ne visai. Juk dabar bemaž pusė septynių, sekmadienio rytas.

— Mums reikia pasikalbėti. Po penkiolikos minučių pasiimk mane prie „Marbury“ viešbučio.

— Prie „Marbury“ viešbučio?

— Tai ilga istorija. Vėliau paaiškinsiu.

— Ak, mergina. Na, ir sekasi šmikiui.

— Norėčiau, kad taip būtų. Ji kitame viešbutyje.

— Čia? Vašingtone?

— Taip. Penkiolika minučių kelio.

— Atvažiuosiu.

Grėjus nervindamasis vestibiulyje gurkšnojo iš popierinio puodelio kavą ir laukė. Per Darbę tapo paranojiku ir bemaž tikėjosi, kad gatvėje slepiasi galvažudžiai su automatiniais ginklais. Šitai varė jį į neviltį. Išvydo M gatve atšliaužiant Kyno „Toyotą“, ir skubiai žengė priešpriešiais.

— Ką norėtum pamatyti? — paklausė Kynas, pajudėdamas nuo šaligatvio.

— Ak, nežinau. Diena graži. Gal į Virdžiniją?

— Kaip pageidausi. Tave ištrenkė iš buto?

— Ne visai taip. Laikausi merginos įsakymų. Ji mąsto it feldmaršalas, ir aš esu čia, nes man taip įsakyta. Turiu likti iki antradienio, kol ji vėl ims krūpčioti ir perkels mane kitur. Jeigu prireiktų, gyvenu aštuoni trisdešimt trečiame numeryje, bet niekam apie tai nepasakok.

— Spėju, nori, kad Post tai apmokėtų, — nusišypsojo Kynas.

— Šiuo metu negalvoju apie pinigus. Tie patys žmonės, kurie bandė ją nužudyti Naujajame Orleane, penktadienį jau vaikščiojo Niujorko gatvėmis, arba jai bent taip pasirodė. Jie pasižymi nuostabiu talentu persekioti, ir ji liguistai atsargi.

— Ką gi, jeigu tave kažkas seka, o ir ji yra kažkieno sekama, tuomet ji galbūt žino, ką daro.

— O, ji gerai žino, ką daro. Yra tokia sumani, jog net baugu, ir trečiadienio rytą išvyksta iš čia visam laikui. Tad Garsijai surasti turime dvi dienas.

— Kas, jeigu Garsija pernelyg pervertinamas? Kas, jeigu jį surasi, o žmogus nenorės kalbėti arba nieko nežino? Ar pagalvojai apie tai?

— Mane dėl to kamuoja košmarai. Manau, jis žino kažką svarbaus. Esama dokumento ar popierėlio, ko nors apčiuopiamo, ir jis tai turi. Sykį ar du man užsiminė, o kai jį paspaudžiau, nebenorėjo prisipažinti. Tačiau tądien, kai buvome sutarę susitikti, jis ketino man parodyti tą popierių. Aš tuo neabejoju. Jis ką nors turi, Smitai.

— Gal jis nenorės tau to parodyti?

— Nusuksiu jam sprandą.

Juodu pervažiavo Potomaką ir slinko palei Arlingtono kapines. Kynas užsirūkė pypkę ir pravėrė langutį.

— O kas, jeigu tau nepavyks surasti Garsijos?

— Planas B. Ji išvyksta, ir susitarimas atšaukiamas. Kai ji paliks šalį, galėsiu elgtis su dosjė kaip tinkamas, tik turiu neminėti, kad informaciją gavau iš jos. Vargšė mergina įsitikinusi, jog vis tiek mirs, nesvarbu, ar gausime mes tą istoriją, ar ne. Bet ji nori būti kaip įmanoma saugesnė. Niekad man neleido paminėti savo pavardės, netgi kaip dosjė autorės.

— Ar ji daug kalba apie dosjė?

— Faktiškai ne apie tai, kaip parašė. Ta mintis buvo pašėlusiai nusitvėrė jos ir beveik buvo beatsisakanti, kai ėmė sproginėti bombos. Ji gailisi, kad parašė tą prakeiktą medžiagą. Juodu su Kalahanu iš tikrųjų mylėjo vienas kitą, ją kamuoja kaltės jausmas, ji baisiai sielvartauja.

— Tad koks tas planas B?

— Mes pulsime teisininkus. Matisas pernelyg klastingas ir slidus, kad jį būtų galima įveikti be oficialių iškvietimų į teismą, orderių ir kitų dalykų, kurie būtini tokiais atvejais, tačiau mes pažįstame jo teisininkus. Jam atstovauja dvi stambios firmos čia mieste, ir mes imsimės jų. Kuris nors teisininkas arba grupė jų kruopščiai išanalizavo Aukščiausiojo Teismo sudėtį ir pasiūlė Rozenbergo bei Jenseno pavardes.

Pats Matisas nežinotų, ką nužudyti. Vadinasi, nusprendė jo teisininkai. Čia sąmokslo reikalas.

— Bet tu nepriversi jų prabilti.

— Apie klientą — ne. Bet jeigu teisininkai kalti, ir mes pradėsime klausinėti, kas nors išaiškės. Mums prireiks dešimčių reporterių, kurie be paliovos skambins teisininkams, jų padėjėjams, klerkams, sekretorėms, kopijuotojams — visiems. Mes užpulsime tuos šunsnukius.

Kynas papsėjo pypkę ir niekuo neišsidavė, ką galvoja.

— Kokios tai firmos?

— „Vaitas ir Blažėvičius“ bei „Brimas, Styrnsas ir Kidlou“. Pažiūrėk, ką apie jas rasi mūsų bibliotekoje.

— Esu girdėjęs apie „Vaitą ir Blažėvičių“. Tai stambi respublikoniška įstaiga.

Grėjus linktelėjo ir baigė gerti kavą.

— Kas, jeigu esama kitos firmos? — paklausė Kynas. — Kas, jeigu ta firma ne Vašingtone? Kas, jeigu sąmokslininkai nepalūš? Kas, jeigu čia veikia tik vienas juridinis protas, ir šis priklauso kokiam nors antraeilininkui teisininko padėjėjui iš Šrivporto41? Kas, jeigu tai sumanė vienas iš paties Matiso asmeninių teisininkų?

— Tu kartais mane velniškai erzini. Ar bent suvoki?

— Tai svarūs klausimai. Kas bus tada?

— Pereisime prie plano C.

— O jis koks?

— Dar nežinau. Ji dar taip toli nenuėjusi.

Ji buvo jam nurodžiusi laikytis atokiai nuo gatvių ir valgyti savo numeryje. Jis nešėsi maišelyje sumuštinį bei skrudintų bulvyčių ir klusniai keliavo į savo numerį aštuntame „Marbury“ aukšte. Azijietė kambarinė stūmė pro šalį vežimėlį. Jisai sustojo prie durų ir išsitraukė iš kišenės raktą...

— Jūs kažką užmiršote, sere? — paklausė kambarinė.

Grėjus nužvelgė ją.

— Atleiskite?

— Jūs kažką užmiršote?

— Na, ne. Kodėl klausiate?

Kambarinė žengtelėjo žingsnį arčiau.

— Jūs ką tik išėjote, sere, ir vėl sugrįžote.

— Aš išėjau prieš keturias valandas.

Ji papurtė galvą ir prisiartino dar arčiau, norėdama geriau įsižiūrėti.

— Ne, sere. Kažkoks vyriškis prieš dešimt minučių paliko jūsų kambarį. — Ji kiek padelsė, įdėmiai tyrinėdama jo veidą. — Bet, sere, dabar man atrodo, jog tai buvo kitas vyriškis.

Grėjus žvilgtelėjo į kambario numerį ant durų. 833. Jis išpūtė akis į moterį.

— Jūs tikra, kad šiame kambaryje buvo kitas vyriškis?

— Taip, sere. Vos prieš kelias minutes.

Jis puolė į paniką. Greitai nuėjo prie laiptų ir nubėgo žemyn keturis aukštus. Kas lankėsi jo kambaryje? Ten nėra nieko, tik drabužiai. Nieko, kas nuvestų pas Darbę. Jisai sustojo ir siekė kišenėn. Užčiuopė raštelį su „Tabard Inn“ adresu ir jos telefono numeriu. Lengviau atsikvėpė ir įsmuko į vestibiulį.

Privaląs kuo skubiau ją surasti.

Darbė susirado laisvą staliuką Džordžtauno universiteto Edvardo Beneto Viljamso juridinės bibliotekos skaitykloje, antrame aukšte. Dabar, būdama keliaujanti teisės fakultetų bibliotekų vertintoja, ji nusprendė, kad Džordžtauno kol kas pati geriausia. Atskiras penkių aukštų pastatas, kurį nuo Makdonou Holo — paties teisės fakulteto skyrė nedidelis kiemelis. Biblioteka buvo nauja, daili ir šiuolaikiška, bet vis dėlto juridinė biblioteka. Nors ir sekmadienis, čia jau rinkosi studentai, mąstantys apie baigiamuosius egzaminus.

Ji atsivertė penktą „Martindale-Hubbell“ žinyno tomą ir susirado K. A. firmų skyrių. „Vaitas ir Blažėvičius“ užėmė dvidešimt aštuonis puslapius. Pavardės, gimimo datos ir vietos, mokyklos, profesinės organizacijos, apdovanojimai, premijos, komitetai, be to, keturių šimtų dvylikos teisininkų, pirmiausia partnerių, toliau bendradarbių publikacijos. Ji žymėjosi į bloknotą.

Firma turėjo aštuoniasdešimt vieną partnerį, kiti buvo bendradarbiai. Ji sugrupavo juos pagal alfabetą ir užsirašė kiekvieną pavardę į juristo bloknotą. Atrodė kaip paprasta teisės studentė, atkakliai siekianti įsidarbinti juridinėse firmose.

Darbas buvo nuobodus, ir jos mintys nuklydo. Prieš dvidešimt metų čia studijavo Tomas. Buvo pirmūnas ir tvirtino praleisdavęs bibliotekoje daugybę valandų. Rašydavo į juridinį žurnalą, todėl normaliomis aplinkybėmis jai būtų tekę kęsti šią kankynę.

Mirtis buvo ta tema, kurią pastarąsias dešimt dienų ji analizavo įvairiais aspektais. Išskyrus tai, kai tyliai iškeliauji anapus miegodamas, ji dar buvo neapsisprendusi, kaip geriausia numirti. Lėta, kankinama baigtis nuo ligos — košmaras aukai ir mylimiesiems, tačiau nors yra laiko pasirengti ir atsisveikinti. Smurtinė, netikėta mirtis ištinka per sekundę ir veikiausiai velioniui yra geriausia. Bet gyvuosius toks sukrėtimas stingdo. Neduoda ramybės daugybė geliančių klausimų. Ar jis kentėjo? Ką paskiausiai pagalvojo? Kodėl tai nutiko? Neįmanoma apsakyti, ką reiškia matyti staigiai akyse žūvant mylimąjį.

Ji mylėjo Tomą dar labiau, nes matė jį mirštantį. Bandė prisiversti pamiršti sprogimo garsą, dūmų kvapą, sudraskytą jį į gabalėlius. Jeigu išgyvensianti dar tris dienas, nukeliausianti į tokią vietą, kur galėsianti užsirakinti duris, verkti ir svaidyti daiktus, iki sielvartas nurims. Buvo pasiryžusi pasiekti tą vietą. Buvo pasiryžusi gedėti ir pasveikti. Bent šitiek yra nusipelniusi.

Ji stengėsi įsiminti vardus ir galiausiai žinojo apie „Vaitą ir Blažėvičių“ daugiau negu kas nors kitas, pašalietis firmai. Išsmuko į tamsą ir pasigavo taksi važiuoti į viešbutį.

Metju Baras nuvyko į Naująjį Orleaną, ten susitiko su vienu teisininku, kuris liepė jam nuskristi į Fort Loderdeilą ir apsistoti nurodytame viešbutyje. Teisininkas aiškiai nepasakė, kas nutiks tame viešbutyje, bet Baras sekmadienį vakare ten rado sau rezervuotą kambarį, o registratūroje gavo žinutę, kad anksti iš ryto jam paskambinsią.

Dešimtą vakaro jis paskambino Flečeriui Koului į namus ir trumpai informavo, kaip sekėsi kelionė.

Koului rūpėjo kas kita.

— Grenthemas pašėlo. Jis ir toks vyriokas iš Times, Rifkinas, visur skambinėja. Jie gali būti pavojingi.

— Ar jie matė dosjė?

— Nežinau, ar matė, bet apie ją tikrai girdėjo. Rifkinas vakar paskambino vienam mano padėjėjui į namus ir paklausė, ką šis žinąs apie Pelikano dosjė. Padėjėjas nieko nežinojo ir susidarė įspūdį, kad Rifkinas žino dar mažiau. Nemanau, kad jis ją matė, bet mes negalime būti tikri.

— Velniai rautų, Flečeri. Mes nepajėgsime rungtyniauti su šutve reporterių. Tie vyriokai skambina telefonu šimtą kartų per minutę.

— Jų tik du. Grenthemas ir Rifkinas. Jūs jau paslėpėte „blakutes“ pas Grenthemą. Padarykite tą pat ir pas Rifkiną.

— Kas iš to, Grenthemas nesinaudoja nei savo buto telefonu, nei tuo, kuris automobilyje. Iš Naujojo Orleano oro uosto skambinau Beiliui. Grenthemo dvidešimt keturias valandas nebuvo namie, tačiau jo automobilis vis dar ten. Jie pabeldė į jo duris. Jis arba bute negyvas, arba praeitą naktį nepastebėtas išsmuko.

— Galbūt jis negyvas.

— Nemanau. Mes sekėme, tą patį darė ir federalai. Veikiausiai jis pajuto.

— Privalote jį surasti.

— Niekur nedings. Jis negali per daug nutolti nuo žinių skyriaus penktame aukšte.

— Noriu, kad ir Rifkino bute paslėptumėte „blakutes“. Paskambinkite šiąnakt Beiliui ir tegul tuoj pat pradeda, gerai?

— Klausau, sere, — atsakė Baras.

— Kaip manote, ką darys Matisas, jeigu pamanys, kad Grenthemas turi tą medžiagą ir ketina išdėstyti ją pirmame Washington Post puslapyje? — paklausė Koulas.

Baras išsitiesė ant viešbučio lovos ir užsimerkė. Prieš kelis mėnesius nusprendė nepriešgyniauti Flečeriui Koului. Jis — žvėris.

— Juk jis nesibodi žudyti, ar ne? — pasidomėjo Baras.

— Manote, kad rytoj pasimatysite su Matisu?

— Nežinau. Tie vyrukai labai paslaptingi. Kalba prislopintais balsais už uždarų durų. Jie mažai ką man pasakė.

— Kodėl pasikvietė jus į Fort Loderdeilą?

— Nežinau, tačiau tai kur kas arčiau Bahamų. Manau, kad rytoj ten vyksiu aš arba jis atvyks čia. Iš tiesų aš nežinau.

— Galbūt reikėtų išpūsti reikalą su Grenthemu. Matisas iššniukštinės tą istoriją.

— Aš apie tai pagalvosiu.

— Paskambinkite man iš ryto.

Atidariusi savo numerio duris, ji užmynė ant raštelio. Jame buvo tokie žodžiai: Darbe, aš vidiniame kiemelyje. Tai svarbu. Grėjus. Ji giliai atsiduso ir įsikišo raštelį į kišenę. Užrakino duris ir siaurais, vingiuojančiais koridoriais pasiekė vestibiulį, paskui pro tamsų poilsio kambarį šalia baro per restoraną nusigavo į kiemelį. Grėjus sėdėjo prie staliuko, iš vienos pusės jį pridengė plytinė siena.

— Kodėl jūs čia? — pakuždom griežtai paklausė ji ir atsisėdo greta. Jis atrodė pavargęs ir susirūpinęs.

— Kur jūs buvote? — klausimu į klausimą atsakė jis.

— Ne tiek svarbu, kiek tai, kodėl jūs čia. Jums nevalia čia ateiti, nebent aš būčiau pakvietusi. Kas atsitiko?

Jis trumpai nupasakojo savo rytą, nuo pirmo telefono skambučio Smitui Kynui iki viešbučio kambarinės. Likusią dienos dalį praleidęs blaškydamasis po visą miestą įvairiais taksi, suplojęs jiems bemaž aštuoniasdešimt baksų ir laukęs sutemų, kad galėtų įsmukti į „Tabard Inn“. Esąs tikras, kad niekas jo nesekė.

Ji klausėsi. Stebėdama restoraną ir įėjimą į kiemelį, girdėjo kiekvieną žodį.

— Visai nenutuokiu, kaip kas nors galėjo sužinoti mano kambario numerį, — baigė jis.

— Ar kam nors jį pasakėte?

Jis sekundėlę pagalvojo.

— Tik Smitui Kynui. Bet jis niekam jo nepakartotų.

Darbe nežiūrėjo į jį.

— Kur judu buvote, kai jam pasakėte savo kambario numerį?

— Jo automobilyje.

Ji pamažu palingavo galvą.

— Juk aiškiai jums pasakiau niekam nepasakoti. Ar taip?

Jis vengė atsakyti.

— Visa tai jums pramoga ir žaidimai, tiesa, Grėjau? Tik dar viena diena paplūdimyje. Jūs — didelio laikraščio reporteris, sulaukdavote grasinimų ir anksčiau, tačiau nieko nesibijote. Kulkos atšoks nuo jūsų, ar ne? Mes galime praleisti čia kelias dienas, laigydami po miestą ir žaisdami detektyvus, idant laimėtumėte Pulicerį, praturtėtumėte ir išgarsėtumėte, o bloguoliai, jūsų nuomone, iš tikrųjų nėra tokie blogi, nes jūs juk Grėjus Grenthemas iš Washington Post, todėl leidžiate sau elgtis kaip bjaurus šunsnukis.

— Liaukitės, Darbe.

— Stengiausi, kad suprastumėte, kokie tie žmonės pavojingi. Aš jau mačiau, ką jie sugeba. Žinau, ką gali man padaryti, jeigu tik suras. Bet ne, Grėjau, visa tai jums tik žaidimas policininkais ir vagimis. Slėpynėmis.

— Įtikinote mane, gerai?

— Klausykite, didysis žurnaliste, verčiau pasistenkite patikėti. Dar viena šiurkšti klaida — ir mes būsime negyvėliai. Laimingų atsitiktinumų aš nebesitikiu. Ar suprantate?

— Taip! Prisiekiu, aš suprantu.

— Išsinuomokite kambarį čia. Rytojaus nakčiai, jeigu tik liksime gyvi, aš jums surasiu kitą nedidelį viešbutį.

— O jeigu čia laisvų vietų nėra?

— Tuomet galėsite miegoti mano vonios kambaryje užsidaręs duris.

Ji kalbėjo baisiai rimtai. Jis jautėsi it mokinukas, pirmą sykį gavęs pylos. Penkias minutes juodu tylėjo.

— Tad kaipgi jie mane surado? — pagaliau paklausė jis.

— Manyčiau, jūsų buto telefono klausomasi, automobilyje paslėptos „blakutės“. Ir, manyčiau, Smito Kyno automobilyje taip pat yra pasiklausymo įranga. Šie žmonės ne saviveiklininkai. 36

Naktį jis praleido viršuje, 14-ame numeryje, tačiau miegojo mažai. Restoranas atsidarydavo šeštą, ir jis nusigavo žemyn kavos, paskui vėl užtykino į savo kambarį. Užeigėlė buvo miela ir senoviška, kažkada įrengta sujungus tris gyvenamuosius namus. Mažos durys ir siauri koridoriai tęsėsi į visas puses. Atmosfera tvyrojo nepriklausoma nuo laiko.

Diena būsianti ilga ir nuobodi, bet visa praleista su ja, ir jis to laukė. Padarė klaidą, bjaurią klaidą, bet mergina jam jau atleido. Lygiai aštuonios trisdešimt jis pasibeldė į pirmo kambario duris. Darbe greitai jas atidarė ir tuoj pat vėl uždarė už jo.

Buvo vėl teisės studentė, su džinsais ir flaneliniais marškiniais. Įpylė jam kavos ir atsisėdo prie žemo staliuko, kur aplink telefoną mėtėsi išsklaidyti užrašai iš juristo bloknoto.

— Gerai miegojote? — pasiteiravo, tačiau tik iš mandagumo.

— Ne. — Jis numetė ant lovos Times egzempliorių. Jau buvo jį peržvelgęs, ir vėl nieko neaptiko.

Darbe pasiėmė telefoną ir surinko Džordžtauno teisės fakulteto numerį. Žvelgdama į Grėjų, ji klausėsi, paskui pasakė:

— Prašau sujungti su įdarbinimo agentūra. — Sekė ilga pauzė. — Taip, čia Sandra Džernigan. Dirbu mieste partnere pas „Vaitą ir Blažėvičių“, iškilo problemų dėl mūsiškių kompiuterių. Bandome atgaminti kai kuriuos algalapius, tad apskaitininkai paprašė manęs paklausti jus pavardžių kai kurių studentų, praeitą vasarą atlikusių čia praktiką. Man regis, jų buvo keturi. — Sekundėlę ji klausėsi. — Džernigan. Sandra Džernigan, — pakartojo. — Aišku. Kiek tai užtruks? — Pauzė. — O koks jūsų vardas? Džoana. Dėkui, Džoana. — Darbe uždengė delnu ragelį ir giliai atsiduso.

Grėjus stebėjo įdėmiai, tačiau su pasigėrėjimo šypsena.

— Taip, Džoana. Ak, septyni. Mūsų dokumentai tokie netvarkingi. Turite jų adresus ir socialinio draudimo numerius? Mums to reikia dėl mokesčių. Žinoma. Ar ilgai teks laukti? Puiku. Mes turime pasiuntinuką. Jo pavardė Snaudenas, po trisdešimties minučių jis prisistatys pas jus. Dėkui, Džoana. — Darbe padėjo ragelį ir užsimerkė.

— Sandra Džernigan? — perklausė Grėjus.

— Nelabai moku meluoti, — teisinosi ji.

— Jūs nuostabi. Spėju, aš esu tas pasiuntinukas?

— Galėtumėte būti palaikytas pasiuntinuku. Atrodote kaip senstantis teisės fakulteto pusmokslis. — Ir esi gan šaunus, pagalvojo ji sau.

— Man patinka tie flaneliniai marškiniai.

Ji nugėrė didelį gurkšnį šaltos kavos.

— Ko gero, diena prailgs.

— Kol kas viskas gerai. Aš paimsiu sąrašą ir susitiksiu su jumis bibliotekoje. Taip?

— Taip. Įdarbinimo agentūra penktame teisės fakulteto aukšte. Aš būsiu 336 salėje. Tai nedidukė konferencijų salė trečiame aukšte. Jūs pirmas važiuokite taksi. Po penkiolikos minučių aš tenai su jumis susitiksiu.

— Klausau, mem. — Grenthemas išėjo pro duris. Darbe palaukė penkias minutes, paskui irgi išėjo, nešina drobiniu krepšeliu.

Važiuoti taksi teko netoli, tačiau pamažu, nes rytmetį transporto eismas buvo intensyvus. Gyvenimas slapstantis ir šiaip nekoks, tačiau bėgti ir tuo pat metu vaidinti detektyvę — to jau per daug. Taksi važiavo penkias minutes ir tuomet ji pagalvojo, kad gali būti sekama. Todėl galbūt ir gerai, kad turinti ką veikti. Galbūt sunki diena darbuojantis, atliekant tiriančiojo reporterio darbą, atitrauks jos mintis nuo Striukio ir kitų kankintojų. Dirbsianti šiandien ir rytoj, o trečiadienį vakare jau gulėsianti pliaže.

Juodu pradėsią nuo Džordžtauno teisės fakulteto. Jeigu pateksią aklavietėn, pabandysią Džordžo Vašingtono universitete. Jeigu liks laiko, pamėginsią ir Amerikos universitete. Trys bandymai, ir ji dingsianti.

Taksi sustojo prie Makdonou Holo, purvinoje Kapitolijaus kalvos papėdėje. Su krepšeliu ir flaneliniais marškiniais ji atrodė viena iš daugelio teisės studenčių, prieš pratybas besisukiojančių aplinkui. Ji užlipo laiptais į trečią aukštą ir uždarė paskui save konferencijų salės duris. Salė kartkartėmis buvo naudojama pratyboms ir pokalbiams dėl darbo universiteto miestelyje. Ji išskleidė ant stalo savo užrašus ir tapo tiesiog dar viena iš daugelio pratyboms besirengiančia teisės studente.

Po kelių minučių pro duris įslinko Grėjus.

— Džoana miela panelė, — tarė jis, padėdamas ant stalo sąrašą. — Pavardės, adresai ir socialinio draudimo numeriai. Argi ne puiku?

Darbe pažvelgė į sąrašą ir išsitraukė iš krepšelio telefonų knygą. Surado joje penkias iš tų pavardžių. Tada žvilgtelėjo į laikroduką.

— Penkios po devintos. Kertu lažybų, kad ne daugiau kaip pusė iš jų šiuo metu pratybose. Kai kuriems pratybos vėliau. Paskambinsiu tiems penkiems ir pasižiūrėsiu, gal kurį užtiksiu namie. Jūs imkitės tų, kurie neturi telefono numerių, ir gaukite iš raštinės jų pratybų tvarkaraštį.

Grėjus irgi pažvelgė į laikrodį.

— Po penkiolikos minučių vėl čia susitikime. — Jis išėjo pirmas, po jo — Darbe. Ji atsistojo prie taksofonų pirmame aukšte šalia auditorijų ir surinko Džeimso Meiloro numerį.

Atsiliepė vyriškas balsas:

— Alio?

— Čia Denis Meiloras? — paklausė ji.

— Ne. Aš Džeimsas Meiloras.

— Atleiskite. — Ji padėjo ragelį. Pagal adresą jis gyveno už dešimties minučių kelio. Neturėjo devintos valandos pratybų, o jeigu turi dešimtą, dar keturiasdešimt minučių bus namie. Galbūt.

Ji paskambino kitiems keturiems. Du atsiliepė, ir ji pasitikrino — kitais dviem numeriais niekas neatsakė.

Grėjus nekantraudamas laukė trečio aukšto raštinėje. Papildomai raštvede dirbanti studentė pabandė surasti raštinės vedėją, kuri buvo pasišalinusi kažkur giliau į tarnybines patalpas. Studentė abejojo, ar jie galį duoti pratybų tvarkaraščius. Grėjus patikino, kad tikrai galį, jeigu tik turį noro.

Iš už kampo pasirodė įtari raštinės vedėja.

— Ar galiu kuo nors padėti?

— Taip. Aš, Grėjus Grenthemas iš Washington Post, bandau surasti du jūsų studentus: Lorą Kas ir Maiklą Eikersą.

— Ar kas nors atsitiko? — nervingai paklausė ji.

— Visiškai nieko. Turiu tik keletą klausimų. Ar jie šįryt pratybose? — Jis šypsojosi šilta, keliančia pasitikėjimą šypsena, kuria paprastai sušvisdavo kalbėdamas su pagyvenusiomis moterimis. Retai jam nepasisekdavo.

— Turite asmens pažymėjimą ar ką nors tokio, kuo galėtumėte patvirtinti savo tapatybę?

— Žinoma. — Jis pravėrė piniginę ir pamažu jai pamojavo, daugmaž kaip faras, kuris žino esąs faras ir nenori ištarti to garsiai.

— Ką gi, tiesą sakant, turėčiau pasitarti su dekanu, bet...

— Puiku. Kur jo kabinetas?

— Bet jo čia nėra. Jis išvykęs iš miesto.

— Kad galėčiau juos surasti, man reikia tik pratybų tvarkaraščių. Aš neprašau nei jų namų adresų, nei pažymių, nei duomenų kopijų. Nieko slapta ar asmeniška.

Ji pažvelgė į antraeilininkę studentę raštvedę, kuri tartum gūžtelėjo: „Didelio čia daikto?“

— Minutėlę, — tarė vedėja ir dingo už kampo.

Darbe jau laukė salytėje, kai Grėjus paklojo ant stalo atspaudus.

— Sprendžiant iš šitų, Eikersas ir Kas kaip tik dabar turėtų būti pratybose, — tarė jis.

Ji pažvelgė į tvarkaraščius.

— Eikersui dabar baudžiamoji procesinė teisė. Kas — administracinė teisė; abiem nuo devintos iki dešimtos. Pamėginsiu juos surasti. — Darbe parodė Grėjui savo užrašus. — Meiloras, Reinhart ir Vilson buvo namie. Neprisiskambinau Retlif ir Liniui.

— Meiloras arčiausia. Galiu pas jį nuvažiuoti per kelias minutes.

— Kaip automobilis? — paklausė Darbe.

— Paskambinau į „Hertz“ kompaniją. Po penkiolikos minučių jį turi pristatyti į Post automobilių aikštelę.

Meiloro butas buvo trečiame aukšte sandėlio, paversto nebrangiu daugiabučiu studentams ir kitiems asmenims. Prireikė pabelsti tik kartą, ir Meiloras atidarė duris. Kalbėjo per grandinėlę.

— Ieškau Džeimso Meiloro, — it senas bičiulis pasakė Grėjus.

— Tai aš.

— Esu Grėjus Grenthemas iš Washington Post. Norėčiau jums pateikti porą klausimėlių.

Grandinėlė buvo atkabinta, ir durys atsidarė. Grėjus įžengė į dviejų kambarių butą. Vidury, užimdamas didžiąją dalį erdvės, stovėjo dviratis.

— Koks reikalas? — paklausė Meiloras. Buvo sudomintas ir, rodos, norėjo atsakinėti į klausimus.

— Kiek suprantu, praeitą vasarą atlikote praktiką pas „Vaitą ir Blažėvičių“?

— Tiesa. Tris mėnesius.

Grėjus užsirašė į bloknotą.

— Kokiame skyriuje dirbote?

— Tarptautiniame. Daugiausia atlikau juodo darbo, nieko ypatinga. Nemažai tyrimų ir rengiamų sutarčių projektų.

— Kas jus prižiūrėjo?

— Ničniekas. Trys bendradarbiai neleido man tinginiauti. Jie priklausė partneriui Stenliui Kupmenui.

Grėjus išsitraukė iš švarko kišenės gatve einančio Garsijos fotografiją.

— Atpažįstate šį veidą?

Paėmęs nuotrauką, Meiloras įsižiūrėjo. Paskui papurtė galvą.

— Man regis, ne. Kas jis toks?

— Teisininkas, manau, dirba pas „Vaitą ir Blažėvičių“.

— Tai didelė firma. Aš buvau įgrūstas į vieno skyriaus kampą. Suprantate, ten dirba daugiau nei keturi šimtai teisininkų.

— Taip, aš tai girdėjau. Jūs tikras, kad jo nematėte?

— Visiškai. Firma užima dvylika aukštų, daugelyje kurių nesyk nebuvau.

— Ar jūs susitikdavote su kitais praktikantais?

— O, taip, žinoma. Ten dirbo mano pažįstamos iš Džordžtauno — Lora Kas ir Džoana Retlif. Du vyrukai iš Džordžo Vašingtono, Patrikas Frenksas ir toks, pavarde Vanlandigemas; viena mergina iš Mičigano, Ėmė Makgregor; ir vaikinas iš Emorio universiteto, pavarde Moukas, bet, man regis, jį išvijo. Vasarą visada daug praktikantų.

— Baigęs ketinate ten dirbti?

— Nežinau. Kažin, ar aš sukirptas stambioms firmoms.

Grėjus nusišypsojo ir įsikišo bloknotą į užpakalinę kelnių kišenę.

— Klausykite, jūs dirbote toje firmoje. Kaip aš galėčiau surasti tą vyrioką?

Meiloras sekundėlę pamąstė.

— Spėju, kad negalite tenai nueiti ir tiesiog pradėti klausinėti.

— Gerai spėjate.

— O jūs teturite nuotrauką?

— Taip.

— Tuomet, manau, teisingai elgiatės. Kuris nors iš praktikantų jį atpažins.

— Dėkui.

— Ar vyriokui gresia kokie nors nemalonumai?

— O, ne. Jis tikriausiai galėtų kai ką paliudyti. Tačiau tai turbūt mažai tikėtina. — Grėjus atidarė duris. — Dar kartą dėkui.

Vestibiulio skelbimų lentoje priešais taksofonus Darbe tyrinėjo rudens semestro pratybų sąrašą. Ne visai žinojo, kaip elgsis, kai devintos valandos pratybos pasibaigs, bet iš paskutiniųjų stengėsi ką nors sugalvoti. Skelbimų lenta buvo visai tokia pati kaip Tuleine: tvarkingai eilute prisegti pratybų sąrašai, pranešimai apie paskyrimo vietas, ir kaip papuola prisegti skelbimai apie knygas, dviračius, kambarius, pageidaujamus kambarių draugelius ir šimtus kitų būtinų dalykų, pranešimai apie pobūvius, vidaus varžybas ir klubų susirinkimus. Paneliukė su kuprine ir turistinėmis knygomis stabtelėjo šalia pasižiūrėti į skelbimų lentą. Neabejotinai buvo studentė.

Darbe nusišypsojo jai.

— Atleiskite. Gal kartais pažįstate Lorą Kas?

— Žinoma.

— Turiu perduoti jai žinutę. Ar galėtumėte man ją parodyti?

— Ji pratybose?

— Taip, administracinėje teisėje, kurią veda Šipas, 207 auditorijoje.

Jiedvi besišnekučiuodamos nuėjo ten, kur Šipas skaitė paskaitą apie administracinę teisę. Vestibiulis staiga pagyvėjo — iš auditorijų pasipylė studentai. Turistė parodė į jų pusėn žengiančią aukštą, stambaus sudėjimo merginą. Darbe padėkojo ir nusekė paskui Lorą Kas, kol minia praretėjo ir išsiskirstė.

— Atleiskite, Lora. Jūs — Lora Kas?

Stambuolė mergina sustojo ir išpūtė akis.

— Taip.

Ir štai plano dalis, kuri Darbei nepatiko — prisiėjo meluoti.

— Esu Sara Džekobs, rengiu straipsnį Washington Post Galiu jums pateikti keletą klausimų? — Ji pasirinko Lorą Kas, nes ši dešimtą neturėjo pratybų. O Maiklas Eikersas turėjo. Pabandysianti su juo vienuoliktą.

— Apie ką?

— Tai užtruks vos minutę. Gal užeitume čia? — Darbe kryptelėjo galva ir pasuko į laisvą auditoriją. Lora pamažu nusekė iš paskos.

— Praeitą vasarą jūs atlikote praktiką pas „Vaitą ir Blažėvičių“.

— Iš tikrųjų. — Mergina kalbėjo pamažu, įtariai.

Sara Džekobs iš paskutinių stengėsi nesinervinti. Siaubinga.

— Kokiame skyriuje?

— Mokesčių.

— Jums patinka mokesčiai, a? — Silpnos pastangos užmegzti lengvą pokalbį.

— Mėgau. Dabar nekenčiu.

Darbe nusišypsojo, lyg tai būtų buvęs juokingiausias per daugelį metų jos girdėtas pokštas. Ji išsitraukė iš kišenės fotografiją ir padavė Lorai Kas.

— Pažįstate šį žmogų?

— Ne.

— Man regis, jis teisininkas, dirbantis pas „Vaitą ir Blažėvičių“.

— Jų ten daugybė.

— Tikrai nematytas?

Mergina sugrąžino nuotrauką.

— Ne. Aš nesyk nebuvau palikusi penkto aukšto. Truktų metus, kol su visais susitikčiau, o jie ten taip greitai keičiasi. Juk žinote, kokie tie teisininkai.

Lora apsidairė aplink, ir pokalbis buvo baigtas.

— Aš iš tiesų jums dėkinga, — pasakė Darbe.

— Niekai, — metė Lora, eidama durų link.

Lygiai pusę vienuolikos juodu vėl susitiko 336-oje auditorijoje. Grėjus suspėjo pasigauti Eleną Reinhart, beišvažiuojančią iš kiemo į pratybas. Ji, vadovaujama partnerio, pavarde Danielius O’Melis, dirbo bylinėjimosi skyriuje ir didžiąją dalį vasaros praleido grupiniame ieškininiame procese, vykusiame Majamyje. Ten išbuvo du mėnesius, tad ne tiek jau daug laiko liko pasidairyti Vašingtono biure. „Vaitas ir Blažėvičius“ turėjo biurus keturiuose miestuose, įskaitant Tampą. Ji neatpažino Garsijos ir labai skubėjo.

Džuditos Vilson nebuvo namie, bet kambario draugė pasakė, jog ji grįš apie pirmą.

Juodu išbraukė iš sąrašo Meilorą, Kas ir Reinhart. Pasikuždėjo, ką toliau daryti, ir vėl išsiskyrė. Grėjus išvyko ieškoti Edvardo Linio, kuris, kaip sąraše buvo nurodyta, atliko praktiką pas „Vaitą ir Blažėvičių“ pastarąsias dvi vasaras. Jis nebuvo įtrauktas į telefonų knygą, bet gyveno Vešli Heitso rajone, į šiaurę nuo pagrindinio Džordžtauno universiteto miestelio.

Dešimtą keturiasdešimt penkios Darbe vėl lūkuriuodama sustojo prie skelbimų lentos, tikėdamasi dar vieno stebuklo. Eikersas buvo vyriškis, tad užmegzti su juo kontaktą teks kitaip. Vylėsi, kad jis ten, kur ir turįs būti — 201-oje auditorijoje studijuoja procesinę baudžiamąją teisę. Ji nuslinko tenlink ir šiek tiek palaukė, iki auditorijos durys atsilapojo ir koridoriun išsipylė penkiasdešimt studentų. Niekad negalėtų būti reporterė. Niekad nesiryžtų prieiti prie nepažįstamųjų ir užsipulti visokiais klausimais. Tai buvo nemalonu ir nepatogu. Tačiau ji vis dėlto priėjo prie iš pažiūros nedrąsaus liūdnų akių jaunuolio su storais akinių stiklais ir užkalbino:

— Atleiskite. Gal kartais pažįstate Maiklą Eikersą? Man regis, jis turėjo būti šiose pratybose.

Vyrukas nusišypsojo. Malonu būti pastebėtam. Jis parodė į grupelę vyrų, žengiančių paradinio išėjimo link.

— Antai jis, su pilku megztiniu.

— Dėkui. — Ji paliko jaunuolį bestovintį. Išėjusi iš rūmų grupelė išsiskirstė, o Eikersas su vienu savo draugu patraukė šaligatviu.

— Pone Eikersai! — šūktelėjo Darbe pavymui.

Abu sustojo ir apsisuko, paskui, jai nervingai besiartinant, nusišypsojo.

— Jūs Maiklas Eikersas? — paklausė ji.

— Tas pats. Kas jūs?

— Esu Sara Džekobs, rengiu straipsnį Washington Post. Galime pasikalbėti vienu du?

— Žinoma. — Draugelis, supratęs užuominą, nuėjo.

— Apie ką gi? — paklausė Eikersas.

— Ar praeitą vasarą atlikote praktiką pas „Vaitą ir Blažėvičių“?

— Taip. — Eikersas kalbėjo draugiškai ir mėgavosi šiuo susitikimu.

— Kokiame skyriuje?

— Nekilnojamojo turto. Velniškai nuobodu, bet darbas lieka darbu. Kodėl domitės?

Ji padavė jam fotografiją.

— Gal atpažįstate šį žmogų? Jis dirba pas „Vaitą ir Blažėvičių“.

Eikersas troško atpažinti. Troško padėti ir ilgai su ja šnekėtis, tačiau veidas iš fotografijos jam nieko nesakė.

— Gan įtartina nuotrauka, ar ne? — pakomentavo jis.

— Turbūt. Pažįstate jį?

— Ne. Niekad jo nemačiau. Firma baisiai didelė. Partneriai per savo posėdžius būna prisisegę korteles su pavardėmis. Galite patikėti? Vyriokai, kuriems priklauso firma, nepažįsta vienas kito. Ten turbūt koks šimtas partnerių.

Jei tiksliau, aštuoniasdešimt vienas.

— Ar turėjote prižiūrėtoją?

— Taip, partnerį, pavarde Valteris Velčas. Tikras pasipūtėlis. Firma man išties nepatiko.

— Ar prisimenate kokius nors kitus praktikantus?

— Žinoma. Įstaiga vasarą knibždėjo praktikantų.

— Jeigu man prireiktų jų pavardžių, ar galėčiau vėl su jumis susitikti?

— Visuomet. Tam vyriokui iškilo kokių nors nemalonumų?

— Nemanau. Jis gali kai ką žinoti.

— Viliuosi, juos visus išmes iš advokatūros. Iš tikrųjų tai šutvė banditų. Sumauta vieta dirbti. Viskas politizuota.

— Dėkui. — Ji nusišypsojo ir apsisuko eiti.

Jis grožėjosi ja nueinančia, paskui šūktelėjo:

— Paskambinkit man bet kuriuo metu!

— Dėkui.

Tiriančioji reporterė Darbe įžengė pro gretimas bibliotekos pastatui duris ir užkopė laiptais į penktą aukštą, kur Georgetown Law Journal42 turėjo ankštų kontorėlių kompleksą. Bibliotekoje ji pasiėmė naujausią žurnalo numerį ir atkreipė dėmesį į tai, kad Džoana Retlif buvo redaktoriaus pavaduotoja. Ji įtarė, kad daugelis teisės apžvalgų ir žurnalų daugmaž vienodi. Ten dirbdavo pirmaujantys studentai, rengė savo mokslinius straipsnius bei komentarus. Jie jautėsi pranašesni už kitus studentus, tad sudarė tartum uždarą grupelę, itin puikiai vertinančią savo nuostabius protus. Jie nuolatos šlaistėsi teisės žurnalo redakcijoje. Tai buvo jų antrieji namai.

Darbe įėjo vidun ir pirmą sutiktąjį paklausė, kur galėtų surasti Džoaną Retlif. Vaikinas parodė už kampo. Antros durys po dešinei. Antros durys vedė į užgrioztą kabinetėlį su knygų eilėmis palei sienas. Viduje įtemptai darbavosi dvi moteriškės.

— Džoana Retlif? — pasiteiravo Darbe.

— Tai aš, — atsiliepė vyresnioji, gal kokių keturiasdešimties metų.

— Sveiki. Esu Sara Džekobs, rengiu straipsnį Washington Post Galiu jūsų šio bei to paklausti?

Moteriškė pamažu pasidėjo ant stalo rašiklį ir susiraukė antrajai. Kad ir ką jiedvi dirbo, tai buvo baisiai svarbu, ir šis trikdis išties lyg rakštis subinėje. Juk buvo reikšmingos teisės studentės.

Darbei užėjo noras nusišiepti ir pasakyti ką nors sąmojinga. Juk ji savo kurse antroji, velniai rautų! Tad nesijauskite tokios išdidžios ir nebūkite pasipūtėlės.

— Apie ką straipsnis? — paklausė Retlif.

— Ar galime pasišnekėti vienos?

Jos vėl susiraukė viena kitai.

— Aš labai neturiu laiko, — pasakė Retlif.

Aš irgi, pagalvojo Darbe. Jūs tikrinate kažkokio beverčio straipsnio citatas, o aš stengiuosi prigriebti žmogų, nužudžiusį du Aukščiausiojo Teismo narius.

— Atleiskite, — atsiprašė Darbe. — Pažadu, man užteks tik minutės.

Jiedvi išėjo į koridorių.

— Man labai nemalonu jus trukdyti, bet mane, galima sakyti, spaudžia laikas.

— Ir jūs esate Post reporterė? — Tai veikiau buvo iššūkis nei klausimas, ir Darbei teko dar kartą pameluoti. Tarė sau galinti meluoti, apgaudinėti ir dar dvi dienas čia pabūti, paskui išskrisianti į Karibus, ir Grenthemas tepasikaria.

— Taip. Ar praeitą vasarą jūs dirbote pas „Vaitą ir Blažėvičių?“

— Dirbau. O kas?

Greičiau fotografiją! Retlif paėmė ją ir ėmė tyrinėti.

— Atpažįstate jį?

Ši pamažu papurtė galvą.

— Nemanau. Kas jis?

Iš tos kalės išeis gera teisininkė. Tiek daug klausinėja. Jeigu Darbe žinotų, kas jis, nestovėtų čia, siaurame koridorėlyje, kęsdama šios išdidžios teisės pelėdos klausimus.

— Dirba teisininku pas „Vaitą ir Blažėvičių“, — kaip įmanydama nuoširdžiau pasakė Darbe. — Maniau, gal jūs atpažinsite jį.

— Ne. — Moteris sugrąžino jai fotografiją.

Gana.

— Ką gi, dėkui. Darsyk atleiskite, kad sutrukdžiau.

— Niekis, — numojo Retlif, išnykdama už durų.

Ji įšoko į sustojusį prie kampo naująjį „Hertz“ kompanijos „Pontiac“ ir juodu įsiliejo į mašinų srautą. Ganėtinai prisižiūrėjo Džordžtauno teisės fakulteto.

— Man nepasisekė, — pasakė Grėjus. — Linio neradau namie.

— Aš pasikalbėjau su Eikersu ir Retlif, abu jie teigė jo nematę. Taigi penki iš septynių neatpažino Garsijos.

— Aš alkanas. Gal norėtumėt užkąsti?

— Būtų miela.

— Ar gali būti, kad nė vienas iš penkių tris mėnesius teisinėje firmoje dirbusių praktikantų neatpažintų jauno bendradarbio?

— Taip, ne tik įmanoma, bet ir labai įmanoma. Prisiminkite, pabandėme, mažai ko tikėdamiesi. Keturi šimtai teisininkų reiškia tūkstantį tarnautojų, nes dar reikia pridėti sekretorius, padėjėjus, praktikantus, raštininkus, kopijuotojus, korespondencijos tvarkytojus, visokius klerkus ir aptarnaujantįjį personalą. Teisininkai linkę sėdėti užsidarę savo pačių nedideliuose skyriuose.

— Ar fizine prasme tie skyriai atskirose teritorijose?

— Taip. Galimas daiktas, bankininkystės teisininkas trečiame aukšte ištisas savaites nesusitinka su savo pažįstamu iš bylinėjimųsi skyriaus dešimtame aukšte. Prisiminkite, kad tie žmonės labai daug dirba.

— Jums neatrodo, kad pasirinkome ne tą firmą?

— Galbūt ne tą firmą, galbūt ne tą teisės fakultetą.

— Pirmasis vyriokas, Meiloras, man nurodė dvi Džordžo Vašingtono universiteto studentų, praeitą vasarą ten atlikusių praktiką, pavardes. Po priešpiečių susiraskime juos. — Jis sulėtino greitį ir pastatė automobilį draudžiamoje vietoje už nedidelių pastatų virtinės.

— Kur mes? — paklausė ji.

— Už kvartalo nuo Maunt Vernono aikštės, miesto centre. Post redakcija štai į tą pusę už šešių kvartalų. O toji cukrainikė čia pat už kampo.

Juodu nuėjo prie cukrainės, kuri per priešpiečius sparčiai pildėsi lankytojų. Kol jis stovėjo eilutėje užsisakyti sumuštinių ir šaltų užkandžių, ji laukė prie staliuko šalia lango. Pralėkė pusė dienos, ir nors Darbei nepatiko toks darbas, buvo gera ką nors veikti ir pamiršti apie sekančius iš paskos šešėlius. Ji nenorėjo būti reporterė, tačiau ir teisininkės karjera šiuo metu atrodė abejotina. Ne taip seniai svajojo, kad po kelerių metų advokatės praktikos taps teisėja. Išmesk tai iš galvos. Pernelyg pavojinga.

Grėjus atnešė padėklą su užkandžiais ir atšaldyta arbata, ir juodu ėmė valgyti.

— Tokia paprastai būna jūsų diena? — paklausė ji.

— Iš to pelnausi duoną. Visą dieną šniukštinėju, vakarop rašau straipsnius, o paskui iki nakties vėlumos kapstaus informacijos.

— Kiek straipsnių per savaitę?

— Kartais trys ar keturi, kartais nė vieno. Aš renkuosi ir pats sprendžiu, nedaug kas man gali paliepti. Dabar šiek tiek kitaip. Per dešimt dienų neparašiau nė vieno straipsnio.

— Kas, jeigu jums nepavyks susieti Matiso? Ką parašysite apie šią istoriją?

— Nelygu, kiek toli prisikasiu. Mes galėjome paskelbti istoriją apie Verheką ir Kalahaną, bet kam vargintis. Tai sensacinga istorija, bet nebuvo kuo remtis. Užgriebėm paviršium ir sustojom.

— O jūs nusitaikęs į didžiulį sprogimą.

— Turiu vilties. Jeigu mums pavyktų patvirtinti jūsiškės mažutės dosjė faktus, tuomet paskelbtume velnišką istoriją.

— Jūs jau regite antraštes, tiesa?

— Taip, regiu. Adrenalinas tvinksi. Tai bus sensacingiausia istorija nuo...

— Votergeito?

— Ne. Apie Votergeitą buvo virtinė istorijų, kurios prasidėjo nežymiai, o toliau vis plėtėsi. Tie vyriokai mėnesius vaikėsi siūlo galą, lesinėjo po trupinėlį, kol visi fragmentai susidėliojo į visumą. Daug žmonių žinojo skirtingas istorijos dalis. O čia, brangioji, visai kitaip. Ši istorija kur kas stambesnė, ir tiesą žino tik grupelė žmonių. Votergeitas buvo kvailas įsilaužimas ir nepasisekęs mėginimas viską nuslėpti. Šiuo atveju tai meistriškai suplanuoti labai turtingų ir gudrių žmonių nusikaltimai.

— O kaip bandymas nuslėpti?

— Tai bus vėliau. Kai su žmogžudystėmis susiesime Matisą, paskelbsime sensacingą straipsnį. Yla išlįs iš maišo ir žaibiškai prasidės pustuzinis tyrimų. Visi bus baisiai sukrėsti, ypač sužinoję, kad prezidentas ir Matisas — seni draugeliai. Sėdant dulkėms, mes imsimės administracijos ir bandysime nustatyti, kas, ką bei kada žinojo.

— Bet pirmiausia turime surasti Garsiją.

— Ak, taip. Žinau, kad jis kažkur čia. Dirba teisininku šiame mieste ir žino kažką labai svarbaus.

— O jeigu mes pagaliau žmogų surasime, bet jis nenorės kalbėti?

— Turime savų priemonių.

— Pavyzdžiui?

— Galima kankinti, pagrobti, reketuoti, visaip grasinti.

Staiga prie staliuko išdygo kažkoks stambuolis perkreiptu veidu.

— Pasiskubinkite! — riktelėjo jis. — Jūs per daug kalbate!

— Dėkui, Pitai, — nepakeldamas galvos atsakė Grėjus. Pitas dingo tarp žmonių, bet galėjai girdėti jį šaukiant prie kito staliuko. Sumuštinis Darbei iškrito iš rankų.

— Jis šios užkandinės savininkas, — paaiškino Grėjus. — Tai iš dalies formuoja bendrą atmosferą.

— Kaip žavu. Ar reikia papildomai mokėti?

— O, ne. Maistas pigus, tad Pitui svarbu, kad kuo daugiau jo būtų suvalgyta. Jis nesutinka pardavinėti tik kavos, nes nenori, kad žmonės ją siurbčiodami ilgai šnekučiuotųsi. Viliasi, kad pavalgysime it pabėgėliai ir išsinešdinsime.

— Aš pribaigta.

Grėjus pažvelgė į laikrodį.

— Po dvylikos penkiolika. Pirmą turime būti pas Džuditą Vilson. Ar norite dabar parsisiųsdinti pinigus?

— Kiek ilgai tai užtruks?

— Galime dabar užsakyti perlaidą, o pinigus atsiimti vėliau.

— Eime.

— Kiek norite parsisiųsdinti?

— Penkiolika tūkstančių.

Džudita Vilson gyveno antrame aukšte pamažu griūvančio seno namo, kurį užėmė dviejų kambarių studentiški butai. Pirmą jos nebuvo ir juodu valandą važinėjosi aplinkui. Grėjus tapo kelionių gidu. Pamažu pravažiavo pro sudegusį ir tebeužkaltą lentomis „Montrouzo“ kino teatrą. Diupono žiede parodė Darbei kasdienį cirką.

Po antros penkiolika jie jau buvo šalia namo ir laukė sėdėdami automobilyje. Prie siauros kiemo įvažos sustojo raudona „Mazda“

— Štai ir ji, — tarė Grėjus ir išlipo iš automobilio. Darbe liko sėdėti viduje.

Jis pasivijo Džuditą prie paradinių laiptukų. Ji buvo ganėtinai draugiška. Juodu pasišnekėjo, jis parodė fotografiją, Džudita kelias sekundes ją tyrinėjo, paskui papurtė galvą. Netrukus Grėjus vėl įsėdo į automobilį.

— Šeštasis numeris — nieko, tarė jis.

— Taigi lieka Edvardas Linis, kuris turbūt yra didžiausia mūsų viltis, nes dirbo ten dvi vasaras.

Už trijų kvartalų prie visą parą dirbančios parduotuvėlės juodu susirado taksofoną, ir Grėjus paskambino Linio numeriu. Niekas neatsiliepė. Jis trenkė telefono ragelį ir sugrįžo į automobilį.

— Jo nebuvo namie dešimtą, nėra ir dabar.

— Galbūt pratybose, — spėjo Darbe. — Mums reikia jo tvarkaraščio. Galėjote jį paimti kartu su kitais.

— Jūs tuomet nepasiūlėte.

— Kas čia pas mus detektyvas? Kas garsusis, tiriantysis reporteris iš Washington Post? Aš tik kukli buvusioji teisės studentė, sužavėta, kad galiu sėdėti čia ant priekinės sėdynės ir stebėti jus taip profesionaliai dirbant.

O ką, jei ant užpakalinės sėdynės? — mažne pasakė jai.

— Kaip įsakysite. Kur dabar?

— Atgal prie teisės fakulteto, — tarė ji. — Aš palauksiu automobilyje, kol jūs nužygiuosite ten ir gausite Linio pratybų tvarkaraštį.

— Klausau, panele.

Raštinėje prie langelio darbavosi kitas studentas. Grėjus paprašė Edvardo Linio pratybų tvarkaraščio, ir studentas nuėjo paieškoti vedėjos. Po penkių minučių ta pamažu pasirodė iš už kampo ir rūsčiai nužvelgė jį.

Grėjus nušvito šypsena.

— Sveiki, prisimenate mane? Grėjus Grenthemas iš Post. Man reikia dar vieno pratybų tvarkaraščio.

— Dekanas uždraudė.

— Regis, dekanas išvykęs iš miesto.

— Jis išvykęs. Prodekanas uždraudė duoti pratybų tvarkaraščius. Jau ir taip per jus patyriau daug nemalonumų.

— Nesuprantu. Aš neprašau asmeninių duomenų.

— Prodekanas uždraudė.

— Kur prodekanas?

— Jis neturi laiko.

— Aš palauksiu. Kur jo kabinetas?

— Jis ilgai neturės laiko.

— Aš palauksiu.

Užėmusi gynybos pozicijas, ji sukryžiavo ant krūtinės rankas.

— Jis neleis daugiau jums duoti jokių pratybų tvarkaraščių. Mūsų studentai turi teisę į privatumą.

— Tikrai turi. Kokių nemalonumų aš jums sukėliau?

— Ką gi, tuojau jums pasakysiu.

— Prašom.

Studentas raštvedys smuko už kampo ir prašapo.

— Vienas iš mūsų studentų, su kuriuo jūs šįryt kalbėjotės, paskambino „Vaitui ir Blažėvičiui“, o šie paskambino prodekanui, jis — man ir liepė daugiau neduoti reporteriams jokių pratybų tvarkaraščių.

— Kodėl jiems turėtų tai rūpėti?

— Jiems rūpi, aišku? Mes seniai bendradarbiaujame su „Vaitu ir Blažėvičiumi“. Jie samdo daug mūsų studentų.

Grėjus pasistengė atrodyti nelaimingas ir bejėgis.

— Aš tik bandžiau surasti Edvardą Linį. Prisiekiu, jam negresia jokių nemalonumų. Noriu tik kai ko jį paklausti.

Ji suvokė, kad laimėjo. Ką tik pažemino reporterį iš Post ir tikrai tuo didžiavosi. Tad dabar gali numesti jam trupinėlį.

— Pono Linio nebėra mūsų sąrašuose. Tik tiek galiu pasakyti.

Jis pasitraukė atatupstas prie durų ir sumurmėjo:

— Dėkui.

Jau buvo bemaž prie savo automobilio, kai kažkas pašaukė jį pavarde. Vijosi tasai studentas iš raštinės.

— Pone Grenthemai, — tarė pribėgęs. — Aš pažįstu Edvardą. Jis kuriam laikui, galima sakyti, iškrito iš fakulteto. Dėl asmeninių problemų.

— Kur jis?

— Tėvai paguldė jį į privačią ligoninę. Jam atliekama detoksikacija.

— Kur ji yra?

— Silver Springe, Parkleino ligoninė.

— Kiek laiko jis ten?

— Apie mėnesį.

Grenthemas paspaudė jam ranką.

— Dėkui. Niekam neprasitarsiu, kad man pasakėte.

— Jam negresia nemalonumų, tikrai?

— Ne. Duodu žodį.

Juodu sustojo prie banko, ir Darbe išėjo su penkiolika tūkstančių grynaisiais. Ji bijojo nešiotis pinigus. Bijojo Linio. Ir staiga ėmė bijoti „Vaito ir Blažėvičiaus“.

Parkleinas buvo detoksikacijos centras, skirtas turtingiesiems ir turintiesiems brangų sveikatos draudimą. Mažas pastatas, supamas medžių, pusę mylios nuo greitkelio. Juodu nusprendė, kad čia bus, ko gero, nelengva.

Grėjus įėjo į vestibiulį pirmas ir pasiteiravo registratorės Edvardo Linio.

— Jis pas mus gydomas, — gan oficialiai pareiškė ši.

Jis nutaisė kuo maloniausią šypseną.

— Taip. Žinau, kad jis ligonis. Man pasakė teisės fakultete. Kurioje jis palatoje?

Į vestibiulį įėjo Darbe. Nerūpestingai nulingavo prie vandens fontanėlio, kur labai ilgai gėrė.

— 22-oje palatoje, bet jums nevalia su juo pasimatyti.

— Teisės fakultete man pasakė, kad galėčiau su juo pasimatyti.

— Kas toks jūs būsite?

Jis apsimetė esąs itin draugiškas.

— Grėjus Grenthemas iš Washington Post Teisės fakultete man pasakė, kad galėčiau pateikti jam porą klausimų.

— Apgailestauju, kad jums taip pasakė. Suprantate, pone Grenthemai, ligoninėje tvarkomės mes, o teisės fakultete — jie.

Darbe pasiėmė žurnalą ir atsisėdo ant sofos.

Grėjaus šypsena gerokai priblėso, tačiau jis nesirengė trauktis.

— Aš tai suprantu, — vis dar mandagiai pasakė. — Gal galėčiau pamatyti administratorių?

— Kodėl?

— Kadangi tai labai svarbus reikalas ir man būtina šiandien pamatyti poną Linį. Jeigu neįeisite, tuomet turėsiu pasikalbėti su jūsų bosu. Nesitrauksiu iš čia, kol nepasikalbėsiu su administratoriumi.

Ji apdovanojo jį kuo nuoširdesniu „eik po velnių“ žvilgsniu ir pasitraukė nuo langelio.

— Minutėlę. Malonėkite prisėsti.

— Dėkui.

Ji išėjo ir Grėjus pasigręžė į Darbę. Parodė į dvigubas duris, kurios, matyt, vedė į vienintelį koridorių. Ji giliai atsiduso ir greitai nėrė pro jas. Pateko į erdvią fojė, iš kurios šakojosi trys sterilūs koridoriai. Varinėje lentelėje buvo nurodytos palatos nuo 18 iki 30. Tai buvo centrinis ligoninės korpusas su tamsiu ir tyliu koridoriumi, išklotu storu pramoninės gamybos kilimu ir gėlėmis išmargintais sienų tapetais.

Dėl to ją galėtų areštuoti. Koks nors stambus apsaugininkas ar sunkiasvorė slaugytoja sugriebtų ir nusivedę užrakintų kambarėlyje, kur atvykę farai šiurkščiai apieškotų, o jos bendras bejėgis stovėtų ir stebėtų ją išvedamą surakintą antrankiais. Darbės pavardė patektų į laikraštį, Post, ir Striukis, jeigu tik yra raštingas, perskaitytų, taigi jie sučiuptų ją.

Slinko ji palei tas uždarytas duris, o pliažai ir pina colada atrodė nebepasiekiami. 22-os palatos durys buvo irgi uždarytos, pritvirtinta prie jų lentelė skelbė: Edvardas L. Linis ir dr. Veinas Makletčis. Darbe pasibeldė.

Administratorius pasirodė esąs dar didesnis asilas negu registratorė. Betgi jam už tai gerai mokama. Jis paaiškino, kad jie dėl lankymų laikosi griežtų nuostatų. Čia gulintys pacientai labai pasiligoję ir silpni žmonės, tad jie turį juos saugoti. O daktarai, patys geriausi savo srities specialistai, labai griežtai atrenka tuos, kam galima matytis su pacientais. Lankyti leidžiama tik šeštadieniais ir sekmadieniais, be to, ne visiems žmonėms, paprastai tik šeimynos nariams bei draugams galima pasėdėti su pacientais ir tai tik trisdešimt minučių. Čia jie privalą būti labai griežti.

Pacientai labai silpni žmonės ir tikrai nepajėgtų ištverti klausinėjami reporterio, kad ir kokios svarbios būtų aplinkybės.

Ponas Grenthemas pasiteiravo, kada ponas Linis galėtų būti išrašytas. Administratorius sušuko, kad tai absoliučiai konfidencialu. Veikiausiai, kai baigsis draudimas, spėjo ponas Grenthemas, kuris kalbėjo, vilkino laiką ir mažne laukė, kad tuoj išgirsiantis garsius ir piktus balsus, atsklindančius iš už dvigubų durų.

Toji užuomina apie draudimą administratorių iš tiesų sujaudino. Ponas Grenthemas pasiteiravo, ar jis, tai yra administratorius, nesutiktų pasiteirauti poną Linį, gal šis teiktųsi atsakyti į porą pono Grenthemo klausimų, reikalas neužimsiąs nė trisdešimt sekundžių.

Dėl to negali būti nė kalbos, nukirto administratorius. Jie laikosi griežtų nuostatų.

Iš vidaus tyliai atsiliepė balsas, ir ji įžengė į palatą. Kilimas buvo dar storesnis, baldai mediniai. Džinsais mūvintis bemarškinis vaikinas sėdėjo ant lovos ir skaitė storą knygą. Ją pribloškė daili jo išvaizda.

— Atleiskite, — švelniai tarė, uždarydama paskui save duris.

— Užeikite, — maloniai nusišypsojo jis. Pirmas per dvi dienas jo pamatytas ne mediko veidas. Ir koks gražus veidas. Vaikinas užvertė knygą.

Darbe priėjo prie lovos kojūgalio.

— Aš Sara Džekobs, rengiu straipsnį Washington Post.

— Kaip jūs čia patekote? — paklausė jis, aiškiai džiaugdamasis, kad ji čia užsuko.

— Paprasčiausiai įėjau. Ar praeitą vasarą jūs dirbote praktikantu pas „Vaitą ir Blažėvičių“?

— Taip ir užpraeitą. Jie pasiūlė man darbą, kai baigsiu universitetą. Jeigu tik baigsiu.

Ji padavė jam fotografiją.

— Atpažįstate šį žmogų?

Jis paėmė fotografiją ir nusišypsojo.

— Taip. Jo pavardė, ee... luktelkit minutėlę. Jis dirba devintame aukšte, naftos ir dujų skyriuje. Kokia gi jo pavardė?

Darbe sulaikė kvapą.

Linis stipriai užsimerkė ir bandė prisiminti. Vėl pažvelgė į fotografiją ir tarė:

— Morganas. Regis, jis yra Morganas.

— Tai jo pavardė?

— Būtent. Nepamenu jo vardo. Lyg Karolis, bet ne. Regis, prasideda K raide.

— Jūs neabejojate, kad jis dirba naftos ir dujų skyriuje? — Nors ji neprisiminė tikslaus skaičiaus, buvo tikra, kad „Vaito ir Blažėvičiaus“ firmoje esama daugiau nei vieno Morgano.

— Taip.

— Devintame aukšte?

— Taip. Aš dirbau aštuntame aukšte, bankrotų skyriuje, o naftos ir dujų skyrius užimą pusę aštunto ir visą devintą aukštą.

Jis sugrąžino fotografiją.

— Kada jus išrašo? — paklausė ji. Būtų nemandagu iškart sprukti iš palatos.

— Viliuosi, kitą savaitę. Ką tas vyriokas padarė?

— Nieko. Mums tik reikia su juo pasikalbėti. — Ji traukėsi atatupsta nuo lovos. — Turiu bėgti. Dėkui. Ir sėkmės.

— Aha. Jokių problemų.

Ji tyliai uždarė paskui save duris ir nuskuodė į vestibiulį. Iš paskos ją pasivijo balsas:

— Ei! Jūs! Ką čia veikiate?

Darbe atsigręžė — priešais ją stovėjo aukštas juodaodis apsaugininkas su revolveriu prie šlaunies. Ji atrodė labai prasikaltusi.

— Ką jūs čia veikiate? — griežtai vėl paklausė jis, priversdamas ją pasitraukti prie sienos.

— Lankau brolį, — atsakė ji. — Ir nebešaukite taip ant manęs.

— Kas jūsų brolis?

Ji linktelėjo į Linio duris.

— 22-oje palatoje.

— Šiuo metu negalima lankyti. Draudžiama.

— Buvo svarbus reikalas. Aš jau išeinu, gerai?

22-os palatos durys atsidarė, ir Linis pažvelgė į juos.

— Čia jūsų sesuo? — griežtai paklausė apsaugininkas.

Darbe meldė akimis.

— Taip, palikite ją ramybėje, — pasakė Linis. — Ji jau išeina.

Lengviau atsikvėpusi, Darbe nusišypsojo Liniui:

— Šį savaitgalį atvažiuos mama.

— Gerai, — švelniai atsakė Linis.

Apsaugininkas pasitraukė, ir Darbe mažne nubėgo prie dvigubų durų. Grenthemas pamokslavo administratoriui apie sveikatos apsaugos kaštus. Ji nėrė per duris, pateko į vestibiulį ir jau beveik pasiekė paradinį išėjimą, kai administratorius šūktelėjo:

— Panele! Ak, panele! Gal malonėtumėte pasisakyti pavardę?

Darbe iššoko laukan ir metėsi prie automobilio. Grenthemas gūžtelėjo administratoriui ir nerūpestingai paliko pastatą. Juodu sukrito į automobilį ir nurūko.

— Garsijos pavardė Morganas. Linis iškart jį atpažino, bet sunkokai prisiminė pavardę. Vardas prasideda K raide. — Ji suskato raustis po savo užrašus iš „Martindale-Hubbell“ žinyno. — Sakė, kad jis dirba devintame aukšte, naftos ir dujų skyriuje.

Grenthemas ginė automobilį tolyn nuo Parkleino.

— Naftos ir dujų skyriuje!

— Kaip tik taip jis pasakė. — Darbe surado, ko ieškojusi. — Kertis D. Morganas, naftos ir dujų skyrius, dvidešimt devynerių metų. Esama dar vieno Morgano, bylinėjimųsi skyriuje, bet jis partneris ir šit, pasižiūrėkime, jam penkiasdešimt vieneri.

— Garsija — Kertis D. Morganas! — Grenthemui palengvėjo. Jis pažvelgė į laikrodį. — Be penkiolikos ketvirtą. Reikia paskubėti.

— Aš nekantrauju.

Rupertas juos pasigavo išsukančius iš Parkleino įvažos. Išsinuomotasis „Pontiac“ skriejo gatvėmis. Rupertas vairavo kaip nevisprotis, kad tik neatsiliktų. 37

Metju Barui niekad anksčiau nebuvo tekę plaukti greitaeigiu kateriu. Po penkių valandų kaulus drebinančios kelionės vandenynu jis buvo permirkęs ir iškankintas. Kūną maudė, o išvydęs žemę jis pirmąsyk per dešimtis metų sukalbėjo maldą. O paskui vėl ėmė be atvangos keikti Flečerį Koulą.

Jie prisišvartavo nedidelėje prieplaukėlėje netoli kažkokio miesto, kuris jam pasirodė panašus į Friportą. Paliekant Floridą, kapitonas kažką tarstelėjo apie Friportą žmogui, žinomam kaip Laris. Per visą tą laiką daugiau nepasakyta nė žodžio. Lario vaidmuo kelionėje buvo neaiškus. Mažų mažiausia šešių pėdų ir šešių colių ūgio, storu it elektros stulpas sprandu, jis nieko daugiau neveikė, tik stebėjo Barą, kuriam iš pradžių tai buvo nė motais, bet po penkių valandų tapo gana įkyru.

Kateriui priplaukus prie molo, visi nerangiai atsistojo. Laris iššoko pirmas ir pamojo Barui prisidėti prie jo. Dar vienas stambus vyriškis artinosi molu, ir jie drauge palydėjo Barą į laukiantį furgonėlį. Tas buvo įtartinai belangis.

Šiuo metu Baras buvo linkęs verčiau atsisveikinti su savo naujaisiais bičiuliais ir paprasčiausiai mauti į Friportą. Pasigautų lėktuvą į K. A. ir skeltų Koului antausį, vos tik išvydęs šio blizgančią plikę. Tačiau turėjo elgtis ramiai. Juk jie neišdrįs kaip nors jam pakenkti.

Po kelių minučių furgonėlis sustojo prie mažo lauko aerodromo, ir Baras buvo palydėtas prie juodo „Lear“. Prieš pasekdamas paskui Larį laiptukais aukštyn, greitomis pasigrožėjo lėktuvėliu. Stengėsi atrodyti tarnus ir nerūpestingas; juk tai tik dar viena užduotis. Šiaip ar taip, kadaise jis buvo vienas iš geriausių CŽV agentų Europoje. Praeityje jūrų pėstininkas. Gebės pasirūpinti savimi.

Sėdėjo kabinoje vienas pats atskirai. Langai buvo užtraukti, ir tai jam kėlė šiokio tokio nerimo. Tačiau liko supratingas. Ponas Matisas vertina savo privatumą, ir Baras tikrai tai gerbsiąs. Laris ir tas kitas sunkiasvoris sėdėjo kabinos priekyje, sklaidė žurnalus ir visai nekreipė į jį dėmesio.

Po trisdešimties minučių, kai pakilo, „Lear“ ėmė leistis, ir Laris atidramblojo pas jį.

— Užsiriškite, — pareikalavo, paduodamas storo audeklo akių raištį. Šiuo momentu koks nors naujokėlis supanikuotų. Diletantas šoktų klausinėti. Bet Barui akys būdavo užrišamos ir anksčiau, tad nors jis ir turėjo rimtų abejonių dėl šios misijos, ramiai paėmė raištį ir užsirišo akis.

Raištį nurišęs vyriškis prisistatė Emiliu, pono Matiso padėjėju. Buvo neaukštas, raumeningas tipas, tamsiais plaukais ir plonais ūseliais, vingiuojančiais viršutine lūpa. Jis atsisėdo už keturių pėdų į krėslą ir užsirūkė cigaretę.

— Mūsų žmonės sako, kad esate tartum oficialus asmuo, — draugiškai nusišypsojo jis. Baras apsidairė po kambarį. Nebuvo jokių sienų, tik mažų stiklų langai. Skaisčiai tvieksdama saulė skaudino akis. Lauke vešlus sodas supo virtinę fontanų ir baseinų. Juodu buvo labai erdvaus namo gilumoje.

— Esu siųstas prezidento, — atsakė Baras.

— Mes tikime jumis, — linktelėjo Emilis. Neabejotinai jis buvo keidžanas.

— Gal galiu paklausti, kas jūs?

— Aš Emilis, ir to gana. Ponas Matisas nelabai gerai jaučiasi. Gal paliktumėte savo žinutę man.

— Man įsakyta kalbėtis tik su juo.

— Manau, įsakė Koulas. — Emilis vis šypsojosi.

— Tikrai taip.

— Suprantu. Ponas Matisas nenorėtų su jumis susitikti. Jis nori, kad jūs kalbėtumėtės su manimi.

Baras papurtė galvą. Jeigu imtų mygti būtinybė, jeigu dalykai pasidarytų nevaldomi, tuomet jis mielai pasikalbėtų su Emiliu. Bet kol kas pasistengsiąs laikytis tvirtai.

— Aš neįgaliotas kalbėtis su kuo nors kitu, išskyrus poną Matisą, — mandagiai atsakė Baras.

Šypsena bemaž išnyko. Emilis parodė į didelį už baseinų ir fontanų stovintį, į paviljoną panašų pastatą, supamą krūmynų ir gėlių, su aukštais, nuo grindų iki lubų langais.

— Ponas Matisas savo paviljone. Sekite paskui mane.

Juodu paliko saulėtąjį kambarį ir pamažu apėjo negilų baseiną. Barui stipriai maudė po duobute, tačiau jis sekė paskui savo žemaūgį bičiulį, lyg tai būtų paprasčiausiai dar viena diena įstaigoje. Po visą sodą aidėjo krintančio vandens šnaresys. Paviljono link vedė siauras lentatakis. Prie durų juodu sustojo.

— Atsiprašau, bet jums reikės nusiauti batus, — nusišypsojo Emilis. Pats buvo basas. Baras atsirišo raištelius ir padėjo batus prie durų.

— Neužlipkite ant rankšluosčių, — perspėjo Emilis.

Rankšluosčių?

Emilis atidarė duris, ir Baras vienas įėjo vidun. Kambarys buvo apvalus, apie penkiasdešimties pėdų skersmens. Jame stovėjo trys krėslai ir sofa, visi uždangstyti baltomis paklodėmis. Stori medvilniniai rankšluosčiai tobulais takučiais klojo kambario grindis. Pro stoglangius skaisčiai plieskė saulė. Prasivėrė vienos durys ir iš nedidelio kambarėlio vidun įžengė Viktoras Matisas.

Baras suakmenėjo, įsispoksojęs į pasirodžiusį žmogų. Buvo liesas ir perkaręs, ilgais žilais plaukais ir purvina barzda. Vilkėjo vien baltais sportiniais šortais ir atsargiai statė kojas rankšluosčiais, nežiūrėdamas į Barą.

— Sėskitės štai ten, — parodė jis į vieną krėslą. — Neužlipkite ant rankšluosčių.

Stengdamasis neužlipti ant rankšluosčių, Baras nuėjo nurodyton vieton. Matisas, atgręžęs nugarą, pažvelgė pro langus. Jo oda buvo sudiržusi, tamsiai bronzinė. Basas pėdas raižė bjaurios venos, o pirštų nagai buvo ilgi ir pageltę. Jis, po šimts, tikrai pamišėlis.

— Ko jūs norite? — tyliai paklausė jis, nusisukęs į langus.

— Mane atsiuntė prezidentas.

— Jis nesiuntė. Jūs atsiuntė Flečeris Koulas. Abejoju, ar prezidentas žino, kad jūs čia.

Galbūt jis ir nepamišėlis. Kalbant nejudėjo nė vienas jo kūno raumuo.

— Mane atsiuntė Flečeris Koulas, prezidento personalo viršininkas.

— Esu girdėjęs apie Koulą. Girdėjau ir apie jus bei apie jūsų mažutį skyrių. Nagi, ko norite?

— Informacijos.

— Nežaiskite su manimi. Ko norite?

— Ar skaitėte Pelikano dosjė? — paklausė Baras.

Menkas kūnas nė nekrustelėjo.

— O jūs skaitėte?

— Taip, — greitai atsakė Baras.

— Ar tikite, kad tai tiesa?

— Galbūt, todėl ir esu čia.

— Kodėl ponas Koulas taip susirūpinęs dėl Pelikano dosjė?

— Nes apie ją suuodė keli reporteriai. Ir jeigu tai tiesa, mes turime tučtuojau žinoti.

— Kas tie reporteriai?

— Grėjus Grenthemas iš Washington Post. Jis ėmėsi jos pirmas ir žino daugiau nei bet kuris kitas. Kapsto atkakliai. Koulas mano, kad netrukus jis ką nors paskelbs.

— Juk galime juo pasirūpinti, ar ne? — pasakė į langus Matisas. — Kas kitas?

— Rifkinas iš Times.

Matisas vis dar nė per colį nepajudėjo. Baras apsidairė aplinkui, apžiūrėjo paklodes ir rankšluosčius. Taip, anas tikrai pamišėlis. Patalpa išdezinfekuota ir atsiduoda trinamuoju spiritu. Galbūt žmogus nesveikas.

— Ar ponas Koulas tiki, jog tai tiesa?

— Nežinau. Jis labai dėl to susirūpinęs. Štai todėl aš čia, pone Matisai. Mes privalome žinoti.

— O kas, jei tai tiesa?

— Tuomet mes turėsime problemų.

Pagaliau Matisas pajudėjo. Perkėlė kūno svorį ant dešinės kojos ir susikryžiavo rankas viršum siauros krūtinės. Bet akys nė nekrustelėjo. Tolumoje plytėjo smėlio kopos ir jūrinių avižų43 kuokštai, bet vandenyno nebuvo matyti.

— Žinote, ką aš manau? — tyliai pratarė jis.

— Ką?

— Manau, kad kaltas yra Koulas. Jis parodė dosjė pernelyg daug žmonių. Perdavė CŽV. Leido jums pamatyti. Tai iš tiesų man kelia nerimą.

Baras nesugalvojo, ką atsakyti. Juokinga tvirtinti, kad Koulas norėjo išplatinti dosjė. Kaltas esi tu pats, Matisai. Tu nužudei teisėjus. Puolei į paniką ir nugalabijai Kalahaną. Esi godus šunsnukis, kuriam negana menkų penkiasdešimties milijonų.

Matisas pamažu apsigręžė ir pažvelgė į Barą niūriomis, paraudusiomis akimis. Atrodė visai kitoks nei toje fotografijoje su viceprezidentu, tačiau tai buvo prieš septynerius metus. Per tą laiką jis paseno dvidešimčia metų ir galbūt gerokai įklimpo į savo reikalus.

— Jūs, klounai Vašingtone, kalti dėl to, — šiek tiek garsiau pareiškė jis.

Baras negalėjo į jį žiūrėti.

— Ar tai tiesa, pone Matisai? Tai viskas, ką noriu sužinoti.

Už Baro be garso atsivėrė durys. Vien kojinėmis mūvintis Laris, stengdamasis neužlipti ant rankšluosčių, žengtelėjo du žingsnius priekin ir sustojo.

Matisas rankšluosčiais nuėjo prie stiklinių durų ir atidarė jas. Pažvelgė laukan ir tyliai ištarė:

— Žinoma, tai tiesa. — Jis išėjo pro duris ir pamažu uždarė jas paskui save. Baras stebėjo tą idiotą pėdinant lentatakiu kopų link.

Kas toliau? — pagalvojo jis. Galbūt Emilis ateis jo pasiimti. Galbūt.

Laris prisėlino arčiau su virve, ir Baras nieko neišgirdo nei pajuto. Matisas nenorėjo, kad jo paviljone būtų pralietas kraujas, tad Laris paprasčiausiai perlaužė Barui sprandą ir smaugė, iki visa buvo baigta. 38

Pagal planą šiuo paieškų etapu Darbe turėjo būti tame lifte, bet jai atrodė, kad įvykę ganėtinai netikėtų dalykų, tad kai ką reikia pakeisti. Jam atrodė kitaip. Dėl to pasivažinėjimo liftu juodu karštai susiginčijo, ir šit ji čia. Jis buvo teisus — tai trumpiausias kelias pas Kertį Morganą. Ir ji buvo teisi — tas kelias pavojingas. Bet ir kiti keliai galėjo būti tokie pat pavojingi. Visas žaidimo planas mirtinas.

Ji vilkėjo vienintele savo suknele ir vieninteliais aukštakulniais. Grėjus pasakė, kad atrodanti išties dailiai, tačiau to ir buvo galima tikėtis. Liftas sustojo devintame aukšte, o išlipus iš kabinos jai sudiegė paširdžiuos, vos įstengė kvėpuoti.

Registratorė sėdėjo kitapus prašmatnaus laukiamojo. Riebiomis varinėmis raidėmis už jos per sieną plytėjo pavadinimas VAITAS IR BLAŽĖVIČIUS. Keliai jai linko, bet šiaip taip nusigavo iki registratorės, kuri, kaip pridera, nusišypsojo. Buvo be dešimt penkios.

— Ar galiu kuo nors padėti? — paklausė ji. Prisegta prie krūtinės kortelė bylojo ją esant Pege Jang.

— Taip. — Vargais negalais išspaudė Darbe atsikrenkšdama. — Penktą valandą esu susitarusi susitikti su Kerčių Morganu. Aš — Dorotė Blait.

Registratorė apstulbo. Nejučia išsižiojo ir tuščiu žvilgsniu įsispitrijo į Darbę, šiuo metu Dorotę. Nepajėgė kalbėti.

Širdis Darbei apmirė.

— Kas nors ne taip?

— Ė, ne. Atleiskite. Minutėlę. — Pegė Jang greitai atsistojo ir paskubom dingo.

Bėk! Širdis trankėsi it būgnas. Bėk! Ji bandė tolygiai alsuoti, tačiau kovojo su deguonies pertekliumi plaučiuose. Kojos tapo it vatinės. Bėk!

Ji apsidairė aplink, stengdamasi atrodyti rami, lyg dar viena klientė, laukianti savo teisininko. Juk jie nenušausią jos tiesiog čia, juridinio biuro laukiamajame.

Jis žengė pirmas, lydimas registratorės. Buvo apie penkiasdešimties, vešliais žilsvais plaukais ir baisiai susiraukęs.

— Sveiki, — tarė, bet vien todėl, jog priderėjo. — Aš Džareldas Švabė, šios įstaigos partneris. Sakote, jums paskirta susitikti su Kerčių Morganu?

Laikykis.

— Taip. Penktą. Ar iškilo kokių nors nesklandumų?

— Jūs Dorotė Blait?

Aha, bet galite vadinti ir Dote.

— Kaip tik taip pasakiau. Taip. Kas atsitiko? — Ji dėjosi nuoširdžiai suirzusi.

Jis slinko arčiau.

— Kada jūs susitarėte?

— Nežinau. Gal prieš dvi savaites. Susipažinau su Kerčių per vieną pobūvį Džordžtaune. Jis man pasisakė esąs teisininkas, kurio specializacija — naftos ir dujų sritis, o man kaip tik tokio reikėjo. Paskambinau į biurą ir susitariau susitikti. Nagi, gal malonėtumėte man pasakyti, koks reikalas? — Pati stebėjosi, kaip gerai tie žodžiai liejasi iš išdžiūvusios jos burnos.

— Kodėl jums reikia teisininko iš naftos ir dujų srities?

— Nemanau, kad privalau jums aiškintis, — iš tiesų irzliai atkirto ji.

Atsidarė liftas, ir skubiai prisiartino kažkoks vyriškis pigiu kostiumu. Jis aiškiai ketino įsijungti į pokalbį. Darbe rūsčiai jį nužvelgė. Jautė, kad kojos tuoj tuoj jos nebelaikys.

Švabė mygo iš tiesų grėsmingai.

— Pas mus nėra jokio įrašo apie tokį susitikimą.

— Tuomet išvykite sekretorę, kuri tai registruoja. Ar jūs šitaip pasitinkate visus naujus klientus? — Ak, ji tikrai buvo pasipiktinusi, bet Švabė nebuvo linkęs nusileisti.

— Jūs negalite pasimatyti su Kerčių Morganu, — tarė jis.

— Kodėl gi ne? — griežtai paklausė ji.

— Nes jis miręs.

Keliai tapo it drebučiai ir bemaž nebelaikė. Paširdžiuos veriamai nudiegė. Betgi, tuoj pat pagalvojo ji, kaip tik ir dera atrodyti sukrėstai. Šiaip ar taip, juk jis turėjo būti jos naujasis teisininkas.

— Atleiskite. Kodėl man niekas nepaskambino?

Švabė tebebuvo įtarus.

— Jau sakiau, kad pas mus nėra jokio įrašo apie Dorotę Blait.

— Kas jam nutiko? — paklausė ji priblokšta.

— Prieš savaitę buvo gatvėje užpultas. Manome, nušovė kažkokie pankai.

Vyriokas pigiu kostiumu žingtelėjo arčiau.

— Ar turite kokį nors asmens dokumentą?

— Kas, po velnių, jūs toks? — garsiai metė ji.

— Jis apsaugininkas, — paaiškino Švabė.

— Ir ką jis saugo? — griežtai paklausė ji, netgi dar garsiau. — Čia juridinis biuras ar kalėjimas?

Firmos partneris pažvelgė į vyriškį pigiu kostiumu. Buvo akivaizdu, kad nė vienas tiksliai nenutuokė, kaip šiomis aplinkybėmis dera elgtis. Ji buvo labai daili ir susijaudinusi, taip pat pasakojo gana įtikimai. Juodu šiek tiek atlyžo.

— Kodėl jums nepasišalinus, ponia Blait? — tarė Švabė.

— Nekantrauju tai padaryti!

Apsaugininkas siekė ranka jai padėti.

— Čionai, — tarė jis.

Ji nubloškė jo plaštaką.

— Tik palieskite mane, ir rytoj rytą pirmiausia, ką padarysiu, tai patrauksiu jus už subinės teisman. Šalin nuo manęs!

Tai juodu šiek tiek sutrikdė. Ji įpykusi ir agresyvi. Galbūt jie buvę truputėlį per šiurkštūs.

— Aš palydėsiu jus į apačią, — pasisiūlė apsaugininkas.

— Žinau kelią. Stebiuosi, kaip jūs, klounai, apskritai susilaukiate klientų. — Ji traukėsi atgal. Buvo visa raudona, bet ne iš pykčio. Iš baimės. — Turiu teisininkus keturiose valstijose, ir su manimi niekad niekas taip nesielgė, — šūktelėjo jiems. Jau buvo laukiamojo viduryje. — Praeitais metais juristams sumokėjau pusę milijono honorarų, ateinančiais metais sumokėsiu dar milijoną, bet jūs, idiotai, negausite nė cento. — Kuo arčiau buvo liftas, tuo garsiau ji šaukė. Pašėlusi moteris. Jie stebėjo, iki lifto durelės atsidarė, ir jos nebeliko.

Grėjus žingsniavo palei lovos kojūgalį, laikydamas rankoje telefoną ir laukdamas atsiliepiant Smitą Kyną. Darbe užsimerkusi gulėjo ant lovos.

Grėjus sustojo.

— Alio, Smitai. Man reikia, kad tu kai ką skubiai patikrintum.

— Kur tu?

— Viešbutyje. Pasižiūrėk prieš šešias ar septynias dienas. Man reikia Kerčio D. Morgano nekrologo.

— Kas jis toks?

— Garsija.

— Garsija! Kas nutiko Garsijai?

— Matyt, mirė. Nušautas gatvės plėšikų.

— Prisimenu. Praeitą savaitę mes įdėjome medžiagą apie jauną teisininką, kuris buvo apiplėštas ir nušautas.

— Veikiausiai tai jis. Gali dėl manęs patikrinti? Man reikia jo žmonos vardo ir adreso, jeigu šį turime.

— Kaip tu jį suradai?

— Ilga istorija. Šįvakar pabandysime pasikalbėti su jo našle.

— Garsija negyvas! Tai keista, vaikuti.

— Daugiau nei keista. Vaikinas kažką žinojo ir buvo nugalabytas.

— Kaip manai, tu saugus?

— Kas žino?

— Kur mergina?

— Ji su manimi.

— Kas, jeigu jie stebi jo namus?

Grėjus nebuvo pagalvojęs apie tai.

— Gausime rizikuoti. Po penkiolikos minučių vėl tau paskambinsiu.

Jis padėjo telefoną ant grindų ir atsisėdo į senovinį supamąjį krėslą. Ant stalo buvo šilto alaus, ir jis nugėrė gerą gurkšnį. Stebėjo merginą. Gulėjo užsidengusi alkūne abi akis. Vilkėjo džinsais ir sportiniu nertiniu. Suknelė buvo numesta į kampą. Aukštakulniai nuspirti skersai kambario.

— Gerai jaučiatės? — švelniai paklausė jis.

— Nuostabiai.

Ji iš tiesų buvo akižara, ir toks moterų bruožas jam patiko. Žinoma, ji jau beveik teisininkė, o teisės fakultete turbūt moko rėžti tiesą į akis. Gurkšnodamas alų, jis grožėjosi džinsais. Mėgavosi ta trumpa akimirka, kai galėjo netrukdomai spoksoti ir nesibijoti, kad bus nutvertas.

— Jūs spoksote į mane? — paklausė ji.

— Taip.

— Seksas šiuo metu man mažiausiai rūpi.

— Tai kodėl apie jį užsiminėte?

— Nes jaučiu, kad geidžiate mano raudonų kojų nagų.

— Teisybė.

— Man skauda galvą. Tai tikras, neapsimestinis, tvinkčiojantis galvos skausmas.

— Užsidirbote jį. Gal ko nors norėtumėte?

— Taip. Bilieto tik į vieną pusę Jamaikon.

— Galite išskristi šįvakar. Tuoj pat nuvešiu jus į oro uostą.

Ji atsidengė akis ir atsargiai pasitrynė smilkinius.

— Atleiskite, kad verkiau.

Jis dideliu gurkšniu baigė alų.

— Nusipelnėte šios teisės. — Išeidama iš lifto ji buvo apsiašarojusi. Jis laukė kaip rūpestingas tėvas, tačiau ji nežinojo, kad švarko kišenėje turėjo įsimetęs 0.38 kalibro pistoletą.

— Tad ką manote apie tiriamąją žurnalistiką? — paklausė Grėjus.

— Verčiau jau skersčiau kiaules.

— Ką gi, kalbant visai atvirai, ne kiekviena diena pasitaiko tokia nuotykinga. Kartais paprasčiausiai sėdžiu prie savo rašomojo stalo ir šimtus kartų skambinėju telefonu biurokratams, kurie nelinkę nieko komentuoti.

— Kaip nuostabu. Rytoj imkimės to.

Jis nusispyrė batus ir užsikėlė pėdas ant lovos. Ji užsimerkė ir ėmė giliai alsuoti. Slinko minutės, abu nepratarė nė žodžio.

— Ar žinote, kad Luiziana vadinama Pelikano valstija? — pagaliau paklausė ji užsimerkusi.

— Ne. Aš to nežinojau.

— Iš tiesų tai labai apmaudu, nes rudųjų pelikanų po 1960-ųjų praktiškai nebeliko.

— Kas jiems nutiko?

— Kalti pesticidai. Tie paukščiai minta tik žuvimi, o žuvys gyvena upės vandenyje, kuriame nuo pesticidų pilna chloro angliavandenilių. Lietūs išplauna pesticidus iš dirvos į mažus upokšnius, kurie galop suteka į upes, o šios — į Misisipę. Maitindamiesi žuvimi, Luizianos pelikanai prisikaupia DDT ir kitų chemikalų, kurie telkiasi paukščių riebaliniuose audiniuose. Retai mirtis ištinka juos iškart, bet sunkiaisiais laikotarpiais, kada užklumpa badas ar prasti orai, pelikanai, ereliai ir kormoranai yra priversti eikvoti savo atsargas ir tikrąja to žodžio prasme gali apsinuodyti savo pačių riebalais. Jeigu jie nežūva, nebesugeba veistis. Jų kiaušiniai pasidaro tokio plono lukšto ir tokie trapūs, jog perint suskyla. Ar jūs tai žinojote?

— Kodėl turėčiau žinoti?

— Septintojo dešimtmečio pabaigoje Luiziana pradėjo perkėlinėti ruduosius pelikanus iš pietinės Floridos, tad metams bėgant jų populiacija pamažu didėjo. Bet paukščiams vis dar gresia didelis pavojus. Prieš keturiasdešimt metų jų ten buvo tūkstančiai. Kiparisų pelkės, kurias Matisas nori sunaikinti, dabar glaudžia vos kelias dešimtis pelikanų.

Grėjus mąstė apie tuos dalykus. Ji ilgam nutilo.

— Kuri šiandien diena? — tebeužsimerkusi pagaliau paklausė ji.

— Pirmadienis.

— Šiandien lygiai savaitė, kai palikau Naująjį Orleaną. Prieš dvi savaites Tomas ir Verhekas drauge pietavo. Žinoma, ta akimirka, kai Pelikano dosjė perėjo iš rankų į rankas, buvo lemtinga.

— Rytoj sukaks trys savaitės, kai buvo nužudyti Rozenbergas ir Jensenas.

— Aš buvau žalia teisės studentė, į nieką nesikišanti ir besidžiaugianti nuostabiu meilės romanu su dėstytoju. Matyt, tos dienos niekad nebesugrįš.

Teisės fakultetas ir dėstytojas galbūt ir nebesugrįš, — pagalvojo jis.

— Ką ketinate toliau daryti?

— Nežinau. Tik stengiuosi sveika išnešti kailį iš to prakeikto jovalo ir išlikti gyva. Pabėgsiu kur nors ir slėpsiuosi kelis mėnesius, gal kelerius metus. Turiu pakankamai pinigų, kad galėčiau iš jų ilgai pragyventi. Jeigu kurią dieną kada nors galėsiu nebeatsigręžinėti per petį, galbūt sugrįšiu.

— Į teisės fakultetą?

— Nemanau. Teisė prarado savo žavesį.

— Kodėl jūs norėjote tapti teisininke?

— Iš idealizmo ir dėl pinigų. Maniau, galėsiu pakeisti pasaulį ir dar gauti už tai atlygį.

— Betgi jau esama tiek daug teisininkų. Kodėl visi tie gabūs studentai taip veržiasi į teisės fakultetą?

— Visai paprasta. Iš gobšumo. Trokšta važinėtis BMW ir auksinių kreditinių kortelių. Jeigu patenki į gerą teisės fakultetą, baigi jį pirmūnu ir įsidarbini stambioje firmoje, po kelerių metų gali gauti šešiaženklių skaičių atlyginimą, ir jis tik didės. Tai garantuota. Trisdešimt penkerių tapsi partneriu, susižeriančiu mažų mažiausia du šimtus tūkstančių per metus. Kai kurie uždirba dar daugiau.

— O kaip tie kiti devyniasdešimt procentų?

— Anų ne tokia gera dalia. Gauna, kas lieka.

— Daugelis mano pažįstamų teisininkų nemėgsta savo darbo. Mieliau verstųsi kuo kitu.

— Bet jie negali pasitraukti, nes tai susiję su pinigais. Netgi niekam tikęs kokios nors kontorėlės teisininkas po dešimties metų praktikos gali užkalti šimtą tūkstančių per metus, ir jie gali to nemėgti, bet kur kitur nuėję gaus tokius pinigus?

— Nekenčiu teisininkų.

— Ir turbūt manote, kad reporteriais žavimasi?

Taikliai pasakyta. Grėjus pažvelgė į laikrodį, paskui pakėlė telefono ragelį. Surinko Kyno numerį. Šis perskaitė jam nekrologą ir Post straipsnį apie beprasmiškai gatvėje nužudytą jauną teisininką. Grėjus užsirašinėjo.

— Dar keletas dalykų, — pasakė Kynas. — Feldmenas labai susirūpinęs dėl tavo saugumo. Šiandien tikėjosi sulaukti savo kabinete ataskaitos, ir labai užsiuto, kai jos neišvydo. Pasistenk rytoj iki vidudienio pas jį prisistatyti. Supratai?

— Pabandysiu.

— Ne tik pabandyk, Grėjau. Mes čia labai nerimaujame.

— Times kažką uodžia, tiesa?

— Šiuo metu man nerūpi Times. Kur kas svarbiau tu ir ta mergina.

— Mes laikomės puikiai. Viskas gerai. Ką dar turi?

— Per pastarąsias dvi valandas tau atėjo trys žinutės nuo žmogaus, vardu Klivas. Sakosi esąs faras. Tu jį pažįsti?

— Taip.

— Ką gi, šiąnakt jis nori pasikalbėti. Sako, tai skubu.

— Aš vėliau jam paskambinsiu.

— Gerai. O jūs būkite atsargūs. Dirbsime čia iki vėlumos, tad susisiek.

Grėjus padėjo ragelį ir pasižiūrėjo į užrašus. Buvo beveik septinta.

— Vykstu pasimatyti su ponia Morgan. Noriu, kad liktumėte čia.

Ji atsisėdo tarp pagalvių ir apsiglobė rankomis kelius.

— Verčiau aš važiuosiu drauge.

— O kas, jeigu namas stebimas? — paklausė jis.

— Ko jiems stebėti? Žmogus negyvas.

— Galbūt jiems kilo įtarimas, nes šiandien pasirodė ir jo teiravosi paslaptinga klientė. Nors jis ir negyvas, vis tiek traukia dėmesį.

Ji minutėlę pagalvojo.

— Ne. Aš vykstu.

— Pernelyg rizikinga, Darbe.

— Nekalbėkite man apie riziką. Dvylika dienų išsilaikiau gyva minų laukuose. Tai visai nesunku.

Jis palaukė jos prie durų.

— Beje, kur šiąnakt aš nakvosiu?

— „Džefersono“ viešbutyje.

— Ar turite telefono numerį?

— O kaip jūs manote?

— Kvailas klausimas.

Kelios minutės po septintos asmeninis reaktyvinis lėktuvas, kurio kabinoje sėdėjo Edvinas Sneleris, nutūpė Vašingtono nacionaliniame. Jis buvo sužavėtas, kad paliko Niujorką. Šešias dienas praleido tenai, kone kraustydamasis iš proto tarp „Plaza“ numerio sienų. Bemaž savaitę jo žmonės tikrino viešbučius, stebėjo oro uostus, šmirinėjo po gatves ir, po šimts, puikiai nutuokė vien bergždžiai gaištą laiką, bet įsakymai lieka įsakymais. Jiems liepta likti tenai, kol kas nors neišaiškės, tuomet galėsią pajudėti. Kvaila buvo bandyti surasti merginą Manhatane, bet jie turėjo laikytis netoli, jeigu kartais ji padarytų klaidą — pavyzdžiui, paskambintų telefonu ar pasinaudotų mokėjimo kortele, ką buvo galima susekti, ir staiga jų prisireikė.

Ji nedarė klaidų iki šiandien antros trisdešimt, kai pristigusi pinigų nuėjo į banką. Jie žinojo, kad taip įvyks, ypač jeigu ji ketino palikti šalį ir bijojo naudotis kreditine kortele. Kažkuriuo metu jai prisireiks grynųjų ir turės jų parsisiųsdinti, nes bankas Naujajame Orleane, o ji pati — ne. Snelerio klientui priklausė aštuoni procentai banko kapitalo; mielas dvylikos milijonų indėliukas nebuvo didelis, bet jo dėka buvo galima sutvarkyti ne vieną reikalą. Kelias minutes po trečios jam paskambino iš Friporto.

Jie nė neįtarė, kad ji Vašingtone. Buvo apsukri mergiotė, bėganti nuo nemalonumų, o ne šių ieškanti. Ir jie tikrai nesitikėjo, kad ji susidės su reporteriu. Visai nenutuokė, tačiau dabar tai atrodė logiška. Ir viskas blogiau nei kritiška.

Penkiolika tūkstančių iš jos sąskaitos perėjo į reporterio, ir staiga Sneleris vėl atsidūrė įvykių sūkuryje. Turėjo dar du žmones. Dar vienas reaktyvinis buvo pakeliui iš Majamio. Jis pareikalavo nedelsiant atsiųsti papildomai dvylika žmonių. Darbas privalo būti atliktas greitai arba išvis tai ne darbas. Nevalia delsti nė sekundės.

Sneleris nedėjo daug vilčių. Dirbant vienoje komandoje drauge su Kemeliu visa atrodė įmanoma. Jis taip švariai nužudė Rozenbergą ir Jenseną, o paskui dingo be pėdsakų. Dabar jis negyvas, nušautas į galvą per vieną niekuo nekaltą teisės studenčiokę.

Morgano namas stovėjo tvarkingame Aleksandrijos priemiestyje. Kaimynai jauni ir pasiturintys — kiekviename kieme čia laikė dviračių ir triračių.

Įvažoje stovėjo trys automobiliai. Vienas su Ohajo numeriais. Grėjus, nuspaudęs durų skambutį, stebėjo gatvę. Nieko įtartina.

Duris kiek pravėrė pagyvenęs vyriškis.

— Klausau? — tyliai tarė jis.

— Aš — Grėjus Grenthemas iš Washington Post, o čia mano padėjėja Sara Džekobs. — Darbe prisivertė nusišypsoti. — Mes norėtume pasišnekėti su ponia Morgan.

— Nemanau, kad pavyks.

— Prašom. Tai labai svarbu.

Vyriškis įdėmiai juos nužvelgė.

— Luktelkit minutėlę. — Jis uždarė duris ir dingo.

Namas turėjo siaurą medinį priebutį su nedidele veranda viršum jo. Jie stovėjo patamsy ir iš gatvės negalėjo būti matomi. Pro šalį praslinko kažkoks automobilis.

Vyriškis vėl atidarė duris.

— Aš — Tomas Kupčekas, jos tėvas. Ji nenori kalbėtis.

Grėjus linktelėjo, lyg tai būtų suprantama.

— Mes sutrukdysime ne ilgiau kaip penkias minutes. Pažadu.

Kupčekas išėjo į priebutį ir uždarė paskui save duris.

— Matyt, jūs blogai girdite. Pasakiau, kad ji nenori kalbėtis.

— Aš girdėjau jus, pone Kupčekai. Ir gerbiu jos privatumą, taip pat suprantu, ką jai teko patirti.

— Nuo kada jūs, žurnalistai, gerbiate kieno nors privatumą?

Matyt, ponas Kupčekas turėjo mažai kantrybės. Jau buvo beužsiplieskiąs.

Grėjus liko ramus. Darbe pasitraukė atgal. Per vieną dieną patyrė pakankamai nemalonių susidūrimų.

— Jos vyras skambino man tris kartus prieš savo mirtį. Mudu kalbėjomės telefonu, ir aš netikiu, kad jo mirtis — tik atsitiktinė gatvės pankų įvykdyta žmogžudystė.

— Jis miręs. Mano duktė prislėgta. Ji nenori kalbėtis. Nagi, nešdinkitės velniop.

— Pone Kapčekai, — karštai įsikišo Darbe. — Mes turime pagrindą manyti, kad jūsų žentas buvo kažkokios itin gerai organizuotos nusikalstamos veiklos liudininkas.

Tai žmogų šiek tiek nuramino, ir jis įsistebeilijo į Darbę.

— Ak šitaip? Ką gi, jūs jo nebepaklausite apie tai, ar ne? Mano duktė nieko nežino. Turėjo sunkią dieną ir dabar išgėrusi vaistų miega. Taigi keliaukite sau.

— Ar galima būtų su ja pasimatyti rytoj? — paklausė Darbe.

— Abejoju. Pirma paskambinkite.

Grėjus padavė jam savo vizitinę kortelę.

— Jeigu ji panorėtų kalbėtis, telefono numeris kitoje pusėje. Aš apsistojau viešbutyje. Paskambinsiu rytoj apie vidudienį.

— Prašom. O dabar keliaukite. Jūs ir taip jau ją sutrukdėte.

— Apgailestaujame, — tarė Grėjus, ir juodu patraukė nuo priebučio. Ponas Kupčekas atidarė duris, tačiau stebėjo abu tolstant. Grėjus stabtelėjo ir atsisuko į jį.

— Ar kuris nors kitas reporteris neskambino ar nebuvo užsukęs?

— Dieną po nužudymo daug jų skambino. Visko klausinėjo. Nemalonūs žmonės.

— Bet nė vienas per pastarąsias kelias dienas?

— Ne. Nagi, eikite.

— Niekas iš New York Times?

— Ne. — Vyriškis įėjo vidun ir užtrenkė duris.

Juodu nuskubėjo prie automobilio, pastatyto už keturių namų. Gatvėse buvo visiškai tuščia. Grėjus vingiavo trumpomis priemiesčio gatvelėmis ir prieš išsigaudamas iš rajono, kelis kartus keitė kryptį. Stebėjo užpakalinio vaizdo veidrodėlyje, kol įsitikino, jog niekas neseka.

— Štai ir viskas, — tarė Darbe, kai juodu išvažiavo į 395-ąjį kelią ir pasuko miesto link.

— Dar ne. Rytoj pabandysime paskutinį, priešmirtinį atodūsį, ir galbūt ji prašneks.

— Jeigu ponia Morgan ką nors žinotų, jos tėvas irgi žinotų. O jeigu jos tėvas žino, kodėl nenorėjo mums padėti? Čia nieko nėra, Grėjau.

Šitai buvo visai logiška. Kelias minutes juodu važiavo tylomis. Ėmė jaustis nuovargis.

— Per penkiolika minučių galime pasiekti oro uostą, — tarė jis. — Aš jus išsodinsiu, ir po trisdešimt minučių išsidanginsite iš čia. Skriskite bet kur, svarbiausia, kad dingtumėte.

— Išvyksiu rytoj. Man reikia pailsėti, be to, noriu pagalvoti, kur keliauti. Dėkui.

— Ar jaučiatės saugi?

— Šiuo metu taip. Bet per kelias sekundes viskas gali pasikeisti.

— Mielai permiegočiau šiąnakt jūsų kambaryje. Visai kaip Niujorke.

— Niujorke jūs nemiegojote mano kambaryje. Miegojote svetainėje ant sofos. — Ji šypsojosi, ir tai buvo geras ženklas.

Grėjus irgi šypsojosi.

— Gerai. Ir šiąnakt miegosiu svetainėje.

— Pas mane nėra svetainės.

— Nagi, nagi. Tai kur man miegoti?

Staiga ji liovėsi šypsotis. Prikando lūpą, jos akys sudrėko. Jis per toli nuėjo. Vėl Kalahanas.

— Tiesiog aš dar nepasirengusi, — tarė ji.

— Kada galėtumėte būti pasirengusi?

— Grėjau, prašau. Nebekalbėkime apie tai.

Ji stebėjo eismą priekyje ir tylėjo.

— Atleiskite, — atsiprašė jis.

Pamažu Darbe prigulė ant sėdynės ir padėjo galvą jam ant kelių. Jis švelniai paglostė jai petį. Ji suspaudė jam delną.

— Aš mirtinai įbauginta, — tyliai pratarė. 39

Jis paliko jos kambarį apie dešimtą, po butelio vyno ir daržovėmis įdarytų blynelių. Paskambino Meisonui Peipurui, Post naktiniam reporteriui policijoje, ir paprašė jo savo informatoriaus paklausti apie gatvės žmogžudystę, kurios auka tapo Morganas. Ji įvyko miesto centre, rajone, kuriame retai atsitikdavo kas nors panašaus; anksčiau ten pasitaikę tik keletas apiplėšimų ir sumušimų.

Grenthemas buvo pavargęs ir pristigęs ryžto. Taip pat nelaimingas, nes ji rytoj išvyks. Post jam buvo skolinga šešias savaites atostogų, ir Grėjų ėmė pagunda išvykti drauge su ja. Tepasikaria Matisas su savo nafta. Bet bijojo, kad tada niekad nebesugrįš. Kita vertus, tai nebūtų pasaulio pabaiga, išskyrus tą nemalonų faktą, kad ji turėjo pinigų, o jis — ne. Iš jo pinigų juodu galėtų laigyti po pliažus ir dūkti saulėje apie du mėnesius, o paskui viskas priklausytų nuo jos. Bet svarbiausia, ji nepakvietė jo sprukti drauge. Darbe liūdėjo. Grėjus jautė merginos kančią, kai ji užsimindavo apie Tomą Kalahaną.

Šiuo metu jis buvo „Džefersono“ viešbutyje, kuris Šešioliktojoje, žinoma, laikydamasis jos nurodymų. Paskambino Klivui į namus.

— Kur tu esi? — paklausė šis suirzęs.

— Viešbutyje. Reikėtų ilgai pasakoti. Kas nutiko?

— Seržą išleido devyniasdešimčiai dienų pailsėti.

— Kas jam negera?

— Nieko. Sako, kad jį nori kuriam laikui pašalinti iš rūmų. Tenai nelyginant bunkeris. Visiems liepta laikyti liežuvį už dantų ir su niekuo nesikalbėti. Visi mirtinai išsigandę. Seržą privertė išeiti nuo šio pusiaudienio. Jis mano, kad tau gali grėsti rimtas pavojus. Praeitą savaitę jis daugybę kartų girdėjo minimą tavo pavardę. Juos apsėdo mintis apie tave ir apie tai, kiek tu žinai.

— Kas tokie jie?

— Žinoma, Koulas ir jo padėjėjas Birčfildas. Jie tvarkosi vakariniame sparne it gestapininkai. Kartais pasitelkia tą voveriūkštį su varlike, kaip ten jo pavardė? Iš vidaus reikalų?

— Emitas Veikrosas.

— Tas pats. Bet daugiausia grasina bei strategiją kuria Koulas ir Birčfildas.

— Kaip grasina?

— Niekam Baltuosiuose rūmuose, išskyrus prezidentą, be Koulo leidimo nevalia kalbėtis oficialiai ir neoficialiai su spauda. Tai liečia ir atstovą spaudai. Viską derina Koulas.

— Neįtikėtina.

— Jie įbauginti. Ir Seržas mano, kad tapo pavojingi.

— Gerai. Aš slepiuosi.

— Praeitą naktį stabtelėjau prie tavo buto. Gerai būtų, kad mane informuotum, kai susiruoši dingti.

— Rytoj vakare aš grįžtu.

— Kuo važinėji?

— Ketverių durų išsinuomotu „Pontiac“. Labai sportišku.

— Šiandien popiet pasižiūrėjau „Volvo“. Stovi kaip stovėjęs.

— Dėkui, Klivai.

— Tau viskas gerai?

— Manau, taip. Pasakyk Seržui, kad man nieko nenutiko.

— Paskambink rytoj. Man neramu.

Jis miegojo keturias valandas ir pabudo suskambus telefonui. Lauke buvo tamsu ir šitaip dar bus bent porą valandų. Jis įsistebeilijo į telefoną ir pakėlė ragelį sulig penktu skambučiu.

— Alio, — įtariai atsiliepė jis.

— Grėjus Grenthemas? — Moteriškas, labai nedrąsus balsas.

— Taip. Kas skambina?

— Beverlė Morgan. Praeitą vakarą buvote užvažiavęs.

Grėjus pašoko ant kojų, visiškai išsibudinęs ėmė įdėmiai klausytis.

— Taip. Atleiskite, kad jus sutrukdėme.

— Nieko. Mano tėvas labai globėjiškas. Ir piktas. Kai Kertį užmušė, reporteriai buvo siaubingi. Skambino iš visur. Norėjo senų jo nuotraukų ir naujų fotografijų su manimi bei vaiku. Skambino bet kuriuo paros metu. Buvo baisu, ir mano tėvą tai išvargino. Net du jis išgrūdo iš priebučio.

— Turbūt mums pasisekė.

— Viliuosi, jis neįžeidė jūsų. — Balsas buvo duslus ir beaistris, tačiau skambėjo gana tvirtai.

— Anaiptol.

— Jis dabar miega, apačioje ant sofos. Tad galime kalbėtis.

— Kodėl jūs nemiegate? — paklausė jis.

— Aš geriu tabletes, kad miegočiau, ir šios mane visai išmušė iš ritmo. Miegu dienomis ir bastausi naktimis. — Buvo aišku, kad ji būdrauja ir nori kalbėti.

Grėjus atsisėdo ant lovos ir pasistengė nusiraminti.

— Tiesiog sunku įsivaizduoti, kokį patyrėte sukrėtimą.

— Prireiks kelių dienų, kad visa tai taptų tikrove. Iš pradžių kančia buvo siaubinga. Tiesiog siaubinga. Nepajėgiau pasijudinti, kad nesuskaustų kūno. Nepajėgiau mąstyti, tokia buvau sukrėsta ir nenorėjau patikėti tuo, kas įvyko. Elgiausi, kaip dera, kad ištverčiau laidotuves, kurios dabar atrodo it blogas sapnas. Ar neįkyriu?

— Visai ne.

— Privalau atprasti nuo tų tablečių. Tiek daug miegu, jog nebeatsikeliu net pasikalbėti. Be to, mano tėvas linkęs nuvyti žmones. Jūs įrašinėjate?

— Ne. Tik klausausi.

— Šiąnakt sukanka savaitė, kai jis buvo nužudytas. Maniau, kad tą vakarą jis iki vėlumos dirbo, taip neretai pasitaikydavo. Jie nušovė jį ir pasigrobė piniginę, tad farai negalėjo nustatyti asmens tapatybės. Per vėlyvąsias žinias pamačiau, kur centre buvo nužudytas jaunas teisininkas, ir supratau, jog tai Kertis. Neklauskite manęs, kaip jie sužinojo, kad jis teisininkas, jei nerado pavardės. Visa tai keista — tie nesuprantami dalykai, susiję su žmogžudyste.

— Kodėl jis ilgai dirbdavo?

— Jis dirbdavo aštuoniasdešimt valandų per savaitę, kartais ilgiau. „Vaitas ir Blažėvičius“ — tai prakaito sunkykla. Septynerius metus ten stengiasi pribaigti bendradarbius, o jeigu nepribaigia, padaro partneriais. Kertis nekentė to darbo. Pavargo būti teisininkas.

— Kiek laiko jis ten išdirbo?

— Penkerius metus. Gaudavo devyniasdešimt tūkstančių per metus, tad tempė jungą.

— Ar žinojote, kad jis man skambino?

— Ne. Tėvas man pasakė, kad jūs jam tą paminėjote, ir aš visą naktį mąsčiau apie tai. Ką jis pasakė?

— Jis nesyk neprisistatė, kas esąs. Naudojosi Garsijos slapyvardžiu. Neklausinėkite, kaip aš sužinojau, kas jis toks — tam prireiktų valandų. Jis man pasisakė šį tą žinąs apie teisėjų Rozenbergo bei Jenseno nužudymą, norėjo man tai papasakoti.

— Rendis Garsija buvo jo geriausias draugas pradžios mokykloje.

— Susidariau įspūdį, kad jis kažką įstaigoje pamatė, ir galbūt kas nors žinojo, jog jis tai pamatė. Jis labai nervinosi ir visada skambindavo iš taksofonų. Jam atrodė, kad yra sekamas. Mudu ketinome susitikti ankstų užpraeito šeštadienio rytą, bet jis paskambino ir atšaukė susitikimą. Buvo išsigandęs ir sakė turįs saugoti savo šeimą. Ar jūs ką nors apie tai žinojote?

— Ne. Aš žinojau, kad jis patiria didžiulę įtampą, bet šitaip buvo penkerius metus. Jis niekad namuose nekalbėdavo apie reikalus. Iš tikrųjų jis nekentė tos vietos.

— Kodėl jos nekentė?

— Jis dirbo šutvei galvažudžių, šutvei banditų, kurie žiūrėdavo, kaip už baksą sekini save iki paskutinio kraujo lašo. Jie išleidžia krūvas pinigų tam nuostabiam respektabilumo fasadui, bet iš tikrųjų yra padugnės. Kertis buvo geriausias studentas ir galėjo rinktis darbus. Jį nusamdydami jie dėjosi šaunių vyrukų draugija, o kai jis pradėjo ten dirbti, pasirodė esą tikri pabaisos. Nepripažino jokios etikos.

— Kodėl jis liko firmoje?

— Pinigai buvo vis geresni. Prieš metus jau norėjo išeiti, bet gavo naują darbo pasiūlymą. Jautėsi labai nelaimingas, tačiau niekam nesisakė. Manau, jį kamavo kaltės jausmas, kad padarė tokią didelę klaidą. Namie turėjome nusistovėjusią šiokią tokią tvarką. Kai jis grįždavo, klausdavau, kaip praėjo diena. Kartais parvažiuodavo dešimtą vakare, tada žinodavau, jog diena buvo bloga. Bet jis visad sakydavo, kad diena buvo pelninga; toks buvo jo žodis — pelninga. Ir tuomet kalbėdavomės apie mūsų kūdikį. Nenorėdavo kalbėtis apie darbą, o aš nenorėdavau to klausytis.

Ką gi, tiek apie Garsiją. Jis negyvas, be to, nieko nebuvo papasakojęs žmonai.

— Kas iškraustė jo rašomąjį stalą?

— Kažkas biure. Atvežė jo daiktus penktadienį, visa tvarkingai supakuota trijose kartoninėse dėžėse ir užklijuota lipnia juostele. Jei pageidaujate, galėsite tai peržiūrėti.

— Ne, dėkui. Neabejoju, kad viskas kelis kartus patikrinta. Koks buvo jo gyvybės draudimas?

Sekundėlę ji nutilo.

— Jūs labai nuovokus, pone Grenthemai. Prieš dvi savaites jis išsipirko milijono dolerių terminuotą draudimo sutartį su dviguba kompensacija netikėtos mirties atveju.

— Vadinasi, du milijonai dolerių.

— Taip, sere. Turbūt jūs teisus. Veikiausiai jis kažką įtarė.

— Nemanau, kad jį nužudė gatvės plėšikai, ponia Morgan.

— Negaliu tuo patikėti. — Ji neteko žado, tačiau tuoj pat susitvardė.

— Ar farai jus daug klausinėjo?

— Ne. Juk tai tik dar vienas chuliganų išpuolis, kai netyčia nužudomas žmogus. Nieko ypatinga. Kasdien taip nutinka.

Draudimo detalė buvo įdomi, bet bevertė. Grėjui jau ėmė pabosti ponia Morgan ir jos neskubus monotoniškas balsas. Gailėjosi jos, bet jeigu nieko nežinanti, metas atsisveikinti.

— Kaip manote, ką jis žinojo? — paklausė ji.

Tai gali užimti valandas.

— Neįsivaizduoju, — atsakė Grėjus, pasižiūrėdamas į laikrodį. — Jis pasakė kažką žinąs apie nužudymus, tačiau daugiau nepapasakojo. Buvau įsitikinęs, kad mudu kur nors susitiksime, ir jis viską atvirai išklos bei kažką parodys. Klydau.

— Kaipgi jis galėjo ką nors žinoti apie tuos žuvusius teisėjus?

— Nenutuokiu. Tiesiog jo skambutis užklupo mane visai netikėtai.

— Jeigu jis turėjo kažką jums parodyti, kas tai galėtų būti? — paklausė ji.

Juk esąs reporteris. Klausinėti priklauso jam.

— Visai nenumanau. Jis nesyk neužsiminė.

— Kur jis galėtų slėpti tokį dalyką? — Klausimas buvo nuoširdus, tačiau suerzino. Paskui jam toptelėjo. Ji kažkur lenkia.

— Nežinau. Kur jis laiko savo vertybinius popierius?

— Mes turime banke seifą, kur saugome dokumentus, testamentus ir panašius dalykus. Aš visados žinojau apie seifą. Visus juridinius reikalus tvarkydavo jis, pone Grenthemai. Praeitą ketvirtadienį su tėvu apžiūrėjau seifą, ir jame nebuvo nieko ypatinga.

— Jūs ir nesitikėjote ko nors ypatinga, ar ne?

— Ne. Paskui ankstų šeštadieno rytą, dar buvo tamsu, aš peržiūrinėjau jo popierius miegamojo rašomajame stale. Mes turime tokį senovišką, atverčiamu viršumi rašomąjį stalą, kuriame jis laikė savo asmeninę korespondenciją bei dokumentus, ir aptikau kai ką šiek tiek neįprasta.

Grėjus pašoko ant kojų, gniauždamas rankoje ragelį ir tūžmingai žvelgdamas į grindis. Ji paskambino ketvirtą ryto. Plepėjo dvidešimt minučių. Ir laukė, kol jis jau buvo betrenkiąs ragelį, kad numestų bombą.

— Ką tokio? — kuo ramiau paklausė jis.

— Raktą.

Gerklėje jam įstrigo kamuolys.

— Raktą nuo ko?

— Nuo kito seifo.

— Kuriame banke?

— Kolumbijos 1-ajame. Mes niekad juo nesinaudojome.

— Suprantu. Ir jūs nieko nežinojote apie tą kitą seifą?

— Ak, ne. Bent iki šeštadienio ryto. Aš suglumau, ir dabar tebesu suglumusi, bet visus mūsų dokumentus aptikau senajame seife, tad neturėjau priežasties patikrinti šį. Pagalvojau, užbėgsiu pasižiūrėti, kai būsiu nusiteikusi.

— Neturėtumėte nieko prieš, jeigu aš pasižiūrėčiau už jus?

— Taip ir maniau, kad jūs to paklausite. O jeigu rasite tai, ko ieškote?

— Aš nežinau, ko ieškau. Bet jeigu aš rasiu ką nors jo palikta ir tas kas nors pasirodys, tarkime, labai verta paskelbti laikraštyje?

— Pasinaudokite.

— Be jokių sąlygų?

— Tik su viena. Jeigu tai pakenks mano vyro reputacijai, tuomet jums nevalia ko nors imtis.

— Sutarta. Prisiekiu.

— Kada norite gauti raktą?

— Turite jį savo rankoje?

— Taip.

— Jeigu stovėsite prie paradinių durų, atkaksiu per tris sekundes.

Privatus reaktyvinis iš Majamio atskraidino vos penkis žmones, tad Edvinas Sneleris gavo verstis turėdamas tik septynis. Septyni žmonės, laiko stygius ir labai mažai įrangos. Pirmadienio naktį jis beveik nemiegojo. Jo numeris viešbutyje tapo mažyte vadaviete — kiaurą naktį jie tyrinėjo žemėlapius ir stengėsi suplanuoti ateinančias dvidešimt keturias valandas. Keletas dalykų buvo tikrai žinoma. Grenthemas turi butą, bet jo tenai nėra. Turi automobilį, bet juo nesinaudoja. Dirba Post redakcijoje, o ši Penkioliktoje gatvėje. „Vaitas ir Blažėvičius“ įsikūrę viename pastate Dešimtojoje, netoli Niujorko aveniu, bet mergina tenai negrįšianti. Morgano našlė gyvenanti Aleksandrijoje. Atmetus viską, jie iešką dviejų žmonių tarp trijų milijonų.

Šie vyriokai ne iš tokių, kuriuos gali prisižadinti kokiame nors barake ir mesti į kovą. Juos reikia surasti ir nusamdyti, ir jam pažadėta baigiantis dienai atsiųsti jų kaip įmanoma daugiau.

Žudymo žaidimas Sneleriui nebuvo naujiena ir jis numanė, kad šis reikalas beviltiškas. Žūtbūtinės pastangos griebtis už šiaudo. Dangus griūva. Esamomis aplinkybėmis Edvinas Sneleris padarysiąs, ką gali, bet jis jau viena koja stovėjo už atsarginio išėjimo durų.

Ji vis nėjo jam iš galvos. Susitiko su Kemeliu šio sąlygomis, ir išnešė sveiką kailį. Išvengė kulkų ir bombų, išsisuko nuo visko, kas geriausia šiame versle. Norėtų ją pamatyti — ne tam, kad nužudytų, bet kad pasveikintų. Naujokėlė sėkmingai paspruko ir liko gyva, kad visiems papasakotų.

Jie susitelksią į Post pastatą. Tai vienintelė vieta, į kurią žurnalistas privalėsiąs grįžti.

40

Transportas miesto centre judėjo buferis prie buferio, ir Darbei šitai kuo puikiausiai tiko. Ji niekur neskubėjo. Banko vestibiulis atidaromas pusę dešimtos, o kažkur apie septintą Darbės kambaryje, geriant kavą, bet neliečiant bandelių, Grėjus ją įtikino, kad būtent ji privalanti apsilankyti saugykloje. Iš tikrųjų ji nesijautė įtikinta, tačiau tai turėjo atlikti kokia nors moteris, o jų aplink nebuvo daug. Beverlė Morgan pasakė Grėjui, kad jos bankas, Hamiltono 1-asis, vos tik sužinojęs apie Kerčio mirtį, įšaldė jų seifą ir jai buvo leista tik pasižiūrėti, kas tenai yra. Jai taip pat buvo leista nusikopijuoti testamentą, bet originalas vėl padėtas į seifą ir paliktas saugykloje. Seifas būsiąs atblokuotas tik tada, kai savo darbą baigs mokesčių auditoriai.

Tad pirmiausia iškilo klausimas, žino ar nežino Kolumbijos 1-asis, kad Morganas miręs. Morganai tenai niekad nelaikė savo pinigų. Beverlė visai nenutuokė, kodėl vyras pasirinko būtent jį. Tai buvo didžiulis bankas, turintis milijoną klientų, ir abu nusprendė, kad galimybių nėra daug.

Darbe jau pavargo kliautis galimybėmis. Praeitą vakarą praleido puikią progą sėsti į lėktuvą, o dabar štai rengiasi vaidinti Beverlę Morgan, besistengiančią pergudrauti Kolumbijos 1-ąjį, kad galėtų apvogti mirusįjį. O ką rengiasi daryti jos bendras? Rengiasi ją globoti. Turi pistoletą, kuris varo jai mirtiną baimę ir lygiai taip pat veikia jį, nors nė už ką to neprisipažintų. Kol ji vagiliausianti banke, Grėjus prie paradinio įėjimo bandys vaidinti asmens sargybinį.

— Kas, jeigu ten žino, kad jis miręs, — paklausė ji, — o aš pasakysiu kitaip?

— Tuomet skelkite bobšei antausį ir dėkite į kojas. Pasitiksiu jus prie paradinių durų, ir mudu prasiskinsime kelią šaligatviu.

— Liaukitės, Grėjau. Nežinau, ar aš sugebėsiu.

— Sugebėsite, aišku? Tik ramiai. Stenkitės elgtis šaltakraujiškai. Drąsiai. Visa turi atrodyti natūraliai.

— Labai dėkui. O jeigu man iškvies apsaugą? Staiga pradėjau bijoti apsaugininkų.

— Aš išgelbėsiu jus. Viesulu įsiveršiu per vestibiulį nelyginant visas specialiosios paskirties būrys.

— Mus abu nušaus.

— Ramiau, Darbe. Mums pavyks.

— Kodėl jūs taip gerai nusiteikęs?

— Nuojauta. Kažkas tame seife yra, Darbe. Ir jūs turite tai išnešti, vaikuti. Viskas priklauso nuo jūsų.

— Dėkui, sumažinote įtampą.

Juodu važiavo E gatve, netoli Devintosios. Grėjus sulėtino greitį, paskui pastatė automobilį draudžiamoje krovos zonoje, keturiasdešimt pėdų nuo paradinio įėjimo į Kolumbijos 1-ąjį. Jis iššoko laukan. Darbe išlipo lėčiau. Abu nuskubėjo prie durų. Buvo beveik dešimta.

— Aš palauksiu čia. — Jis parodė į marmurinę koloną. — Nagi, pirmyn.

— Nagi, pirmyn, — sumurmėjo ji, dingdama už sukamųjų durų viduje. Ir kodėl ji visados aukojama liūtams sudraskyti. Vestibiulis buvo didžiulis it futbolo aikštė, su kolonomis, sietynais ir persiškais kilimais.

— Kur seifų saugykla? — pasiteiravo ji jaunos moters prie informacijos langelio. Mergina parodė į kampą toli dešinėje.

— Dėkui, — tarė Darbe ir patraukė tenlink. Jai po kairei eilės prie kasų buvo keturgubos, po dešinei šimtas viceprezidentų įnikę kalbėjo telefonais. Šis bankas buvo didžiausias mieste ir niekas nekreipė į ją dėmesio.

Saugykla slypėjo už masyvių bronzinių durų, taip nublizgintų, jog atrodė mažne auksinės, be abejo, kad teiktų begalinio saugumo ir neįveikiamumo įspūdį. Durys buvo nežymiai pravertos, įleisdavo ir išleisdavo nedaugelį išrinktųjų. Po kairei, prie stalo su užrašu DEPOZITŲ SEIFAI, sėdėjo orios išvaizdos, kokių šešiasdešimties metų dama. Kortelė bylojo, kad tai Virdžinija Baskin.

Virdžinija Baskin stebeilijo į besiartinančią prie stalo Darbę. Nė ženklo šypsenos.

— Man reikia patekti į seifą, — nekvėpuodama pasakė Darbe. Nekvėpavo jau pastarąsias dvi su puse minutės.

— Prašom, koks numeris? — paklausė ponia Baskin, stukteldama klaviatūrą ir pasigręždama į monitorių.

— F 566.

Tarnautoja surinko klaviatūra numerį ir laukė, kol ekrane pasirodys žodžiai. Ji susiraukė ir prikišo veidą kelių colių atstumu nuo ekrano. Bėk! — mintyse ragino save Darbe. Moteris susiraukė dar smarkiau ir pasikasė smakrą. Bėk, kol ji dar nepakėlė telefono ragelio ir neišsikvietė apsaugos. Bėk, kol dar nesuskambo pavojaus signalas ir kol dar kvailasis jos bendras viesulu neįsiveržė per vestibiulį.

Ponia Baskin atitraukė galvą nuo monitoriaus.

— Jis buvo išsinuomotas vos prieš dvi savaites, — tarė ji mažne pati sau.

— Taip, — patvirtino Darbe, lyg pati būtų išsinuomojusi seifą.

— Manau, jūs — ponia Morgan, — tarė moteris, stuksendama klaviatūrą.

Manyk taip ir toliau, vaikuti.

— Taip, Beverlė Enė Morgan.

— Ir jūsų adresas?

— Pembrouko 891, Aleksandrija.

Moteris sulinksėjo į ekraną, lyg tas galėtų ją matyti ir pritarti. Ji vėl sustuksėjo klavišais.

— Telefono numeris?

— 703 664 5980.

Poniai Baskin tai irgi patiko. Taip pat ir kompiuteriui.

— Kas išsinuomojo šį seifą?

— Mano vyras, Kertis D. Morganas.

— Ir koks jo socialinio draudimo numeris?

Darbe nerūpestingai atsidarė savo naują, didoką, odinį per petį kabinamą rankinuką ir išsitraukė piniginę. Kiekgi žmonų įsimena savo vyrų socialinio draudimo numerius? Ji pravėrė piniginę.

— 510 96 8686.

— Labai gerai, — kaip ir dera pasakė ponia Baskin ir pasitraukusi nuo klaviatūros siekė stalčiun. — Kiek ten užtruksite?

— Tik minutę.

Moteris padėjo ant nedidelės rašomojo stalo planšetės plačią kortelę ir parodė į ją.

— Pasirašykite čia, ponia Morgan.

Darbe nervingai pasirašė į antrą langelį. Pono Morgano pirmąkart pasirašyta tądien, kai išsinuomojo seifą.

Ponia Baskin pažvelgė į parašą, o Darbei užėmė kvapą.

— Turite savo raktą? — paklausė moteris.

— Žinoma, — šiltai nusišypsojo Darbe.

Ponia Baskin išėmė iš stalčiaus dėželę ir apėjo stalą.

— Sekite paskui mane.

Jiedvi praėjo pro bronzines duris. Saugykla buvo didžiulė kaip koks nors banko filialas priemiestyje. Suprojektuotą nelyginant mauzoliejų, ją sudarė labirintas koridorių ir kamerėlių. Pro šalį pražingsniavo du uniformuoti vyriškiai. Jiedvi perėjo keturias vienodas sales, palei kurių sienas rikiavosi eilių eilės seifų. F 566, matyt, buvo penktoje salėje, nes ponia Baskin įžengė į ją ir atidarė savąją juodą dėželę. Darbe nervingai apsidairė aplinkui ir už savęs.

Virdžinija buvo perdėm dalykiška. Nuėjo prie F 566, kuris buvo pečių aukštyje ir įkišo raktą. Nukreipė akis į Darbę, tartum sakydama: „Jūsų eilė, kvailele“. Darbe išsitraukė iš kišenės raktą ir įkišo jį greta pirmojo. Tuomet Virdžinija pasuko abu raktus ir ištraukė seifo stalčių du colius iš plyšio. Banko raktą ji pasiėmė.

Parodė į nedidelę kabiną, uždaromą sulankstomosiomis medinėmis durimis.

— Nusineškite tenai. Kai baigsite, įstatykite atgal vieton, užrakinkite ir sugrįžkite pas mane. — Kalbėdama ji jau ėjo iš salės.

— Dėkui. — Darbe palaukė, kol Virdžinija dingo iš akių, paskui ištraukė seifą iš sienos. Nebuvo sunkus. Šešių colių pločio ir pusantros pėdos ilgio. Viršus buvo atviras, o viduje ji rado ploną, rudą, juridinio formato voką ir nepaženklintą vaizdajuostę.

Darbei neprireikė kabinos. Įsikišo voką ir vaizdajuostę į rankinuką, įstūmė seifą atgal į vietą ir paliko salę.

Virdžinija vos buvo apsukusi savo stalo kampą, kai Darbe ją prisivijo.

— Aš jau, — tarė.

— Na, ir greitai!

Po perkūnėliais, teisybė. Sukiesi greitai, kai tavo nervai tiek įsitempę, jog net trūkinėja.

— Susiradau, ko man reikėjo.

— Puiku. — Ponia Baskin staiga tapo nuoširdi. — Ar girdėjote tą siaubingą istoriją, kuri buvo išspausdintą praeitą savaitę laikraštyje apie tą teisininką? Suprantate, apie tą, kurį netoli nuo čia nužudė kažkokie plėšikai. Kaip ten jo pavardė, ar ne Kertis Morganas? Regis, Kertis Morganas. Kaip gaila.

O, tu, kvaiša moteriške!

— Aš neskaičiau, — atsakė Darbe. — Buvau išvykusi iš šalies. Dėkui.

Antrą sykį perkirto vestibiulį šiek tiek sparčiau. Bankas buvo pilnas žmonių, apsaugininkai niekur nešmėkščiojo. Vienas lengvumėlis. Jau pats metas atlikti reikalą ir likti nesučiuptai.

Josios ginkluotasis sargybinis saugojo marmurinę koloną. Sukamosios durys išstūmė Darbę ant šaligatvio. Grėjus pasivijo ją bemaž prie pat automobilio.

— Vidun! — paliepė ji.

— Ką radote? — griežtai paklausė jis.

— Nešdinamės iš čia! — Ji atplėšė dureles ir įšoko vidun. Grėjus įjungė variklį ir nurūko tolyn nuo banko.

— Kalbėkite, — pareikalavo.

— Apšvarinau seifą, — tarė ji. — Ar niekas nevažiuoja paskui mus?

Jis žvilgtelėjo į veidroduką.

— Iš kur, po šimts, man žinoti? Ką radote?

Ji atidarė rankinuką ir ištraukė voką. Pravėrė jį. Grėjus staigiai nuspaudė stabdžius vos neatsitrenkęs į automobilį priekyje.

— Žiūrėkite, kur važiuojate! — klyktelėjo ji.

— Gerai! Gerai! Kas voke?

— Nežinau! Dar neperskaičiau, ir jeigu per jus žūsiu, niekad neperskaitysiu!

Automobilis vėl pajudėjo. Grėjus giliai atsiduso.

— Klausykite, liaukimės šūkavę, gerai? Ramiai.

— Taip. Jūs vairuokite, ir aš būsiu rami.

— Gerai. Nagi. Atšalome?

— Taip. Tik atsipalaiduokite. Ir žiūrėkite, kur važiuojate. Beje, kur jūs važiuojate?

— Nežinau. Kas voke?

Ji ištraukė iš voko kažkokį dokumentą. Paskersavo į Grėjų. Šis spoksojo į dokumentą.

— Žiūrėkite, kur važiuojame!

— Tik perskaitykite tą prakeiktą popiergalį.

— Nuo skaitymo automobilyje mane ima pykinti. Negaliu skaityti automobiliui važiuojant.

— Velniava! Velniava! Velniava!

— Jūs vėl šaukiate.

Jis staigiai susuko vairą į dešinę ir privažiavo prie dar vienos draudžiamos E gatvės zonos, iš kur automobiliai būna nutempiami. Numynė stabdžius, ir iš paskos sužvigo signalai. Rūsčiai nužvelgė ją— Dėkui, — tarė Darbe ir ėmė garsiai skaityti.

Tai buvo keturių puslapių raštiški parodymai, išties tvarkingai atspausdinti ir priesaika patvirtinti valstybinės notarės akivaizdoje. Buvo pasirašyta penktadienį, išvakarėse prieš tai, kai jis paskutinį sykį paskambino Grenthemui. Kertis Morganas priesaika patvirtino, kad dirbo pas „Vaitą ir Blažėvičių“ naftos bei dujų skyriuje nuo pat tada, kai prieš penkerius metus buvo priimtas. Jo klientai — privačios daugelio šalių naftos paieškų firmos, tačiau dažniausia tai buvo amerikiečių kompanijos. Priimtas į teisinę firmą, jis dirbo vienam klientui, kuris buvo įsivėlęs į didžiulę ieškininę bylą pietų Luizianoje. Klientas Viktoras Matisas, su kuriuo Morganas niekad nebuvo susitikęs, tačiau kuris buvo gerai pažįstamas vyresniųjų „Vaito ir Blažėvičiaus“ partnerių, žūtbūt siekė laimėti bylą ir šitaip susisemti milijonus barelių naftos iš Terebon Perišo pelkynų Luizianoje. Tenai taip pat slypėjo šimtai milijonų kubinių jardų gamtinių dujų. Bylos eigą sekė „Vaito ir Blažėvičiaus“ partneris F. Simsas Veikfildas, labai artimas Viktorui Matisui ir dažnai lankantis šį Bahamuose.

Juodu sėdėjo pastatytame draudžiamoje zonoje „Pontiac“, kurio buferis buvo pavojingai išsikišęs į dešinę eismo juostą, nekreipdami dėmesio į automobilius, besistengiančius apvažiuoti aplink. Ji pamažu skaitė, o jis sėdėjo užsimerkęs ir klausėsi.

Taigi ši ieškininė byla „Vaitui ir Blažėvičiui“ buvo labai svarbi. Firma tiesiogiai nedalyvavo teismo procese ir apeliacijoje, bet visa medžiaga pereidavo per Veikfildo rašomąjį stalą. Jis nedirbo nieko kito, rūpinosi tik Pelikano byla, taip ji buvo vadinama. Didžiąją dalį savo laiko praleisdavo telefonu kalbėdamasis arba su Matisu, arba su kuriuo nors iš šimtų teisininkų, dirbančių prie bylos. Morganas per savaitę šiai bylai skirdavo vidutiniškai po dešimt valandų, bet visados likdavo reikalo pakraščiuose. Jo ataskaitos apie atliktą darbą nuolat būdavo įteikiamos tiesiogiai Veikfildui, ir tai buvę neįprasta, nes visos kitos ataskaitos pirmiausia būdavo atiduodamos naftos ir dujų skyriaus apskaitininkui, kuris perduodavo jas buhalterijai. Per tuos metus Morganas girdėjo daug gandų ir buvo tvirtai įsitikinęs, kad Matisas moka „Vaitui ir Blažėvičiui“ ne pagal standartinius valandinius įkainius. Jis manė, kad firma apsiėmė rūpintis šia byla už procentus nuo pasiektos naudos. Girdėjo ir apie skaičių — dešimt procentų gryno pelno iš gręžinių. Šioje pramonėje tai negirdėtas dalykas.

Šaižiai sužvigo stabdžiai, ir juodu įsitvėrė tikėdamiesi smūgio. Išvengta jo mažne per plauką.

— Vos mūsų neužmušė, — pyktelėjo Darbe.

Grėjus nustūmė pavarų svirtį į „Eigos“ poziciją ir dešinį priekinį ratą per bordiūrą užvarė ant šaligatvio. Dabar pro šalį važiuojančios mašinos jų nekliudys. Automobilis buvo pastatytas kampu įstrižai draudžiamo tarpo, priekiniu buferiu ant šaligatvio, užpakalinis nesiekė eismo juostos.

— Skaitykit toliau, — irgi pyktelėjo jis.

Taigi toliau — rugsėjo 28-ąją ar panašiu laiku Morganas užėjo į Veikfildo kabinetą, nešinas dviem aplankais ir šūsnimi dokumentų, nesusijusių su Pelikano byla. Veikfildas kalbėjosi telefonu. Kaip paprastai, sekretorės tai įeidavo, tai išeidavo. Kabinete visados viešpatavo chaosas. Jis pamindžikavo kelias minutes, laukdamas, kol Veikfildas baigs kalbėtis telefonu, tačiau pokalbis vis tęsėsi. Galiausiai, pralaukęs penkiolika minučių, Morganas pasiėmė nuo apgriozdinto Veikfildo stalo atsineštuosius aplankus bei dokumentus ir pasišalino. Grįžo į savo kabinetą kitame pastato gale ir atsisėdo dirbti prie stalo. Buvo apie antra valanda. Siekęs vieno aplanko, po šūsnimi ką tik parsineštų dokumentų aptiko kažkokį ranka rašytą memorandumą. Netyčia pasiėmė jį nuo Veikfildo rašomojo stalo. Tuojau pat atsistojo ketindamas sugrąžinti Veikfildui. Paskui perskaitė. Tada darsyk perskaitė. Žvilgtelėjo į telefoną. Veikfildo linija tebebuvo užimta.

Prie raštiškų parodymų buvo prisegta memorandumo kopija.

— Skaitykit memorandumą, — metė jis.

— Dar nebaigiau skaityti parodymų, — atšovė ji. Nebuvo prasmės su ja ginčytis. Darbės protas — teisininkės, o tai juridinis dokumentas, ir ji skaitys taip, kaip laikys tinkama.

Taigi toliau — memorandumas jį nustebinęs. Ir jis tuojau pat pasibaisėjo šiuo raštu. Paliko kabinetą ir, nuėjęs koridoriumi prie artimiausio „Xerox“ aparato, pasidarė kopiją. Sugrįžęs į savo kabinetą, padėjo memorandumo originalą į tą pačią vietą po aplankais ant rašomojo stalo. Prisieksiąs niekad jo nematęs.

Memorandumą sudarė dvi ranka rašytos pastraipos ant firminio „Vaito ir Blažėvičiaus“ vidaus naudojimo blanko. Buvo parengtas pono Velmano, kuris yra Martis Velmanas, vyresnysis partneris. Datuotas rugsėjo 28 d., skirtas Veikfildui ir skambėjo taip:

Simsui:

Praneškite klientui, kad tyrimas baigtas — kolegija posėdžiaus kur kas švelniau, jeigu gaus pasitraukti Rozenbergas. Dėl kito šiek tiek netikėta. Kas galėtų pamanyti, Einšteinas nustatė sąsają su Jensenu. Aišku, šis vaikinas turi ir kitų problemų.

Taip pat praneškite, kad Pelikanas turėtų čionai patekti per ketverius metus, atsižvelgiant ir į kitas aplinkybes.

Parašo nebuvo.

Grėjus vienu metu prunkštė ir raukėsi. Buvo prasižiojęs. Ji skaitė greičiau.

Štai toliau: Martis Velmanas — negailestingas ryklys, dirbantis aštuoniolika valandų per parą ir laikąs save nereikalingu, jeigu kas nors šalia nekraujuoja. Jis buvo „Vaito ir Blažėvičiaus“ širdis bei siela.

Vašingtono galingieji jį laikė užkietėjusiu sukčiumi su maišu pinigų. Priešpiečiaudavo jisai su kongresmenais ir žaisdavo golfą su ministrų kabineto nariais. Perkąsdavo žmonėms gerkles iš už savo kabineto durų.

Einšteinas buvo Natanielio Džounso — kvėštelėjusio teisės genijaus, kurį firma laikė nukištą į jo nuosavą bibliotekėlę šeštame aukšte, — pravardė. Jis perskaitydavo kiekvieną bylą, dėl kurios sprendimus priimdavo Aukščiausiasis Teismas, vienuolika federalinių apeliacinių teismų ir penkiasdešimties valstijų aukščiausieji teismai. Morganas niekad nebuvo susitikęs Einšteino. Firmoje retai kada ką nors pamatydavai.

Nusikopijavęs memorandumo kopiją, Morganas ją sulankstė ir įsidėjo į rašomojo stalo stalčių. Po dešimties minučių Veikfildas, labai susijaudinęs ir išblyškęs, įsiveržė į jo kabinetą. Pasikapstę po Morgano rašomąjį stalą, juodu aptiko memorandumą. Veikfildas buvo velniškai įpykęs, o tai nedažnai pasitaikydavo. Paklausė Morganą, ar šis jį skaitė. Morganas atkakliai gynėsi neskaitęs. Aiškinosi, matyt, per klaidą pasiėmęs, išeidamas iš kabineto. Ar tai kas nors svarbaus? Veikfildas įsiuto. Atskaitė Morganui pamokslą apie svetimo darbo stalo neliečiamumą. Šitaip priekaištaudamas ir iškalbinėdamas atrodė Morgano kabinete kaip visiškas idiotas. Galop susivokė persūdęs. Pabandė nusiraminti, tačiau įspūdis jau buvo padarytas.

Morganas paslėpė kopiją viename devinto aukšto bibliotekos teisės žinyne. Buvo sukrėstas Veikfildo paranojos ir isterijos. Prieš tą popietę palikdamas kabinetą, jis kruopščiai sutvarkė savo rašomąjį stalą ir lentynas. Kitą rytą pasitikrino. Kažkas naktį rausėsi po jo stalčius.

Morganas tapo labai atsargus. Po dviejų dienų už vienos knygos ant savo komodėlės aptiko atsuktuvėlį. Paskui savo šiukšlių krepšyje rado išmestą skiautelę susuktos juodos lipnios juostos. Padarė išvadą, kad jo kabinete instaliuota pasiklausymo įranga, į telefonus įstatytos „blakutės“. Pagaudavo įtarius Veikfildo žvilgsnius. Dažniau nei įprastai pradėjo matyti Veikfildo kabinete Velmaną.

Paskui buvo nužudyti Aukščiausiojo Teismo nariai Rozenbergas ir Jensenas. Jis nė kiek neabejojo, jog tai Matiso ir šio bendrininkų darbas. Memorandume Matisas nepaminėtas, tačiau jame kalbama apie „klientą“. Veikfildas neturėjo jokių kitų klientų. Ir joks klientas, išskyrus Matisą, negalėtų tiek daug laimėti iš naujos sudėties Teismo.

Paskutinė parodymų pastraipa buvo bauginanti. Dusyk po nužudymų Morganas suprato esąs sekamas. Buvo nušalintas nuo Pelikano bylos. Labiau apkrautas darbais, turėjo ilgiau valandų sėdėti, iš jo daugiau reikalauta. Baiminosi, kad gali būti nužudytas. Jeigu nesivaržyta nužudyti du Aukščiausiojo Teismo narius, tai ką jiems reiškia nužudyti menką tarnautojėlį.

Jis pasirašė parodymus Emilijos Stanford, valstybinės notarės, akivaizdoje. Po pavarde buvo atspausdintas jos adresas.

— Sėdėkit ir nejudėkit. Aš tuoj. — Grėjus atidarė dureles ir iššoko ant šaligatvio. Nardydamas tarp mašinų, jis nuskuodė per E gatvę. Prie kepinių parduotuvės buvo taksofonas. Žvelgdamas į savo išsinuomotąjį automobilį, pastatytą kaip pakliūva kitapus gatvės, jis skubiai surinko Smito Kyno numerį.

— Smitai, čia Grėjus. Atidžiai klausykis ir daryk, ką pasakysiu. Suradau kitą šaltinį dėl Pelikano dosjė. Tai sensacija, Smitai, ir man reikia, kad tu bei Krauthameris po penkiolikos minučių būtumėte Feldmeno kabinete.

— Kas tai?

— Garsija paliko atsisveikinimo raštelį. Mudu užsuksime dar į vieną vietą ir atvažiuosime.

— Mudu? Įsijungia ir mergina?

— Taip. Sukviesk į konferencijų salę televiziją ir pasirūpink vaizdo magnetofonu. Man regis, Garsija nori mums kalbėti.

— Paliko juostelę?

— Taip. Po penkiolikos minučių.

— Tu saugus?

— Manau, kad taip. Tik velniškai nervinuosi, Smitai. — Jis padėjo ragelį ir nubėgo atgal prie automobilio.

Ponia Stanford turėjo Vermonte kontorą, teikiančią teisminių dokumentų nuorašų tvirtinimo paslaugas. Kai Grėjus ir Darbe įžengė vidun, kaip tik šluostė nuo lentynų dulkes. Juodu skubėjo.

— Jūs Emilija Stanford? — paklausė jis.

— Taip. Koks reikalas?

Jis kyštelėjo jai paskutinį raštiškų parodymų puslapį.

— Tai jūs patvirtinote savo, notarės, parašu?

— Kas jūs tokie?

— Grėjus Grenthemas iš Washington Post. Čia jūsų parašas?

— Taip. Aš notariškai tai patvirtinau.

Darbe padavė jai gatvėje nufotografuoto Garsijos — šiuo metu jau Morgano — nuotrauką.

— Ar šis vyriškis pasirašė parodymus? — paklausė ji.

— Tai Kertis Morganas. Taip. Jis.

— Dėkui jums, — tarė Grėjus.

— Jis negyvas, tiesa? — paklausė ponia Stanford. — Perskaičiau laikraštyje.

— Taip, negyvas, — linktelėjo Grėjus. — Gal jūs atsitiktinai skaitėte šiuos parodymus?

— O, ne. Tik paliudijau jo parašą. Bet supratau, kad kažkas negerai.

— Dėkui, ponia Stanford. — Juodu pasišalino taip pat skubiai kaip ir atėjo.

Džiūsna slėpė savo pliktelėjusią kaktą po apspurusia fetrine skrybėle. Jo kelnės buvo apdriskusios, batai nuplyšę. Sėdėdamas senoviškame invalido vežimėlyje prie Post redakcijos, laikė plakatą, kuriame buvo parašyta, jog jis — ALKANAS IR BENAMIS. Vartė galvą nuo peties prie peties, lyg sprando raumenys nuo bado nebelaikytų. Ant kelių turėjo popierinį dubenėlį su keliais doleriais ir smulkiomis monetomis, tačiau tai buvo jo paties pinigai. Galbūt geriau sektųsi, jeigu dėtųsi aklu.

Sėdėdamas čia it daržovė, vartydamas galvą su žaliais varlės Kermito44 stiliaus akiniais nuo saulės, atrodė apgailėtinai. Stebėjo viską, kas juda gatve.

Išvydo iš už kampo atskriejant automobilį ir sustojant draudžiamoje vietoje. Iššokę vyras ir moteris metėsi jo link. Po sudriskusia dygsniuota antklode jisai slėpė revolverį, bet jie bėgo per greit. Be to, gatvėje pernelyg daug žmonių. Abu įsmuko į redakcijos pastatą.

Jis minutėlę palaukė, paskui nusistūmė vežimėliu. 41

Smitas Kynas žingsniavo ir nenustygo vietoje priešais Feldmeno kabineto duris, o sekretorė vis nenuleido nuo jo akių. Jis išvydo juodu skubiai vingiuojančius praėjimu tarp eilėmis išrikiuotų stalų. Grėjus žengė pirmas, tempdamas ją už rankos. Ji iš tiesų buvo žavi, bet jis įvertinsiąs tai vėliau. Abu buvo uždusę.

— Smitai Kynai, čia — Darbe Šo, — gaudydamas kvapą pristatė Grėjus.

Šie paspaudė vienas kitam rankas.

— Sveiki, — tarė ji, dairydamasi po plačiai nusidriekusią žinių skyriaus salę.

— Malonu, Darbe. Girdėjau, jūs nuostabi moteris.

— Teisybė, — patvirtino Grenthemas. — Vėliau paplepėsime.

— Sekite paskui mane, — pakvietė Kynas, ir jie nuskubėjo gilyn. — Feldmenas norėjo, kad susirinktume konferencijų salėje. — Trise perkirto užgrioztą žinių skyrių ir pateko į prabangią salę su ilgu stalu viduryje. Čia buvo pilna besikalbančių vyriškių, tačiau visi nuščiuvo, vos tik Darbe įžengė vidun. Feldmenas uždarė duris ir ištiesė jai ranką:

— Aš — Džeksonas Feldmenas, atsakomasis redaktorius. O jūs turbūt Darbe?

— Kas gi kitas? — sušvokštė Grenthemas, vis dar uždusęs.

Feldmenas tartum jo nenugirdo ir apsidairė aplinkui stalą. Parodė pirštu:

— Čia — Hovardas Krauthameris, redakcijos direktorius; Ernis Dibazijas, direktoriaus pavaduotojas užsienio politikai; Eliotas Kohenas, direktoriaus pavaduotojas vidaus politikai; ir Vensas Litskis, mūsų advokatas.

Ji mandagiai linksėjo jau pamiršusi visas išgirstas pavardes. Vyriškių buvo bent penkiasdešimt, visi vienmarškiniai, visi itin susirūpinę. Ji jauste jautė įtampą.

— Duokit vaizdajuostę, — paprašė Grėjus.

Išsiėmusi ją iš rankinuko, Darbe padavė jam. Televizorius ir vaizdo magnetofonas stovėjo salės gale ant stumdomojo staliuko. Grėjus įdėjo vaizdajuostę į magnetofoną.

— Mes ją gavome prieš dvidešimt minučių, tad dar patys nematėme.

Darbe atsisėdo į krėslą prie sienos. Vyriškiai pasislinko arčiau ekrano ir laukė pasirodant vaizdą.

Tamsiame ekrane sušvito data — spalio 12. Paskui — Kertis Morganas, sėdintis virtuvėje prie stalo. Laikė rankoje pultelį, kuriuo, matyt, valdė kamerą.

— Esu Kertis Morganas, o kadangi jūs tai žiūrite, veikiausiai aš jau miręs. — Kas per velniškai baisus pirmasis sakinys! Vyrai susiraukė ir prisislinko dar arčiau. — Šiandien spalio 12-oji, esu savo namuose vienas. Žmona išvažiavusi pas daktarą. Turėčiau būti darbe, bet paskambinau ir pasakiau, kad sergu. Mano žmona nieko apie tai nežino. Aš niekam nepasakojau. Kadangi jūs žiūrite, vadinasi, jau matėte ir šiuos popierius (jis iškelia aukštyn raštiškus parodymus). Tai parodymai, kuriuos pasirašiau ir ketinu palikti drauge su šia vaizdajuoste kurio nors miesto banko depozitų seife. Aš juos perskaitysiu ir aptarsiu kitus dalykus.

— Mes turime parodymus, — greitai pasakė Grėjus. Jis stovėjo prie sienos greta Darbės. Niekas nepažvelgė į jį. Visi buvo prilipę prie ekrano. Morganas pamažu skaitė, lakstydamas akimis nuo puslapių į kamerą, ten ir atgal, ten ir atgal.

Tam jis sugaišo dešimt minučių. Kassyk, kai išgirsdavo žodį pelikanas, Darbe užsimerkdavo ir pamažu papurtydavo galvą. Visa pagaliau susiėjo. Nelyginant blogas sapnas. Ji pavargo klausytis.

Baigęs skaityti parodymus, Morganas padėjo juos ant stalo ir pasižiūrėjo į kažkokias pastabas juristo bloknote. Jautėsi patogiai ir laisvai. Buvo dailus vaikinas, atrodė jaunesnis nei dvidešimt devynerių. Sėdėjo namie, tad buvo be kaklaraiščio. Vien su marškiniais, kurių apykaklės kampučius prilaikė sagutės. „Vaitas ir Blažėvičius“ ne itin ideali vieta dirbti, kalbėjo jis, tačiau dauguma iš keturių šimtų teisininkų padorūs ir veikiausiai nieko nežino apie Matisą. Iš tiesų jis abejojo, ar daug jų, išskyrus Veikfildą, Velmaną ir Einšteiną, įsivėlę į sąmokslą. Esama partnerio, pavarde Džeraldas Švabė, kuris ganėtinai grėsmingas, kad galėtų būti susijęs su šiuo reikalu, tačiau Morganas neturįs įrodymų. (Darbe tą žmogų gerai prisiminė.) Ten taip pat būta sekretorės, kuri netikėtai išėjo iš darbo praėjus kelioms dienoms po žmogžudysčių. Ji, Miriama Laru, aštuoniolika metų dirbo naftos ir dujų skyriuje. Galbūt galėtų ką nors žinoti. Gyveno Fols Čarče. Kita sekretorė, kurios neįvardysiąs, papasakojo jam nugirdusi Veikfildo ir Velmano pokalbį apie tai, ar galima juo, Morganu, pasitikėti. Tačiau ji girdėjo tik nuotrupas. O kai ant jo rašomojo stalo buvo surastas memorandumas, į jį pradėta visai kitaip žiūrėti, ypač pasikeitė Švabės ir Veikfildo elgesys. Šie tartum norėjo priremti jį prie sienos ir grasinti mirtimi, jeigu prasižiosiąs apie memorandumą, bet negalėjo to padaryti, nes nebuvo tikri, ar jis šį matė. Taip pat jie bijojo išpūsti tą reikalą. Bet jis matė, ir jie tuo beveik neabejojo. Ir jeigu jie susimokė nužudyti Rozenbergą ir Jenseną, ką gi, po šimts, jis tik tarnautojas, kurį per kelias sekundes galima pakeisti.

Teisininkas Litskis lingavo galvą negalėdamas patikėti. Sąstingis buvo beatlėgstąs, ir visi kiek sujudėjo krėsluose.

Morganas į darbą važinėjo automobiliu, ir dusyk pastebėjo, kad yra sekamas. Sykį per priešpiečius matęs jį stebintį kažkokį žmogų. Kurį laiką jis pasakojo apie savo šeimą ir galiausiai ėmė kalbėti padrikai. Buvo aišku, kad pristigo įtikimų faktų. Grėjus padavė raštiškus parodymus ir memorandumą Feldmenui, kuris perskaitė ir perdavė Krauthameriui, o šis, savo ruožtu, perdavė toliau.

Morganas baigė šiurpinančiu atsisveikinimu:

— Nežinau, kas pamatys šią vaizdajuostę. Aš jau būsiu negyvas, tad, manau, šitai iš tiesų neturi reikšmės. Viliuosi, jūs tuo pasinaudosite, kad prigriebtumėte Matisą ir jo purvinus teisininkus. Bet jeigu šią vaizdajuostę žiūrite jūs, purvinieji teisininkai, tuomet eikite visi velniop.

Grėjus išėmė vaizdajuostę, pasitrynė rankas ir nusišypsojo susirinkusiems:

— Ką gi, ponai, pristatėme ganėtinai patvirtinančių faktų ar jums reikia daugiau?

— Pažįstu tuos vyriokus, — priblokštas atsiliepė Litskis. — Prieš metus aš su Veikfildu žaidžiau tenisą.

Feldmenas atsistojęs vaikštinėjo ten ir atgal.

— Kaip suradote Morganą?

— Tai ilga istorija, — atsakė Grėjus.

— Pateikite man sutrumpintą tikrą jos versiją.

— Mes Džordžtaune suradome vieną teisės studentą, praeitą vasarą atlikusį praktiką pas „Vaitą ir Blažėvičių“. Jis iš fotografijos atpažino Morganą.

— Kaip jūs gavote jo fotografiją? — paklausė Litskis.

— Neklausinėkite. Tai neįeina į šią istoriją.

— Aš sakau, paskelbkime, — garsiai tarė Krauthameris.

— Paskelbkime, — pritarė ir Eliotas Kohenas.

— Kaip sužinojote, kad jis negyvas? — paklausė Feldmenas.

— Vakar Darbe nuvyko pas „Vaitą ir Blažėvičių“, ir šie pasakė tą žinią.

— Kur buvo vaizdajuostė ir parodymai?

— Kolumbijos 1-ojo banko seife. Šįryt penktą Morgano žmona davė man raktą. Nieko bloga nepadariau. Pelikano dosjė visiškai patvirtinta nepriklausomo šaltinio.

— Paskelbkite, — pasakė Ernis Dibazijas. — Paskelbkite su didžiausia antrašte nuo tada, kai pasirodė NIKSONAS ATSISTATYDINA.

Feldmenas sustojo prie Smito Kyno. Du draugai atidžiai nužvelgė vienas kitą.

— Skelbkit, — tarė Kynas. Jis pasigręžė į advokatą: — Vensai?

— Juridiškai nėra jokių abejonių. Tik norėčiau pamatyti straipsnį, kai bus parašytas.

— Kiek laiko užtruks parašyti? — paklausė redaktorius Grėjų.

— Toji dalis apie dosjė jau apmesta. Galėsiu pabaigti maždaug per valandą. Duokite man dvi valandas parašyti apie Morganą. Taigi daugių daugiausia tris.

Nuo tada, kai paspaudė ranką Darbei, Feldmenas nebesišypsojo. Jis nužingsniavo į kitą salės pusę ir sustojo priešais Grėjų.

— O jeigu ta vaizdajuostė — klastotė?

— Klastotė? Mes kalbame apie lavonus, Džeksonai. Aš mačiau našlę. Ji tikra, gyva našlė. Šiame laikraštyje skelbta medžiaga apie jo nužudymą. Jis negyvas, netgi jo juridinė firma tvirtina, kad jis negyvas. O štai ir vaizdajuostė, kurioje jis kalba apie mirtį. Žinau, kad tai jis. Be to, mes kalbėjomės su valstybine notare, kuri patvirtino jo parašą po parodymais. Ji atpažino jį. — Grėjus kalbėjo vis garsiau, dairydamasis po salę. — Viskas, ką jis pasakė, patvirtina Pelikano dosjė tikrumą. Viskas. Matisas, ieškininė byla, nužudymai. Taip pat turime Darbę, dosjė autorių. Ir dar daugiau lavonų. Ji vaikytasi po visą šalį. Čia nėra spragų, Džeksonai. Puiki istorija.

Pagaliau Feldmenas nusišypsojo.

— Taip, ji nuostabi. Parašykite iki antros. Dabar vienuolikta. Galite naudotis šia konferencijų sale, užsidarykite duris. — Jis vėl suskato žingsniuoti. — Susitiksime čia lygiai antrą ir perskaitysime juodraštį. Kol kas niekam nė žodžio.

Vyriškiai atsistojo ir vorele apleido salę, tačiau kiekvienas prieš tai paspaudė ranką Darbei Šo. Nežinojo, sveikinti, dėkoti ar dar ką sakyti, tad tik šypsojosi ir spaudė jai ranką. Ji nesikėlė iš vietos.

Kai juodu liko vieni, Grėjus atsisėdo šalia, ir abu susiėmė už rankų. Prieš juodu plytėjo švarus konferencijų stalas. Kėdės tvarkingai sustatytos aplinkui. Sienos baltos, šviesa į salę krito nuo fluorescencinių lempų ir pro du siaurus langus.

— Kaip jaučiatės? — paklausė jis.

— Nežinau. Turbūt tai kelio pabaiga. Mums pavyko.

— Iš balso neatrodo, kad itin džiaugtumėtės.

— Būta ir geresnių mėnesių. Džiaugiuosi dėl jūsų.

Grėjus nužvelgė ją:

— Kodėl džiaugiatės dėl manęs?

— Jūs sudėjote fragmentus į visumą, ir rytoj šitai nuskambės. Visa aiškiai pažymėta Puliceriu.

— Aš apie tai negalvojau.

— Melagis.

— Gerai, galbūt tik sykį. Tačiau kai vakar išėjote iš lifto ir pasakėte man, kad Garsija negyvas, lioviausi galvojęs apie Pulicerio premijas.

— Tai neteisinga. Aš atlikau visą darbą. Mes pasinaudojome mano protu, išvaizda ir kojomis, o visa šlovė atitenka jums.

— Mielai paminėsiu jūsų pavardę. Išgarsinsiu jus kaip dosjė autorių. Įdėsime jūsų nuotrauką į pirmąjį puslapį, drauge su Rozenbergo, Jenseno, Matiso, prezidento, Verheko ir...

— Tomo? Ar ir jo nuotrauka bus paskelbta kartu su šia istorija?

— Priklausys nuo Feldmeno. Jis tai redaguos.

Ji susimąstė, tačiau nieko nepasakė.

— Ką gi, panele Šo, turiu tris valandas aprašyti didžiausiai savo karjeroje istorijai. Istorijai, kuri sukrės pasaulį. Istorijai, kuri nuvers prezidentūrą. Istorijai, kuri atskleis žmogžudystes. Istorijai, kuri mane praturtins ir išgarsins.

— Verčiau leiskit man ją parašyti.

— Sutiktumėte? Aš pavargęs.

— Eikite, atsineškite savo užrašus. Ir kavos.

Juodu uždarė duris ir nuvalė stalą. Žinių skyriaus pagalbininkas įrideno kompiuterį su spausdintuvu. Jo paprašyta atnešti kavos ir vaisių. Abu apmetė istoriją dalimis, pradėdami žmogžudystėmis, paskui pereidami prie Pelikano bylos pietų Luizianoje, Matiso ir jo sąsajų su prezidentu, toliau prie Pelikano dosjė ir viso to sąmyšio, kurį ši sukėlė, prie Kalahano, Verheko, toliau prie Kerčio Morgano ir jį nužudžiusių plėšikų, prie „Vaito ir Blažėvičiaus“, Veikfildo, Velmano ir Einšteino. Darbe pasirinko rašyti ranka. Ji apibendrino bylinėjimąsi ir dosjė, taip pat tai, kas buvo žinoma apie Matisą. Grėjus ėmėsi viso kito ir spausdino apmatus kompiuteriu.

Darbe buvo organizuotumo pavyzdys — tvarkingai išdėstyti ant stalo užrašai, kruopščiai perteikiami popieriuje žodžiai. Jis gi — chaoso uraganas, paskleidęs popierius ant grindų, kalbantis kompiuteriui, spausdinantis kaip pakliūva pastraipas, kurios, vos tik atsidūrusios ant popieriaus, tuoj pat skriedavo šalin. Ji vis prašė nusiraminti, o jis aiškino, kad čia ne teisės fakulteto biblioteka. Čia laikraštis. Dirbi su telefonu prie kiekvienos ausies ir dar kas nors šaukia ant tavęs.

Pusę pirmos Smitas Kynas atsiuntė maisto. Darbe suvalgė šaltą sumuštinį, stebėdama transporto eismą apačioje. Grėjus rausėsi po rinkimų kampanijos ataskaitas.

Ji pamatė jį. Kitapus Penkioliktosios gatvės rėmėsi į pastato sieną, nebūtų atrodęs įtartinas, jeigu ir prieš valandą nebūtų rėmęsis į „Madison“ viešbučio sieną. Kažką gurkšnojo iš aukšto plastikinio puodelio ir stebėjo paradinį Post redakcijos įėjimą. Buvo užsidėjęs juodą kepuraitę, vilkėjo džinsinės medžiagos švarkeliu ir džinsais. Atrodė netoli trisdešimties metų. Jis paprasčiausiai stovėjo ten ir spoksojo per gatvę. Kramsnodama sumuštinį, ji stebėjo jį dešimt minučių. Vyriškis gurkšnojo iš puodelio ir nesyk nesujudėjo.

— Grėjau, prašau ateiti čionai.

— Kas yra? — Jis priėjo. Ji parodė į vyriškį su juoda kepuraite.

— Stebėkite jį atidžiai, — tarė ji. — Sakykite, ką jis veikia?

— Kažką geria, gal kavą. Stovi atsirėmęs į sieną ir stebi šį pastatą.

— Kuo apsirengęs?

— Džinsais nuo galvos iki kojų, užsidėjęs juodą kepuraitę. Batai tartum auliniai. Kas atsitiko?

— Prieš valandą jį mačiau stovintį tenai prie viešbučio. Tada jį šiek tiek pridengė tas telefonų kompanijos furgonėlis, bet žinau, kad tai jis. O dabar jis antai ten.

— Tai kas?

— Tas, kad mažų mažiausia valandą jis slampinėja aplinkui ir nieko neveikia, tik stebi šį pastatą.

Grėjus linktelėjo. Ne metas sąmojingam komentarui. Tas tipas atrodo įtartinas, ir ji yra susirūpinusi. Jau dvi savaites ją persekioja nuo Naujojo Orleano iki Niujorko, o dabar gal ir iki Vašingtono, ir ji daugiau išmano už jį, ką reiškia būti sekamai.

— Ką norite pasakyti, Darbe?

— Pateikite man nors vieną įtikinamą priežastį, kodėl šis vyriškis, kuris aiškiai yra ne gatvės valkata, turėtų taip elgtis.

Vyriškis pažvelgė į laikrodį ir pamažu nuėjo šaligatviu, kol dingo iš akių. Darbe irgi žvilgtelėjo į laikroduką.

— Lygiai pirma, — tarė ji. — Tikrinkime kas penkiolika minučių, gerai?

— Gerai. Abejoju, ar tai ką nors reiškia, — pasakė Grėjus, stengdamasis apsimesti esąs ramus. Nesisekė. Darbe atsisėdo prie stalo ir užmetė akį į užrašus.

Kurį laiką jis stebėjo ją, paskui grįžo prie kompiuterio.

Penkiolika minučių Grėjus įnirtingai spausdino, paskui vėl priėjo prie lango. Darbe atidžiai sekė jį akimis.

— Aš jo nematau, — pasakė Grėjus.

Bet pamatė jį pusę antros.

— Darbe, — pašaukė, parodydamas ton vieton, kur pirmą sykį žmogus buvo jos pastebėtas. Ji pažvelgė pro langą ir pamažu įsižiūrėjo vyriškį su juoda kepuraite. Dabar jis vilkėjo tamsiai žalia vėjastriuke, ir nežiūrėjo į redakciją. Stebeilijo sau į batus ir kas kokias dešimt sekundžių vis žvilgtelėdavo į paradinį įėjimą. Dėl to atrodė dar įtartiniau, tačiau jį iš dalies paslėpė prekes išvežiojantis sunkvežimis. Plastikinio puodelio nebeturėjo. Vyriškis užsirūkė. Žvilgtelėjo į redakciją, paskui ėmė stebėti gatvę prie jos.

— Kodėl man taip sumaudė paširdžiuos? — paklausė Darbe.

— Kaipgi jie galėjo jus susekti? Tai neįmanoma.

— Juk jie sužinojo, kad aš Niujorke. Tuo metu tai atrodė neįmanoma.

— Galbūt seka mane. Įspėjo, jog esu stebimas. Gal kaip tik tai vyriokas daro. Kodėl jis turėtų žinoti, kad jūs čia? Tas tipas seka mane.

— Gal... — nutęsė ji.

— Ar kada nors matėte jį anksčiau?

— Jie neprisistato.

— Klausykite. Mums liko trisdešimt minučių, ir redaktoriai grįš su žirklėmis karpyti mūsų istorijos. Baikime, o tuomet galėsime stebėti tą tipą.

Juodu grįžo prie darbo. Pirmą keturiasdešimt penkios ji vėl atsistojo prie lango, vyriškio nebuvo. Spausdintuvas tarškino pirmą juodraštį, ir Darbe ėmėsi tikrinti korektūrą.

Redaktoriai skaitė su pieštukais rankose. Advokatas Litskis skaitė tik dėl savo malonumo. Atrodė, mėgavosi labiau už kitus.

Pasakojimas buvo ilgas, ir Feldmenas darbavosi karpydamas it chirurgas. Smitas Kynas keverzojo paraštėse. Krauthameriui patiko, ką perskaitė.

Visi skaitė tylomis. Grėjus vėl peržiūrėjo korektūrą. Darbe stovėjo prie lango. Tas tipas sugrįžo, dabar vilkėjo tamsiai mėlynu švarkeliu ir džinsais. Buvo apniukę, apie šešiasdešimt laipsnių45, ir vyriškis gurkšnojo iš puodelio. Gūžėsi, kad būtų šilčiau. Nugėrė gurkšnį, pažvelgė į redakciją, pažvelgė į gatvę, ir vėl įsistebeilijo į puodelį. Stovėjo priešais kitą pastatą ir lygiai po antros penkiolika ėmė žiūrėti Penkioliktąja į šiaurę.

Jo gatvės pusėje sustojo automobilis. Atsidarė užpakalinės durelės, ir šit jis. Automobilis nurūko, jis apsidairė aplinkui. Visai nedaug šlubčiodamas, Striukis nerūpestingai priėjo prie vyriškio su juoda kepuraite. Kelias sekundes juodu šnektelėjo, ir Striukis patraukė pietų pusėn, Penkioliktosios ir L gatvių sankryžos link. Tipas liko stovėti ten pat.

Darbe apsidairė po salę. Visi buvo įsigilinę į straipsnį. Striuko nebebuvo matyti, tad ji negalėjo parodyti jo Grėjui, kuris skaitė ir šypsojosi. Ne, jie sekė ne reporterį. Tykojo jos.

Ir privalėjo elgtis beatodairiškai. Stovėjo gatvėje tikėdamiesi kokio nors stebuklo, kad mergina išnirtų iš pastato, ir tuomet jie galėsią ją išsiųsdinti anapus. Buvo išsigandę. Ji viduje, kloja, ką žino, ir mojuoja tos nelemtos dosjė kopijomis. Rytoj žaidimas bus baigtas. Privalą kaip nors ją sustabdyti. Juk gavę įsakymus.

Ji stovėjo salėje, pilnoje vyrų, ir staiga pasijuto visiškai nebesaugi.

Feldmenas baigė skaityti paskutinis. Jis pastūmė savo kopiją Grėjui.

— Dar vienas dalykėlis. Turėtų užtrukti apie valandą. Aptarkime telefono skambučius.

— Manau, bus tik trys, — tarė Grėjus. — Į Baltuosius rūmus, FTB ir „Vaitui ir Blažėvičiui“.

— Iš firmos įvardijote tik Simsą Veikfildą. Kodėl? — paklausė Krauthameris.

— Morganas daugiausiai kalbėjo apie jį.

— Bet memorandumą parašė Velmanas. Manau, jį reikėtų įvardyti.

— Sutinku, — tarė Smitas Kynas.

— Aš irgi, — pritarė Dibazijas.

— Įrašau jo pavardę, — pasakė Feldmenas. — Einšteino imsimės vėliau. Palaukite iki pusės penktos ar penktos ir tik tuomet skambinkite į Baltuosius rūmus bei „Vaitui ir Blažėvičiui“. Jeigu paskambinsite anksčiau, jie pakvaiš ir nubėgs į teismą.

— Sutinku, — pritarė advokatas Litskis. — Sustabdyti to nepajėgs, tačiau gali pabandyti. Palaukčiau iki penkių ir tik tada paskambinčiau.

— Gerai, — sutiko Grėjus. — Iki pusės keturių aš dar perrašysiu straipsnį. Tada paskambinsiu į FTB jų komentarų. Paskui į Baltuosius rūmus ir galiausiai „Vaitui ir Blažėvičiui“.

Feldmenas jau buvo bemaž už durų.

— Pusę keturių vėl čia susitinkame. Laikykitės netoli telefonų.

Kai salė vėl ištuštėjo, Darbe užrakino duris ir parodė į langą.

— Jūs girdėjote mane minint Striukį?

— Tik nesakykit, kad jis čia.

Juodu apžvelgė gatvę apačioje.

— Bijau, kad taip. Jis susitiko su mūsiškiu draugužiu, paskui dingo. Atpažinau jį.

— Turbūt taikosi ne į mane.

— Turbūt. Aš tikrai noriu iš čia nešdintis.

— Ką nors sugalvosime. Perspėsiu mūsų apsaugą. Norite, kad pasakyčiau Feldmenui?

— Ne. Dar ne.

— Aš pažįstu kelis farus.

— Puiku. O jie paprasčiausiai prieis ir išmuš iš jo dvasią.

— Tie farai taip ir padarys.

— Negalima liesti tų žmonių. Ką gi bloga jie daro?

— Paprasčiausiai jie planuoja žmogžudystę.

— Ar mes saugūs šiame pastate?

Grėjus minutėlę pagalvojo.

— Verčiau pasakysiu Feldmenui. Tegul pastato prie šių durų du apsaugininkus.

— Gerai.

Pusę keturių Feldmenas pritarė antrajam variantui, ir Grėjui buvo leista paskambinti FTB. Į konferencijų salę atnešti keturi telefonai ir prijungtas magnetofonas. Feldmenas, Smitas Kynas ir Krauthameris Klausėsi per papildomus telefonus.

Grėjus paskambino Filui Norvelui, savo geram pažįstamam ir kartais šaltiniui, jeigu tik toks dalykas biure egzistuoja. Norvelas atsiliepė asmeniniu telefonu.

— Filai, čia Grėjus iš Post.

— Man regis, žinau, kur tu dirbi, Grėjau.

— Mes įrašinėjame pokalbį.

— Matyt, rimta. Kas per dalykas?

— Rytoj rytą paskelbsime medžiagą, kurioje smulkiai aprašytas Rozenbergo ir Jenseno nužudymo sąmokslas. Mes įvardijame Matisą, naftos verteivą, ir du jo teisininkus čionai mieste. Taip pat minime Verheką, žinoma, ne kaip sąmokslininką. Manome, kad FTB anksti sužinojo apie Matisą, tačiau mygiamas Baltųjų rūmų atsisakė tirti reikalą. Norėjome suteikti jums, vyručiai, progą šį reikalą pakomentuoti.

Kitame linijos gale — jokio atsako.

— Filai, tu klausaisi?

— Taip, turbūt.

— Ar negali nieko pakomentuoti?

— Neabejoju, mes turėsime, ką pasakyti, bet aš tau paskambinsiu vėliau.

— Mes netrukus eisime prie spausdinimo mašinų, tad turi paskubėti.

— Na, Grėjau, tai šūvis subinėn. Ar negalėtum dienelę pristabdyti?

— Niekaip.

Norvelas kiek patylėjo.

— Gerai. Duok man laiko pasikalbėti su ponu Voilzu, ir aš tau paskambinsiu.

— Dėkui.

— Ne, tai tau dėkui, Grėjau. Nuostabu. Ponas Voilzas bus sužavėtas.

— Mes laukiame. — Grėjus nuspaudė mygtuką ir atlaisvino liniją. Kynas išjungė magnetofoną.

Jie laukė aštuonias minutes, tada paskambino pats Voilzas. Jis pareikalavo kalbėtis su Džeksonu Feldmenu. Magnetofonas vėl buvo įjungtas.

— Ponas Voilzas? — šiltai atsiliepė Feldmenas. Juodu buvo susitikę daug kartų, tad „pono“ čia nereikėjo.

— Po šimts, vadinkit mane Dentonu. Klausykite, Džeksonai, ką jūsiškis vaikinas turi? Tai beprotybė. Jūs, vyručiai, šokate nuo uolos į pražūtį. Mes sekėme Matisą, sekame jį ir dabar, dar per anksti imtis veiksmų. Nagi, ką turi jūsiškis vaikinas?

— Ar Darbės Šo pavardė jums ką nors sako? — Klausdamas Feldmenas nusišiepė jai. Darbe stovėjo prie sienos.

Voilzas delsė atsakyti.

— Taip, — pagaliau paprastai tarė.

— Maniškis vaikinas turi Pelikano dosjė, Dentonai, aš sėdžiu čia ir žvelgiu į Darbę Šo.

— Bijojau, kad ji negyva.

— Ne. Ji gyvut gyvutėlė. Ji ir Grėjus Grenthemas rado dar vieną šaltinį, kuris patvirtino toje dosjė išdėstytus faktus. Tai didžiulė istorija, Dentonai.

Voilzas giliai atsiduso ir pasidavė.

— Mes ir toliau laikome Matisą įtariamuoju, — tarė jis.

— Magnetofonas įjungtas, Dentonai, atsargiau.

— Ką gi, mums reikia pasikalbėti. Suprantate, kaip vyrui su vyru. Galbūt aš turiu jums šiokių tokių įdomių detalių.

— Mielai jūsų laukiame čia.

— Aš atvyksiu. Už dvidešimties minučių.

Redaktoriai baisiai pralinksmėjo įsivaizduodami didįjį E. Dentoną Voilzą įšokant į limuziną ir išrūkstant į Post redakciją. Metų metus jie stebėjo jį ir žinojo esant nemalonių situacijų užglaistymo meistrą. Jis nekentė spaudos ir tas noras kalbėtis jų teritorijoje ir leistis apšaudomam reiškė tiek viena — nurodysiąs pirštu į ką nors kitą. Tikėtinas taikinys — Baltieji rūmai.

Darbe visai netroško susipažinti su tuo žmogumi. Vis mąstė, kaip išsigelbėti. Galėtų parodyti tą tipą su juoda kepuraite, bet šis jau trisdešimt minučių, kai dingęs. Ir ką gi FTB galėtų padaryti? Pirma turėtų jį sučiupti, o paskui ką? Apkaltinti slampinėjant ir rengiant pasalą? Kankinti ir priversti jį viską papasakoti? Veikiausiai niekas ja nepatikėtų.

Visai nenorėjo turėti reikalų su FTB. Nenorėjo būti jų globojama. Netrukus išvyksianti, ir niekas nežinos kur. Galbūt tik Grėjus. O gal ir ne.

Grėjus surinko Baltųjų rūmų numerį, ir redaktoriai pakėlė telefonų ragelius. Kynas įjungė magnetofoną.

— Prašau pakviesti Flečerį Koulą. Čia Grėjus Grenthemas iš Washington Post ir tai labai skubu.

Jis laukė.

— Kodėl Koulą? — paklausė Kynas.

— Viskas tvarkoma per jį, — atsakė Grėjus, pridengęs delnu ragelį.

— Kas taip sako?

— Šaltinis.

Sekretorė sugrįžo ir pranešė, kad ponas Koulas jau pakeliui. Prašom palaukti. Grėjus šypsojosi. Adrenalinas tvinkčiojo gyslomis.

Galiausiai:

— Flečeris Koulas klauso.

— Taip, pone Koulai. Grėjus Grenthemas iš Post Aš įrašinėju pokalbį. Jums tai suprantama?

— Taip.

— Ar tiesa, kad davėte nurodymus visam Baltųjų rūmų personalui, išskyrus prezidentą, visus ryšius su spauda pirmiausia palaikyti per jus?

— Visiška netiesa. Tuos dalykus tvarko atstovas spaudai.

— Suprantu. Rytoj mes paskelbsime medžiagą, kuri patvirtina faktus, iškeltus Pelikano dosjė. Jūs susipažinęs su Pelikano dosjė?

Pamažu:

— Taip, susipažinęs.

— Mes patvirtinome, kad prieš trejus metus ponas Matisas paaukojo prezidento rinkimų kampanijai per keturis milijonus dolerių.

— Keturis milijonus du šimtus tūkstančių, visa tai legalu.

— Mes taip pat manome, kad Baltieji rūmai įsikišo ir bandė sutrukdyti FTB atlikti tyrimą dėl pono Matiso. Ar galėtumėt tai pakomentuoti?

— Ar jūs taip manote, ar taip ketinate išspausdinti?

— Šiuo metu mes bandome tai patvirtinti.

— Ir kaip galvojote, kas jums tai patvirtins?

— Turime savų šaltinių, pone Koulai.

— Iš tiesų jūs turite. Baltieji rūmai kategoriškai neigia kaip nors kišęsi į tą tyrimą. Po tragiškų Aukščiausiojo Teismo narių Rozenbergo ir Jenseno mirčių prezidentas prašė nuolat informuoti jį apie tyrimą, bet nebūta jokio tiesioginio ar netiesioginio Baltųjų rūmų kišimosi. Jūs neteisingai informuotas.

— Ar prezidentas laiko poną Matisą savo draugu?

— Ne. Juodu buvo susitikę tik vieną sykį ir, kaip jau sakiau, ponas Matisas buvo reikšmingas šelpėjas, tačiau jis nėra prezidento draugas.

— Tačiau jis buvo stambiausias šelpėjas, taip?

— Negaliu to patvirtinti.

— Ar daugiau komentarų nebus?

— Ne. Manau, atstovas spaudai rytą aptars tą reikalą.

Abu nutraukė pokalbį, ir Kynas išjungė magnetofoną. Feldmenas pašoko ant kojų trindamasis delnus.

— Atiduočiau metinę savo algą, kad tik galėčiau šiuo metu būti Baltuosiuose rūmuose, — tarė jis.

— Jis šaltakraujiškas, ar ne? — susižavėjęs pakraipė galvą Grėjus.

— Taip, bet šalta jo subinė šiuo metu giliai įmerkta į verdantį vandenį. 42

Įpratusiam elgtis išdidžiai ir stebėti visus krūpčiojant, jam buvo sunku atvykti nusižeminus su skrybėle ištiestoje rankoje ir melsti atleidimo. Kaip įmanydamas nuolankiau pražirgliojo per žinių skyriaus salę, lydimas K. O. Lujiso ir dviejų agentų. Vilkėjo įprastu suglamžytu frenčiumi, tvirtai diržu suveržtu per storą juosmenį. Neatrodė įspūdingai, tačiau jo laikysena ir eigastis nekėlė abejonių, jog tai žmogus, kuris pratęs visad pasiekti savo. Visi, apsisiautę juodais paltais, labiau panėšėjo į mafijos bosą lydinčius asmens sargybinius. Jiems sparčiai žengiant per salę, judrus žinių skyrius nuščiuvo. Nors ir neįspūdingas, F. Dentonas Voilzas buvo garsus žmogus, nesvarbu, kad šiuo metu nusižeminęs.

Nedidelė įsitempusi redaktorių grupelė susispietė neilgame koridorėlyje priešais Feldmeno kabinetą. Hovardas Krauthameris pažinojo Voilzą ir pasitiko jį. Juodu paspaudė vienas kitam rankas ir pasikuždėjo. Feldmenas šiuo metu kalbėjosi telefonu su ponu Liudvigu, leidėju, kuris lankėsi Kinijoje. Prie pašnekovų prisidėjo Smitas Kynas, paspaudė rankas Voilzui ir Lujisui. Du agentai stovėjo atskirai, per kelias pėdas atokiau.

Feldmenas iškišo galvą pro kabineto duris, apžvelgė žinių skyrių ir išvydo Dentoną Voilzą. Pamojo jam užeiti. K. O. Lujisas nusekė iš paskos. Jie mainėsi įprastomis mandagybėmis, iki Smitas Kynas uždarė duris, ir visi atsisėdo.

— Kaip suprantu, jus turite svarių įrodymų, patvirtinančių Pelikano dosjė, — prašneko Voilzas.

— Taip, turime, — atsakė Feldmenas. — Kodėl jums ir ponui Lujisui neperskaičius straipsnio apmatų? Manau, bus aiškiau. Ketiname maždaug po valandos atiduoti spausdinti, o reporteris, ponas Grenthemas, pageidauja, kad jūs pakomentuotumėte susidariusią situaciją.

— Esu dėkingas.

Feldmenas pakėlė nuo stalo straipsnio apmatų kopiją ir įteikė Voilzui, kuris atsargiai suėmė ją pirštais. Lujisas pasilenkė prie jo, ir abu tuoj pat įniko skaityti.

— Mes išeisime į koridorių, — pasakė Feldmenas. — Galite neskubėti. — Jisai su Smitu Kynu paliko kabinetą ir uždarė paskui save duris. Agentai prisislinko arčiau.

Feldmenas ir Kynas per žinių skyrių nuėjo prie konferencijų salės durų. Prie jų stovėjo du stambūs apsaugininkai. Viduje jie rado Grėjų ir Darbę, sėdinčius vienu du.

— Reikia paskambinti „Vaitui ir Blažėvičiui“, — tarė Feldmenas.

— Aš laukiau jūsų.

Jie pasiėmė papildomus telefonus. Krauthameris minutėlei išėjo, ir Kynas padavė jo telefoną Darbei. Grėjus surinko numerį.

— Prašom pakviesti Martį Velmaną, — tarė į ragelį Grėjus. — Taip, čia Grėjus Grenthemas iš Washington Post, man reikia su juo pasikalbėti. Tai labai skubu.

— Minutėlę, — pasakė sekretorė.

Netrukus atsiliepė kita sekretorė:

— Pono Velmano kabinetas.

Grėjus vėl prisistatė ir paprašė jos boso.

— Jis posėdyje, — tarė ji.

— Aš irgi. Nueikite pas jį ir pasakykite, kas aš, ir perduokite, kad šį vidurnaktį jo nuotrauka papuoš pirmą Post puslapį.

— Gerai, taip, sere.

Po kelių sekundžių Velmanas atsiliepė:

— Klausau, kas per reikalas?

Trečią sykį Grėjus prisistatė ir paaiškino, kad pokalbis įrašinėjamas.

— Suprantu, — nukirto Velmanas.

— Rytą skelbsime medžiagą apie jūsų klientą Viktorą Matisą ir jo sąsajas su Aukščiausiojo Teismo narių Rozenbergo bei Jenseno nužudymais.

— Puiku! Ateinančius dvidešimt metų tampysime jūsų subines po teismus. Jums ne visi namie, bičiuli. Post priklausys mums.

— Taip, sere. Atminkite, aš įrašinėju.

— Įrašinėkite, ką tik norite! Būsite įvardytas kaip atsakovas. Kaip nuostabu! Washington Post priklausys Viktorui Matisui! Tiesiog pasaka!

Negalėdamas patikėti, Grėjus palingavo Darbei galva. Redaktoriai šypsojosi į grindis. Bus linksma.

— Taip, sere. Ar esate girdėjęs apie Pelikano dosjė? Mes turime jos kopiją.

Mirtina tyla. Paskui pasigirdo tolimas urzgesys, lyg dvesiantis šuo išleistų paskutinį kvapą. Ir vėl stojo tyla.

— Pone Velmanai. Jūs klausotės?

— Taip.

— Mes taip pat turime kopiją rugsėjo 28 dienos memorandumo, jūsų nusiųsto Simsui Veikfildui, kuriame siūlote savo kliento padėtį gerokai pagerinti iš Aukščiausiojo Teismo pašalinus Rozenbergą ir Jenseną. Turime šaltinį, nurodantį, kad šią idėją išnagrinėjo toksai Einšteinas, kuris, man regis, sėdi šešto aukšto bibliotekoje.

Tyla.

Grėjus varė toliau:

— Paruošėme spaudai medžiagą, tačiau norėčiau suteikti jums progą visa tai pakomentuoti. Ar norėtumėte pakomentuoti, pone Velmanai?

— Man skauda galvą.

— Gerai. Dar ką nors?

— Ar jūs paskelbsite memorandumą žodis žodin?

— Taip.

— Išspausdinsite mano nuotrauką?

— Taip. Tą senąją, iš svarstymų Senate.

— Šunsnukis.

— Dėkui. Dar ką nors?

— Matau, jūs išlaukėte iki penktos. Valandą anksčiau aš būčiau nubėgęs į teismą ir sustabdyčiau visą tą prakeiktą reikalą.

— Taip, sere. Šitaip buvo suplanuota.

— Šunsnukis.

— Gerai.

— Jums nieko nereiškia sužlugdyti žmones, ką? — Velmano balsas nutrūko, jis skambėjo mažne apgailėtinai. Kokia puiki citata. Grėjus dukart užsiminė, kad pokalbis įrašinėjamas, bet Velmanas buvo pernelyg sukrėstas, kad į tai kreiptų dėmesį.

— Ne, sere. Dar ką nors?

— Perduokit Džeksonui Feldmenui, kad ieškinys bus įregistruotas devintą ryto, vos tik atsidarys teismas.

— Būtinai perduosiu. Jūs neigiate parašęs tą memorandumą?

— Žinoma.

— Neigiate, kad memorandumas egzistuoja?

— Jisai sufabrikuotas.

— Ieškinio nebus, pone Velmanai, ir, manau, jūs tai žinote.

Tyla, o paskui:

— Šunsnukis.

Ragelyje trekštelėjo, ir jie išgirdo jungimo signalą. Nusišypsojo vienas kitam negalėdami patikėti.

— Ar nenorite tapti žurnaliste, Darbe? — paklausė Smitas Kynas.

— O, būtų įdomu, — atsakė ji. — Bet vakar dusyk manęs vos nenugalabijo. Ne, dėkui.

Feldmenas atsistojo ir pamojo į magnetofoną.

— Aš nieko iš to nepanaudočiau.

— Bet man gana patiko toji dalis apie gyvenimo sužlugdymą. O ką pasakysite apie grasinimus ieškiniais? — paklausė Grėjus.

— Jums to nereikia, Grėjau. Straipsnis ir taip jau užims visą pirmąjį puslapį. Galbūt vėliau.

Į duris pabeldė. Atėjo Krauthameris.

— Voilzas nori jus matyti, — pasakė Feldmenui.

— Atveskite jį čia.

Grėjus greitai atsistojo, o Darbe nuėjo prie lango. Saulė blėso, ir ėmė leistis sutemos. Gatve slinko mašinos. Striukio ir jo bendrų gaujos nebuvo matyti nė ženklo, bet jie, be abejo, ten, tyko tamsoje siekdami apsisaugoti arba iš keršto tariasi dėl paskutinio mėginimo ją nužudyti. Grėjus pasakė turįs planą, kaip jiems, atidavus spausdinti laikraštį, išeiti iš pastato nesukeliant susišaudymo. Tačiau detalių nepatikslino.

Voilzas įžengė kartu su K. O. Lujisu. Feldmenas pristatė juos Grėjui Grenthemui ir Darbei Šo. Voilzas šypsodamasis priėjo prie jos ir nužvelgė nuo galvos ligi kojų:

— Vadinasi, tai jūs užvirėte visą šią košę, — tarė, stengdamasis dėtis susižavėjęs. Nepavyko.

Ji iškart pajuto jam antipatiją.

— Man regis, tai Matisas, — šaltai atrėmė ji. Jis pasuko šalin ir nusivilko frenčių.

— Gal prisėsime? — paklausė it generolas.

Jie susėdo aplink stalą — Voilzas, Lujisas, Feldmenas, Kynas, Grenthemas ir Krauthameris. Darbe liko stovėti prie lango.

— Turiu kai ką oficialiai pranešti, — pareiškė Voilzas, paimdamas iš Lujiso popieriaus lakštą. Grėjus suskato užsirašinėti.

— Pirma, mes gavome Pelikano dosjė kopiją prieš dvi savaites, skaičiuojant nuo šiandien, ir tą pačią dieną perdavėme Baltiesiems rūmams. Ją direktoriaus pavaduotojas K. O. Lujisas asmeniškai įteikė ponui Flečeriui Koului, kuris ją gavo kartu su mūsų kasdienėmis suvestinėmis prezidentūrai. Susitikimo metu dalyvavo ir specialusis agentas Erikas Istas. Mums atrodė, kad dosjė iškelta ganėtinai klausimų, į kuriuos reikėtų atsakyti, taigi ištirti, bet šešias dienas tai nebuvo pradėta daryti, iki Naujajame Orleane buvo rastas nužudytas specialusis direktoriaus patarėjas Gevinas Verhekas. FTB tuoj pat pradėjo plataus masto tyrimą dėl Viktoro Matiso. Tyrime dalyvavo per keturis šimtus agentų iš dvidešimt septynių mūsų biurų, tam buvo sugaišta per vienuolika tūkstančių valandų, apklausta daugiau kaip šeši šimtai žmonių, aplankytos penkios užsienio šalys. Šiuo metu tyrimas tęsiamas visomis pajėgomis. Manome, kad Viktoras Matisas — svarbiausias įtariamasis dėl Aukščiausiojo Teismo narių Rozenbergo ir Jenseno nužudymo. Šiuo metu mes stengiamės nustatyti jo buvimo vietą.

Voilzas sulankstė popierių ir grąžino Lujisui.

— Ką jūs darysite, jeigu surasite Matisą? — paklausė Grenthemas.

— Suimsime jį.

— Turite orderį?

— Netrukus gausime.

— Nė kiek nenumanote, kur jis?

— Atvirai sakant, ne. Savaitę bandėme nustatyti jo buvimo vietą, bet nepavyko.

— Ar Baltieji rūmai netrukdė jūsų tyrimui dėl Matiso?

— Apie tai kalbėsiu neoficialiai. Sutinkate?

Grėjus pažvelgė į atsakingąjį redaktorių.

— Sutinkame, — atsakė Feldmenas.

Voilzas įsistebeilijo į Feldmeną, paskui į Kyną, Krauthamerį ir Grenthemą.

— Mes kalbamės neoficialiai, taip? Jokiomis aplinkybėmis negalėsite tuo pasinaudoti. Suprantate?

Jie linktelėjo, atidžiai jį stebėdami. Darbe irgi stebėjo.

Voilzas įtariai pažvelgė į Lujisą.

— Prieš dvylika dienų Ovaliajame kabinete Jungtinių Valstijų prezidentas paprašė manęs nelaikyti Viktoro Matiso įtariamuoju. Kitaip tariant, paprašė manęs atsitraukti.

— Ar jis pateikė priežastį? — paklausė Grenthemas.

— Aiškią. Pasakė, kad tai bus labai nemalonu ir rimtai pakenks jo pastangoms būti perrinktam. Jam atrodė, kad Pelikano byla nėra verta rimto dėmesio, taigi jeigu ji bus tiriama, spauda apie tai sužinos, ir jis politiškai nukentės.

Krauthameris klausėsi išsižiojęs. Kynas stebeilijo į stalą. Feldmenas gaudė kiekvieną žodį.

— Jūs tuo tikras? — paklausė Grenthemas.

— Aš įrašiau pokalbį. Turiu juostelę, kurios niekam neleisiu išklausyti, nebent prezidentas pirma tai paneigtų.

Stojo ilga tyla — jie žavėjosi šiuo niekingu niekšeliu ir jo diktofonu. Esama juostelės!

Feldmenas atsikrenkštė.

— Jūs ką tik perskaitėte straipsnį. FTB delsė pradėti tyrimą nuo tada, kai gavo dosjė. Tai straipsnyje privalo būti paaiškinta.

— Jūs turite mano pareiškimą. Nieko daugiau.

— Kas nužudė Geviną Verheką? — paklausė Grėjus.

— Nenoriu leistis į tyrimo detales.

— Bet jūs žinote?

— Nujaučiame. Tačiau tik tiek galiu pasakyti.

Grėjus apžvelgė stalą. Aišku, Voilzas dabar nieko daugiau nepasakys, tad tuo pat metu visi lengviau atsikvėpė. Redaktoriai mėgavosi šia akimirka.

Voilzas pasilaisvino kaklaraištį ir mažne nusišypsojo.

— Žinoma, tai neoficialiai, tačiau kaip jūs, vyručiai, sužinojote apie Morganą, žuvusįjį teisininką?

— Nenoriu leistis į tyrimo detales, — valiūkiškai šyptelėjo Grėjus.

Visi nusijuokė.

— Ką jūs iš tiesų žinote? — paklausė Krauthameris Voilzą.

— Rytoj vidudienį šaukiama didžioji žiuri. Trumpi kaltinimai. Mes pasistengsime surasti Matisą, bet bus sunku. Nenumanome, kur jis. Pastaruosius penkerius metus daugiausia laiko jis leido Bahamuose, tačiau turi namus Meksikoje, Panamoje ir Paragvajuje.

Voilzas antrąsyk pašnairavo į Darbę, kuri stovėjo atsirėmusi į sieną prie lango ir klausėsi.

— Kada bus išspausdinta pirma laikraščio laida? — paklausė Voilzas.

— Spausdinimo mašinos sukasi kiaurą naktį, pradedant nuo pusės vienuoliktos, — atsakė Kynas.

— Kurioje laidoje bus paskelbta ši istorija?

— Vėlyvojoje sostinės, kelias minutes prieš vidurnaktį. Tai didžiausia laida.

— Ar pirmame puslapyje bus Koulo nuotrauka?

Kynas pažvelgė į Krauthamerį, o šis — į Feldmeną.

— Manau, reikėtų įdėti. Pacituosime jus pasakius, kad dosjė buvo asmeniškai įteikta Flečeriui Koului, ir įdėsime jo citatą, kad Matisas davė prezidentui daugiau nei keturis milijonus. Taip, manau, Koulo veidas turėtų būti pirmame puslapyje drauge su visais kitais.

— Aš irgi taip manau, — sutiko Voilzas. — Jeigu paliksiu čia žmogų, ar vidurnaktį galėsiu gauti kelis egzempliorius?

— Žinoma, — linktelėjo Feldmenas — O kodėl?

— Nes noriu asmeniškai įteikti vieną egzempliorių Koului. Noriu vidurnaktį pasibelsti į jo duris, išvysti jį su pižama ir kyštelti po nosimi laikraštį. Taip pat noriu jam pasakyti, kad sugrįšiu su didžiosios žiuri šaukimu, o netrukus ir su kaltinamąja išvada. Dar vėliau — su antrankiais.

Pasakė tai su tokiu malonumu, jog net buvo baugu.

— Džiaugiuosi, kad jūs nelaikote užanty nuoskaudų, — pasakė Grėjus. Tik Smitui Kynui tai pasirodė juokinga.

— Manote, jis bus apkaltintas? — nekaltai paklausė Krauthameris.

Voilzas vėl žvilgtelėjo į Darbę.

— Jis prisiims už prezidentą kaltę. Sutiks stoti sušaudomas prie sienos, kad tik išgelbėtų savo bosą.

Feldmenas žvilgtelėjo į laikrodį ir pasitraukė nuo stalo.

— Galėčiau paprašyti paslaugos? — paklausė Voilzas.

— Žinoma. Kokios?

— Norėčiau porą minučių šnektelėti vienu du su panele Šo, jeigu ji ne prieš.

Visi pažvelgė į Darbę, kuri gūžtelėjo sutikdama. Redaktoriai ir K. O. Lujisas visi kaip vienas atsistojo ir vorele paliko salę. Darbe paėmė Grėjų už rankos ir paprašė pasilikti. Juodu atsisėdo prie stalo priešais Voilzą.

— Norėjau kalbėtis prie keturių akių, — tarė Voilzas, pažvelgdamas į Grėjų.

— Jis lieka, — pareiškė ji. — Pokalbis bus ne protokolui.

— Puiku.

Ji kirto jam iš peties:

— Jeigu ketinate mane apklausti, kalbėsiu tik dalyvaujant advokatui.

Voilzas papurtė galvą.

— Nieko panašaus. Tik man buvo įdomu, ką ketinate toliau daryti.

— Kodėl turėčiau jums pasakyti?

— Nes mes galime padėti.

— Kas nužudė Geviną?

Voilzas delsė.

— Ne protokolui, — galiausiai pasakė.

— Ne protokolui, — patvirtino Grėjus.

— Pasakysiu jums, kas, mūsų manymu, jį nužudė, bet pirma pasakykite man, kiek judu prieš tai kalbėjotės.

— Per savaitgalį kalbėjomės keletą kartų. Praeitą pirmadienį turėjome susitikti ir palikti Naująjį Orleaną.

— Kada jūs paskutinį sykį su juo kalbėjotės?

— Sekmadienio naktį.

— Ir kur jis buvo?

— „Hiltone“, savo numeryje.

Voilzas giliai atsiduso ir pažvelgė į lubas.

— Ir jūs kalbėjotės su juo, kad pirmadienį susitiksite?

— Taip.

— Ar buvote jį mačiusi anksčiau?

— Ne.

— Žmogus, kuris jį nužudė — tas pats, su kuriuo laikėtės susiėmę už rankų, kai jam buvo ištaškytos smegenys.

Ji bijojo klausti. Už ją tai padarė Grėjus.

— Kas jis toks?

— Didysis Kemelis. Darbe neteko žado, užsidengė akis ir pamėgino kažką pasakyti, bet nieko neišėjo.

— Tai gana painu, — tarė Grėjus, stengdamasis blaiviai protauti.

— Taip, šiek tiek. Kemelį nužudė pagal kontraktą dirbantis operatyvininkas, savarankiškai nusamdytas CŽV. Jis buvo nusikaltimo vietoje, kai buvo susprogdintas Kalahanas, ir, man regis, užmezgė kontaktą su Darbe.

— Rupertas, — ramiai tarė ji.

— Žinoma, tai ne tikrasis jo vardas, tačiau tiks ir Rupertas. Veikiausiai jis turi dvidešimt vardų. Jeigu yra taip, kaip aš manau, tai jis labai patikimas britų vaikinas.

— Ar jūs nutuokiate, kaip tai painu? — paklausė ji.

— Galiu įsivaizduoti.

— Kodėl Rupertas buvo Naujajame Orleane? Kodėl jis ją sekė? — paklausė Grėjus.

— Tai labai ilga istorija, ir aš visko nežinau. Patikėkite, stengiuosi laikytis nuo CŽV kuo atokiau. Ir taip man gana rūpesčių. Visi keliai veda prie Matiso. Prieš kelerius metus jam prireikė pinigų, kad galėtų stumti savo didįjį projektą. Tad jis dalį pardavė Libijos vyriausybei. Nesu įsitikinęs, kad tai buvo teisėta, bet įsijungė CŽV. Matyt, jie labai susidomėję stebėjo Matisą ir libus, tad kai įsiplieskė bylinėjimasis, CŽV viską stebėjo. Nemanau, kad jie įtarė Matisą dėl Aukščiausiojo Teismo narių nužudymo, bet Bobui Gminskiui jūsų mažutės dosjė kopija įteikta praėjus vos kelioms valandoms, kai mes pristatėme kopiją į Baltuosius rūmus. Gavo ją iš Flečerio Koulo. Nenumanau, kam Gminskis papasakojo apie dosjė, tačiau netinkami žodžiai pasiekė netinkamas ausis, ir po dvidešimt keturių valandų ponas Kalahanas buvo nužudytas. O jums, brangute, labai pasisekė.

— Tad kodėl aš nejaučiu, kad man pasisekė? — paklausė ji.

— Šitai nepaaiškina Ruperto veiksmų, — tarė Grėjus.

— Tikrai nežinau, bet įtariu, kad Gminskis tučtuojau pasiuntė sekti Darbę. Manau, dosjė iš pat pradžių išgąsdino Gminskį labiau nei mus visus. Veikiausiai liepė Rupertui sekti jos pėdomis iš dalies todėl, kad stebėtų, ir taip pat, kad saugotų. Sprogo automobilis, ir staiga ponas Matisas tiesiog patvirtino dosjė. Antraip, kodėl reikėtų žudyti Kalahaną ir Darbę? Turiu pagrindą manyti, kad per kelias valandas, kai buvo susprogdintas automobilis, į Naująjį Orleaną sugužėjo dešimtys CŽV žmonių.

— Betgi kodėl? — paklausė Grėjus.

— Dosjė buvo legalizuota, o Matisas žudė žmones. Didžioji dalis jo verslo yra Naujajame Orleane. Ir, manau, CŽV labai rūpėjo Darbe. Jai pasisekė. Jie įsikišo, kai tai buvo svarbu.

— Jeigu CŽV veikė taip greitai, tai kodėl jūs — ne? — paklausė ji.

— Geras klausimas. Mes buvom ne per geriausios nuomonės apie dosjė ir nė pusės to nežinojome, ką žinojo CŽV Prisiekiu, tai atrodė tokia menka tikimybė, o mes turėjome ir dešimtis kitų įtariamųjų. Nepakankamai ją įvertinome. Paprastų paprasčiausiai. Be to, prezidentas paprašė mūsų atsitraukti, ir tą buvo lengva padaryti, nes niekad nebuvau girdėjęs apie Matisą. Nebuvo pagrindo juo domėtis. Paskui buvo nužudytas mano draugas Gevinas, ir aš pasiunčiau pajėgas.

— Kodėl Koulas perdavė dosjė Gminskiui? — paklausė Grėjus.

— Dosjė jį išgąsdino. Ir iš tiesų tai viena priežastis, kodėl mes ją persiuntėme jam. Gminskis, na, Gminskis yra Gminskis, ir kartais veikia savaip, nepaisydamas mažyčių kliūčių, tokių kaip įstatymai ir panašiai. Koulas norėjo, kad dosjė dingtų ir manė, jog Gminskis tai atliks greitai ir tyliai.

— Vadinasi, Gminskis nežaidė pagal Koulą.

— Jis nekenčia Koulo, ir tai visai suprantama. Gminskis buvo atskaitingas prezidentui ir jis tikrai nežaidė pagal Koulo taisykles. Visa įvyko taip greitai. Prisiminkite, Gminskis, Koulas, prezidentas ir aš pirmą sykį dosjė pamatėme vos prieš dvi savaites, skaičiuojant nuo šiandien. Gminskis veikiausiai laukė progos papasakoti prezidentui šiek tiek tos istorijos, tačiau ta nepasitaikė.

Darbe atstūmė nuo stalo savo krėslą ir vėl nuėjo prie lango. Jau buvo tamsu, ir transporto eismas toks pat lėtas ir užsikimšęs. Malonu sužinoti paslaptis, bet jos kūrė dar daugiau paslapčių. Ji tik norėjo pasišalinti. Pavargo vis bėgti ir jaustis persekiojama; pavargo vaidinti su Grėjumi reporterę; pavargo sukti galvą, kas ką ir kodėl padarė; pavargo jausti kaltę, kad parašė šią prakeiktą dosjė; pavargo kas tris dienas pirktis vis naujus dantų šepetukus. Ilgėjosi namuko dykame paplūdimio ruože, be telefonų, be žmonių, ypač tų, kurie slapstosi už mašinų ir pastatų. Troško tris paras išsimiegoti be košmarų ir nematyti tykančių šešėlių. Metas išsidanginti.

Grėjus įdėmiai ją stebėjo.

— Ją atsekė į Niujorką, paskui čia, — tarė jis Voilzui. — Kas jie tokie?

— Jūs įsitikinęs? — paklausė Voilzas.

— Jie visą dieną slampinėjo gatvėje stebėdami redakciją, — pasakė Darbe, krypteldama galvą į langą.

— Mes juos stebėjome, — pasakė Grėjus. — Jie tenai gatvėje.

Voilzas atrodė skeptiškas.

— Ar anksčiau buvote juos mačiusi? — paklausė jis Darbę.

— Vieną iš jų. Jisai stebėjo Tomo gedulingas pamaldas Naujajame Orleane. Vijosi mane per Prancūzų kvartalą. Jis mažne surado mane Manhatane, ir maždaug prieš penkias valandas mačiau jį šnekučiuojantis su kitu vyrioku. Žinau, tai jis.

— Kas jie tokie? — vėl paklausė Grėjus Voilzą.

— Nemanau, kad CŽV jus medžiotų.

— Ak, jis mane medžiojo.

— Ar dabar juos matote?

— Ne. Jie dingo prieš dvi valandas. Bet yra ten.

Voilzas atsistojo ir pasirąžė storomis rankomis. Pamažu apėjo aplink stalą ir išsivyniojo cigarą.

— Jūs ne prieš, jei užsirūkysiu?

— Taip, prieš, — tarė Darbe, nežiūrėdama į jį. Voilzas padėjo cigarą ant stalo.

— Mes galime padėti, — tarė jis.

— Man nereikia jūsų pagalbos, — pasakė ji nusisukusi į langą.

— Ko gi jūs norite?

— Noriu palikti šalį, bet kai tai padarysiu, noriu būti velniškai tikra, kad niekas neseka. Nei jūs, nei jie, nei Rupertas, nei kas nors iš jo draugelių.

— Jūs turėsite sugrįžti ir duoti parodymus didžiajai žiuri.

— Jeigu tik jiems pavyks mane surasti. Vykstu ten, kur į teismo šaukimus žiūrima nepalankiai.

— O kaip procesas? Jūs būsite čia reikalinga.

— Tai bus maždaug po metų. Tuomet ir nuspręsiu.

Voilzas įsidėjo į burną cigarą, tačiau jo neprisidegė. Jis žingsniavo. Turėdamas dantyse tokį daikčiuką, mąstydavo geriau.

— Siūlau jums sandėrį.

— Aš nenusiteikusi tartis. — Dabar ji rėmėsi į sieną, žvelgdama į jį ir į Grėjų.

— Tai geras sandėris. Turiu lėktuvų, sraigtasparnių ir ginkluotų žmonių, kurie nė kiek nebijo tų vaikinų, žaidžiančių slėpynių. Pirma, mes išvesime jus iš pastato taip, kad nė šuo nesulos. Antra, įsodinsime į mano lėktuvą, ir skriskite, kur tik panorėjusi. Trečia, iš ten jūs galite dingti. Duodu žodį, mes neseksime. Bet, ketvirta, leisite man su jumis susisiekti per čia esantį poną Grenthemą, jeigu bus būtina.

Klausydamasi pasiūlymo, ji žvelgė į Grėjų — jam sandėris aiškiai patiko. Ji ir toliau stovėjo nieko nesakančiu veidu, bet, po šimts, tai skamba gerai. Jeigu po pirmojo telefono skambučio būtų pasitikėjusi Gevinu, jis būtų likęs gyvas, o ji niekad nebūtų laikiusis už rankų su Kemeliu. Jeigu ji paprasčiausiai būtų palikusi Naująjį Orleaną, kai jis siūlė, nebūtų buvęs nužudytas. Pastarąsias septynias dienas ji mąstė apie tai kas penkias minutes.

Šį kartą galėjo pasitikėti ir kitais. Ateina laikas, kai privalai pasiduoti ir imti tikėti žmonėmis. Šis žmogus jai nepatiko, bet pastarąsias dešimt minučių elgėsi stebėtinai garbingai.

— Tai jūsų lėktuvas ir jūsų pilotai?

— Taip.

— Kur jis?

— Endriuso kariniame oro uoste.

— Padarykime taip. Aš sėdu į lėktuvą, ir tasai skrenda į Denverį. Ir jame nieko kito nebus, tik aš, Grėjus ir pilotai. Trisdešimt minučių po to, kai pakilsime, aš nurodysiu pilotui skristi, tarkime, į Čikagą. Ar galima taip padaryti?

— Prieš išskrisdamas jis turi užregistruoti skrydžio maršrutą.

— Žinau, bet jūs — FTB direktorius ir galite pasinaudoti savo įtaka.

— Gerai, kas toliau, kai pasieksite Čikagą?

— Išlipsiu iš lėktuvo, o šis kartu su Grėjumi grįš į Endriusą.

— Ir ką jūs Čikagoje veiksite?

— Pasimesiu judriame oro uoste ir pasigausiu pirmą lėktuvą, skrendantį iš šalies.

— Tai pavyks, betgi daviau jums žodį, kad mes neseksime.

— Žinau. Atleiskite, kad esu tokia atsargi.

— Sutarta. Kada pageidaujate išvykti?

Ji pažvelgė į Grėjų:

— Kada?

— Užtruksiu valandą, kol peržiūrėsiu straipsnį ir pridursiu pono Voilzo komentarus.

— Po valandos, — pasakė ji Voilzui.

— Aš lauksiu.

— Galime pasikalbėti vienu du? — paklausė ji Voilzą, krypteldama į Grėjų.

— Žinoma. — Pasiėmęs frenčių, jis stabtelėjo prie durų ir nušypsojo jai.

— Jūs velniškai šauni moteris, panele Šo. Jūsų protas ir drąsa sutramdys vieną iš bjauriausių šio krašto žmonių. Žaviuosi jumis. Ir pažadu niekad jūsų nenuvilti.

Jis įsikišo cigarą per vidurį savo putnios šypsenos ir paliko salę.

Juodu stebėjo užsidarant duris.

— Manote, būsiu saugi? — paklausė ji.

— Taip. Man atrodo, jis nuoširdus. Be to, turi ginkluotų žmonių, kurie jus iš čia išves. Viskas gerai, Darbe.

— Juk galite vykti kartu su manimi?

— Be abejo. — Ji priėjo prie jo ir apsivijo rankomis per liemenį. Jis tvirtai priglaudė ją prie savęs ir užsimerkė.

Redaktoriai susirinko apie stalą paskutinįsyk antradienio vakare septintą. Paskubom permetė akimis Grėjaus pridurtus Voilzo komentarus. Į salę plačiai išsišiepęs įėjo Feldmenas.

— Jūs nepatikėsite, — tarė jis. — Sulaukiau dviejų telefono skambučių. Iš Kinijos paskambino Liudvigas. Prezidentas susirado jį ir meldė suturėti medžiagą dvidešimt keturias valandas. Pasak Ludvigo, žmogus bemaž verkė. Liudvigas, būdamas džentelmenas, pagarbiai klausėsi, paskui mandagiai atsisakė. Antras paskambino teisėjas Rolandas, senas mano bičiulis. Atrodo, tie vaikinai iš „Vaito ir Blažėvičiaus“ iškvietė jį nuo pietų stalo ir pareikalavo šįvakar užregistruoti teisme draudimą bei nedelsiant šį svarstyti. Teisėjas Rolandas jų klausė ne itin pagarbiai ir mandagiai atmetė prašymą.

— Paskelbkime ir tai, vaikuti! — sušuko Krauthameris. 43

Reaktyvinis lėktuvas pakilo sklandžiai ir pasuko į vakarus, spėjamai Denverio link. Buvo patogus, tačiau ne ištaigus, betgi jį išlaikė mokesčių mokėtojai, o naudojo žmogus, kuriam visai nerūpėjo subtilesni dalykai. Atidarinėdamas spintukes Grėjus išsiaiškino, kad gerų viskių nėra. Voilzas buvo abstinentas, ir šiuo metu tai išties erzino Grėjų, nes kaip svečias mirė iš troškulio. Šaldytuve susirado du pusiau atšaldytus „Sprite“, ir vieną padavė Darbei. Ji atidarė skardinėlę.

Reaktyvinis pasirodė visai neblogas. Iš lakūnų kabinos išniro antrasis pilotas. Buvo mandagus ir prisistatė.

— Mums pasakyta, kad netrukus, kai pakilsime, sužinosime naują paskirties vietą.

— Teisybė, — patvirtino Darbe.

— Puiku. Ee... po dešimties minučių mes norėtume tai sužinoti.

— Gerai.

— Ar šiame grabe yra kokių nors gėrimų? — paklausė Grėjus.

— Atleiskite, — nusišypsojo antrasis pilotas ir sugrįžo į valdymo kabiną.

Darbe ir jos ilgos kojos užėmė didžiąją dalį nedidelės sofutės, bet Grėjus pasiryžo prie jos prisėsti. Nukėlė jos pėdas ir įsitaisė gale. Šios atsidūrė jam ant kelių. Raudonai lakuoti nagai. Jis patrynė jai kulkšnelius ir nesugalvojo nieko reikšmingesnio. Tai jam atrodė nepaprastai intymu, tačiau, regis, jos nesutrikdė. Ji vos vos šypsojosi, pamažu atsipalaiduodama. Viskas baigėsi.

— Tu bijojai? — paklausė jis.

— Taip. O tu?

— Taip, bet jaučiausi saugus. Supranti, sunku pūstis pažeidžiamam, kai šeši ginkluoti vyrukai pridengia savo kūnais it skydais. Sunku jaustis sekamam furgonėlyje, kuriame nėra užpakalinių langų.

— Voilzui tai patiko, tiesa?

— Buvo lyg Napoleonas, kuriantis planus ir vadovaujantis pajėgoms. Jam tai buvo nuostabi akimirka. Rytą koks nors šūvis bus paleistas, bet visa nuo jo atšoks. Vienintelis žmogus, kuris gali jį išvyti, — prezidentas, bet pasakyčiau, kad Voilzas šiuo metu laiko jį savo rankose.

— Ir žmogžudystės išaiškintos. Matyt, smagiai dėl to jaučiasi.

— Manau, mes pridūrėme prie jo karjeros dešimt metų. Štai ką padarėme!

— Manau, jis šaunus, — tarė Darbe. — Iš pradžių man nepatiko, bet prie jo galima priprasti.

— Ir yra žmogiškas. Kai užsiminė apie Verheką, pastebėjau, kaip jo akys sudrėko.

— Iš tiesų mielas. Neabejoju, kad Flečeris Koulas bus sužavėtas, kai po kelių valandų išvys prieš save tą šaunų žmogeliuką.

Jos kojos buvo ilgos ir laibos. Tiesą sakant, tobulos. Jis trynė jas ir jautėsi it studenčiokas, per antrąjį pasimatymą siekiantis aukščiau kelio. Buvo blyškios, pasiilgusios saulės, ir jis žinojo, kad po poros trumpų dienų jos paruduos, o tarp pirštų nuolat girgždės smėliukas. Ji nepakvietė apsilankyti vėliau, ir šitai trikdė. Nenutuokė, kur ji vyksta ir visa tai darė sąmoningai. Tačiau nebuvo įsitikinęs, kad pati žino savo kelionės tikslą.

Žaidimas pėdomis priminė jai Tomą. Apgirtęs jis tepliodavo laku jos nagus. Reaktyvinis burzgė ir šiek tiek virpėjo, ir staiga Tomas labai labai nutolo. Dvi savaitės, kai jis miręs, bet atrodo kur kas seniau. Būta tiek daug permainų. Gal šitaip ir geriau. Jeigu ji tebebūtų Tuleine, vaikščiotų pro Tomo kabinetą, matytų jo auditoriją, kalbėtųsi su kitais dėstytojais, žvelgtų iš gatvės į jo butą, būtų siaubingai skaudu. Per ilgą laiką maži prisiminimai lieka mieli, bet gedint jie trukdo. Dabar ji kitas žmogus, gyvenanti kitaip ir kitoje vietoje.

Ir kitas vyriškis trina jai pėdas. Iš pradžių atrodė pasipūtęs ir dygus asilas, tipiškas reporteris. Bet jisai sparčiai minkštėjo, ir po išdidžia kauke ji buvo beatrandanti šiltą žmogų, kuriam labai patiko.

— Rytoj tau didi diena, — pasakė ji.

Jis nugėrė neatskiesto „Sprite“. Daug sumokėtų už ledo šaltumo importinį alų žaliame butelyje.

— Didi diena, — sutiko jis, grožėdamasis jos kojų pirštais. Daugiau negu didi diena, bet tai jam buvo nė motais. Šiuo metu jinai, o ne rytdienos maišatis, buvo užvaldžiusi jo dėmesį.

— Kas nutiks? — paklausė ji.

— Veikiausiai grįšiu į redakciją ir lauksiu, kol driokstels. Smitas Kynas sakė būsiąs darbe kiaurą naktį. Anksti rytą subėgs daug žmonių. Mes susirinksime į konferencijų salę, bus atnešta daugiau televizorių. Visą rytą stebėsime, kaip viskas pratrūksta. Bus labai smagu klausytis oficialios Baltųjų rūmų reakcijos. Kažką pasakys „Vaitas ir Blažėvičius“. Kas žino, kas ištiks Matisą. Turės pakomentuoti pirmininkas Ranjanas. Voilzas bus labai pastebimas. Teisininkai sukvies didžiąsias žiuri. O politikai klejos. Visą dieną Kapitolijaus kalvoje šauks spaudos konferencijas. Bus reikšminga naujienų diena. Gaila, kad tu nepamatysi.

Ji sarkastiškai prunkštelėjo.

— Koks bus tavo kitas straipsnis?

— Turbūt apie Voilzą ir jo juostelę. Galima numatyti, kad Baltieji rūmai neigs turį su tuo ką nors bendra, ir jeigu Voilzui pasidarys per karšta, jis įnirtingai puls. Norėčiau turėti juostelę.

— O po to kas?

— Priklauso nuo daugelio nežinomųjų. Po šeštos ryto varžybos taps nuožmesnės. Sklandys daugybė gandų, galybė istorijų, bet visi šalies laikraščiai neliks nuošaly.

— Tačiau žvaigždė būsi tu, — tarė ji žavėdamasi, be jokio sarkazmo.

— Taip, susilauksiu savųjų penkiolikos minučių.

Pasibeldęs antrasis pilotas atidarė duris. Jis pažvelgė į Darbę.

— Atlanta, — tarė ji, ir jis uždarė duris.

— Kodėl Atlanta? — paklausė Grėjus.

— Ar esi kada nors Atlantoje persėdinėjęs į kitą lėktuvą?

— Žinoma.

— Ir persėdinėdamas Atlantoje niekad nepaklydai?

— Manau, taip.

— Tą ir norėjau pasakyti. Oro uostas ten didžiulis ir nuostabiai judrus.

Jis ištuštino skardinėlę ir pastatė ant grindų.

— O iš ten kur?

Suprato, jog nereikėjo klausti, nes ji pati nepasisakė. Bet jis norėjo žinoti.

— Išskrisiu kur nors kaip galėdama greičiau. Atliksiu savo įprastą ritualą — keturi oro uostai per vieną naktį. Gal ir nebūtina, bet jausiuosi saugesnė. Galiausiai nutūpsiu kur nors Karibuose.

Kažkur Karibuose. Tai susiaurina galimybes iki tūkstančio salų. Kodėl Darbe tokia nekonkreti? Ar nepasitiki juo? Sėdi čia, žaisdamas jos pėdomis, o ji nenori atskleisti, kur keliausianti.

— Ką man pasakyti Voilzui? — paklausė jis.

— Aš tau paskambinsiu, kai atsidursiu vietoje. Ar brūkštelsiu eilutę.

Nuostabu! Juodu bus susirašinėjimo bičiuliai. Galės jai siųsti savo straipsnius, o ji jam — atvirukus iš paplūdimio.

— Slėpsies nuo manęs? — paklausė žvelgdamas į ją.

— Kad dar nežinau, kur vykstu, Grėjau. Nežinosiu, kol nebūsiu vietoje.

— Tačiau tu paskambinsi?

— Ilgainiui taip. Pažadu.

Iki vienuoliktos vakaro tik penki teisininkai liko „Vaito ir Blažėvičiaus“ biuruose, ir jie visi susirinko pas Martį Velmaną dešimtame aukšte. Velmanas, Simsas Veikfildas, Džareldas Švabė, Natanielis Džounsas (Einšteinas) ir vienas pensijon pasitraukęs partneris Frenkas Korcas. Ant Velmano stalo krašto stovėjo du buteliai škotiškojo. Vienas buvo tuščias, kitas dar apypilnis. Einšteinas sėdėjo vienišas kampe ir kažką sau murmėjo. Išsidraikiusiais, susiraičiusiais plaukais jis iš tiesų atrodė kaip beprotis. Būtent šiuo metu Simsas Veikfildas ir Džareldas Švabė sėdėjo prie rašomojo stalo, nusirišę kaklaraiščius ir pasiraitoję marškinių rankoves.

Korcas baigė kalbėtis telefonu su vienu Viktoro Matiso pagalbininku. Padavė telefoną Velmanui, kuris padėjo šį ant stalo.

— Tai buvo Straideris, — paaiškino Korcas. — Jie Kaire, kažkokioje prabangaus viešbučio mansardoje. Matisas atsisako su mumis kalbėtis. Straideris sako, kad jis pametęs protą, elgiasi labai keistai. Užsirakinęs vienas pats kambaryje ir, aišku, nė neketina keliauti šiapus vandenyno. Straideris sako, kad jie liepę ginkluotiems vaikinams tuoj pat dingti iš miesto. Medžioklė atšaukiama. Žaidimas baigėsi.

— Tad ką mums daryti? — paklausė Veikfildas.

— Turime suktis patys, — tarė Korcas. — Matisas nusiplovė dėl mūsų rankas.

Jie kalbėjosi ramiai ir apgalvotai. Šūkavimai seniai baigėsi. Veikfildas kaltino Velmaną dėl memorandumo. Velmanas pirmiausia kaltino Korcą, kad pritraukęs tokį nešvarų klientą. Korcas irgi šaukdamas atsikirto, kad tai buvę prieš dvylika metų, ir nuo tada visi džiaugėsi jo honorarais. Švabė kaltino Velmaną ir Veikfildą, kad šie taip lengvabūdiškai elgėsi su memorandumu. Jie vis maišė Morganą su žemėmis. Ne kieno kito, tik jo darbas. Einšteinas sėdėjo kampe ir stebėjo juos. Bet visa tai jau buvo praeitis.

— Grenthemas paminėjo tik mane ir Simsą, — tarė Velmanas. — Jūs, vyručiai, galbūt esate saugūs.

— Kodėl jums ir Simsui neišsinešdinus iš šalies? — pasiūlė Švabė.

— Šeštą ryto būsiu Niujorke, — tarė Velmanas. — Paskui keliausiu į Europą — mėnesį bastysiuos traukiniais.

— Aš negaliu bėgti, — pasakė Veikfildas. — Turiu žmoną ir šešis vaikučius.

Jau penkias valandas jie klausėsi, kaip jis inkščia dėl žmonos ir šešių vaikučių. Lyg patys neturėtų šeimų. Velmanas buvo išsiskyręs, o du jo vaikai suaugę. Jie ištvers. Ir jis ištvers. Šiaip ar taip, metas trauktis. Turįs pakankamai atsidėjęs pinigų, ir Europa jam patinkanti, ypač Ispanija, tad nieko prieš pasakyti adios46. Šiek tiek gaila Veikfildo, kuris tik keturiasdešimt dvejų ir neturi daug pinigų. Nors gerai uždirbdavo, jo žmona buvo išlaidi, vieną po kito gimdė vaikus. Šiuo metu Veikfildas netekęs pusiausvyros.

— Nežinau, ką aš darysiu, — jau trečiąsyk pakartojo Veikfildas. — Tiesiog nežinau.

Švabė bandė kiek pagelbėti:

— Manau, turėtumėt grįžti namo ir papasakoti žmonai. Aš neturiu žmonos, bet jeigu turėčiau, pasistengčiau ją tam parengti.

— Negaliu to padaryti, — gailiai skundėsi Veikfildas.

— Žinoma, galite. Galite jai pasakyti dabar arba palaukti šešias valandas, kol ji pamatys jūsų nuotrauką pirmajame puslapyje. Turite vykti ir jai pasakyti, Simsai.

— Negaliu. — Jis vėl mažne apsiašarojo.

Švabė pažvelgė į Velmaną ir Korcą.

— O kaip mano vaikai? — nesiliovė klausęs Veikfildas. — Mano vyriausiajam sūnui trylika. — Jis pasitrynė akis.

— Liaukitės, Simsai. Suimkite save į rankas, — drąsino Korcas.

Einšteinas atsistojo ir nuėjo prie durų.

— Būsiu savo namuose Floridoje. Neskambinkite, jeigu nebus būtina. — Jis atidarė duris ir užtrenkė jas paskui save.

Veikfildas suglebęs atsistojo ir buvo besukąs prie durų.

— Kur einate, Simsai? — paklausė Švabė.

— Į savo kabinetą.

— Kodėl?

— Noriu prigulti. Man viskas gerai.

— Aš jus parvešiu namo, — pasisiūlė Švabė. Jie visi atidžiai stebėjo Veikfildą. Šis jau vėrė duris.

— Man viskas gerai, — pakartojo jis, ir balsas nuskambėjo tvirčiau. Tada išėjo ir uždarė duris.

— Manote, jis gerai laikosi? — paklausė Švabė Velmaną. — Man dėl jo neramu.

— Nepasakyčiau, kad gerai, — atsakė Velmanas. — Buvo ir geresnių dienų. Gal po kelių minučių reikėtų pasižiūrėti, kaip jis laikosi.

— Taip ir padarysiu, — sutiko Švabė.

Veikfildas pamažu nuėjo prie laiptų ir nulipo vieną aukštą. Artėdamas prie savo kabineto, paspartino žingsnius. Užsirakindamas duris verkė.

Svarbu padaryti tai greitai! Nereikia raštelio. Jeigu ims rašyti, atkalbės save nuo to. Gyvybės draudimo polisas vertas milijono. Atidarė rašomojo stalo stalčių. Negalvoti apie vaikus. Tas pat būtų, jeigu jis žūtų sudužus lėktuvui. Iš po vieno aplanko išsitraukė pistoletą. Padaryti tai greitai! Nežiūrėti į jų nuotraukas ant sienos.

Galbūt kada nors jie supras. Jis įsikišo vamzdį giliai į burną ir nuspaudė gaiduką.

Limuzinas staigiai sustojo prieš dviaukštį namuką Dambarton Oukse, aukštutiniame Džordžtaune. Užblokavo gatvę, tačiau tai nesudarė nepatogumų, nes jau dvidešimt minučių po vidurnakčio ir automobilių gatvėse nebebuvo. Voilzas su dviem agentais iššoko iš automobilio galo ir greitai nuėjo prie paradinių durų. Laikydamas rankoje laikraštį, jis kumščiu pabeldė į duris.

Koulas nemiegojo. Sėdėjo su pižama ir chalatu patamsy savo darbo kambarėlyje, tad Voilzas apsidžiaugė, kai jis atidarė duris.

— Graži pižama, — pagyrė, grožėdamasis jo kelnėmis.

Koulas išėjo į nediduką betoninį priebutį. Du agentai stebėjo juos nuo siauro šaligatvio.

— Kokio velnio jums reikia? — pamažu paklausė Koulas.

— Tik užvežiau jums šitą, — atsakė Voilzas ir kyštelėjo jam į veidą laikraštį. — Čia graži jūsų nuotraukėlė, visai šalia prezidento, besiglėbesčiuojančio su Matisu. Žinau, kaip mėgstate skaityti laikraščius, tad pagalvojau, kodėl neužvežus.

— Ryt jame bus ir jūsų veidas, — atkirto Koulas, lyg jau būtų parašęs straipsnį.

Voilzas numetė laikraštį jam prie kojų ir apsisuko eiti.

— Turiu šokių tokių įrašų, Koulai. Pradėsit meluoti, ir aš viešai nutrauksiu jums kelnes.

Koulas išpūtė į jį akis, tačiau nieko neatsakė.

Voilzas jau buvo gatvėje.

— Po dviejų dienų sugrįšiu su didžiosios žiuri šaukimu, — šūktelėjo jis. — Atvažiuosiu apie antrą ryto ir pats įteiksiu. — Nuo automobilio pridūrė: — O paskui atvešiu kaltinamąją išvadą. Žinoma, tuomet jūsų subinė jau bus tik istorija ir prezidentas turės naują šutvę idiotų, pasakinėjančių, kaip privaląs elgtis. — Jis dingo limuzine ir greitai nuvažiavo.

Koulas pakėlė nuo žemės laikraštį ir įėjo vidun. 44

Grėjus ir Smitas Kynas sėdėjo vienu du konferencijų salėje ir skaitė atspausdintą tekstą. Jau seniai praėjo tie metai, kai virpėdavo iš jaudulio, regėdamas savo straipsnius pirmajame puslapyje, bet šis sukėlė jausmų antplūdį. Sensacingesnių nėra buvę. Viršuje dailiai sudėstyti veidai: Matiso, besiglėbesčiuojančio su prezidentu, Koulo, reikšmingai kalbančio telefonu oficialioje, iš Baltųjų rūmų gautoje fotografijoje, Velmano, sėdinčio priešais Senato pakomitetį, Veikfildo, perspausdinto iš vieno advokatūros suvažiavimo nuotraukos, Verheko, besišypsančio į kamerą FTB perduotoje fotografijoje, Kalahano, iš universiteto metraščio, ir Morgano fotografijoje, padarytoje iš vaizdajuostės. Ponia Morgan neprieštaravo. Peipuras, naktinis policijos reporteris, prieš valandą jiems pranešė apie Veikfildą. Grėjų tai prislėgė. Bet jis nesutiko dėl to kaltinti save.

Visi pradėjo pamažu rinktis apie trečią paryčiui. Krauthameris atsinešė tuziną spurgų ir tuoj pat, besigrožėdamas pirmuoju puslapiu, keturias sudorojo. Paskui atėjo Ernis Dibazijas. Prisipažino visai nesudėjęs bluosto. Feldmenas atvyko šviežutėlis ir susijaudinęs. Iki pusės penktos salė buvo pilna, veikė keturi televizoriai. Pirmi tai pasigavo CNN, po kelių minučių televizijos tinklai jau perdavinėjo tiesioginius reportažus iš Baltųjų rūmų, kurie kol kas nieko nekomentavo, bet apie septintą Zikmenas žadėjo kažką pasakyti.

Išskyrus Veikfildo mirtį, iš pradžių nebuvo nieko nauja. Tinklai blaškėsi ten ir atgal tarp Baltųjų rūmų, Aukščiausiojo Teismo ir žinių diktorių studijų. Jie laukė Huverio pastate, kuriame kol kas buvo labai ramu. Perdavinėjo fotografijas iš laikraščių. Nesisekė surasti Velmano. Spėliojo apie Matisą. CNN parodė filmuotą medžiagą apie Morganų namus Aleksandrijoje, tačiau Morgano uošvis neprisileido kamerų arti valdos. NBC paskyrė vieną reporterį budėti priešais pastatą, kuriame buvo įsikūręs „Vaito ir Blažėvičiaus“ biuras, bet jis taip pat nesužinojo nieko nauja. Ir nors straipsnyje nebuvo cituojama, dosjė autoriaus asmenybė niekam nebuvo paslaptis. Apie Darbę Šo daug spėliota.

Septintą salė buvo sausakimša ir nuščiuvusi. Keturi ekranai rodė tą patį vaizdą — Zikmeną, nervingai žengiantį ant pakylos Baltųjų rūmų konferencijų salėje. Jis atrodė pavargęs ir išsekęs. Perskaitė trumpą pareiškimą, kuriame Baltieji rūmai pripažino gavę rinkimų kampanijai pinigų per kai kuriuos Viktoro Matiso kontroliuojamus kanalus, bet jis griežtai neigė, kad kurie nors iš tų pinigų buvę nešvarūs. Prezidentas neva susitiko su ponu Matisu vieną sykį, ir tai tik tuomet, kai užėmė viceprezidento postą. Nuo tada, kai buvo išrinktas prezidentu, nesikalbėjęs su tuo žmogumi ir, nepaisant paaukotų pinigų, tikrai nelaikąs šio draugu. Kampanijai surinkta per penkiasdešimt milijonų, pats prezidentas neturėjo nieko bendra su jais. Tam buvo sukurtas komitetas. Niekas Baltuosiuose rūmuose nebandė kištis į tyrimą, kur Matisas laikomas įtariamuoju, ir bet kurios prielaidos, jog buvę priešingai, yra gryna netiesa. Remiantis jų ribotomis žiniomis, ponas Matisas šioje šalyje nebegyvena. Prezidentas sveikins išsamų tyrimą dėl Post straipsnyje iškeltų teiginių, o jeigu ponas Matisas kaltas dėl šių baisių nusikaltimų, tuomet privalo būti patrauktas atsakomybėn. Paprasčiausiai tai buvo pareiškimas tam kartui. Išsami spaudos konferencija bus surengta vėliau. Zikmenas nėrė nuo pakylos.

Sutrikęs atstovas spaudai silpnai pasirodė, ir Grėjui dėl to palengvėjo. Staiga pasijuto apspistas iš visų pusių ir troško gryno oro. Už durų susirado Smitą Kyną.

— Eime papusryčiaut, — šnibžtelėjo jam.

— Žinoma.

— Turiu taip pat užbėgti į savo butą, jeigu tu ne prieš. Keturias dienas jame nebuvau.

Penkioliktojoje juodu pasimojo taksi ir mėgavosi pro atdarus automobilio langus besiveržiančia rudeniška gaiva.

— Kur mergina? — paklausė Kynas.

— Nenutuokiu. Paskutinįsyk maždaug prieš devynias valandas mačiau ją Atlantoje. Sakė trauksianti į Karibus.

Kynas šypsojosi.

— Spėju, netrukus tu pasiprašysi ilgų atostogų.

— Ką gali žinoti.

— Reikia atlikti daug darbų, Grėjau. Šiuo metu mes sprogimo epicentre, labai greitai žemėn ims kristi skeveldros. Tu dienos didvyris, bet neturi sustoti. Privalai surankioti visas skeveldras.

— Išmanau savo darbą, Smitai.

— Taip, matau tavo akyse tą atokų žvilgsnį. Tai kelia man rūpestį.

— Esi redaktorius. Tau moka, kad rūpintumeis.

Jie sustojo sankryžoje ties Pensilvanijos aveniu. Priekyje jų didingai plytėjo Baltieji rūmai. Buvo bemaž lapkritis, ir veja vėjas nešiojo lapus. 45

Po aštuonių dienų saulėje oda ganėtinai parudavo ir plaukai buvo beatgauną natūralią spalvą. Galbūt nesugadinusi jų. Ji mylias vaikštinėjo po paplūdimius, gardžiavosi šviežia žuvimi bei salos vaisiais. Pirmąsias kelias dienas daug miegojo, paskui tai pakyrėjo.

Pirmą naktį praleido San Chuane, kur susirado kelionių agentą, prisistatantį Virdžinijos salų žinovu. Panelė išsirinko nedidelį kambarėlį svečių namuose, Sent Tomo salos Šarlotės Amalijos centrinėje dalyje. Bent porą dienų Darbe pageidavo aplink matyti daugybę žmonių ir intensyvų transporto eismą siauromis gatvelėmis. Šarlotė Amalija puikiai tiko. Svečių namai stovėjo ant kalvos šlaito, už keturių kvartalų nuo uosto, o jos kambarėlis buvo trečiame aukšte. Suskilinėjęs langas neturėjo langinių ar užuolaidų, ir pirmą rytą ją prikėlė saulė, juslingas žadintuvas, pakvietęs prie lango ir atskleidęs didingą uosto vaizdą. Reginys gniaužė kvapą. Raibuliuojančiame vandenyje visiškai ramiai dunksojo dešimtys kruizinių laivų. Netvarkingai išsirikiavę, jie driekėsi mažne iki horizonto. Priekyje, netoli prieplaukos, šimtai burlaivių, taškeliais nusėję uostą, tartum neprileido masyvių turistinių laivų arčiau. Vanduo apie burlaivius buvo skaidrus, šviesiai žydras ir lygus it veidrodis. Jis švelniai vilnijo apie Haselio salą ir pamažu tamsėjo iki tamsiai mėlynos ir violetinės spalvos ties horizontu. Nuostabi virtinė kamuolinių debesų žymėjo ribą, kur vanduo susiliejo su dangumi.

Laikrodį ji laikė rankinuke ir neketino jo užsisegti bent šešis mėnesius. Bet vis tiek pasižiūrėjo į riešą. Langas atsidarė sunkokai, ir gatvėmis skardėjo komercinio kvartalo garsai. Tartum iš saunos plūstelėjo šiluma.

Tą pirmą rytą saloje gal valandą ji stovėjo ir stebėjo atgyjantį uostą. Tenai niekas neskubėjo. Uostas budo pamažu, didžiuliai laivai slinko vandeniu, o nuo burlaivių denių atskriedavo tylūs balsai. Pirmas jos pamatytas žmogus stryktelėjo nuo burlaivio vandenin pasiplaukioti.

Ji galėtų prie to priprasti. Kambarys mažutėlis, bet švarus. Be oro kondicionieriaus, bet ventiliatorius palubėje veikė puikiai ir buvo visai malonus. Didžiąją dalį laiko vanduo iš čiaupų bėgo. Ji nusprendė čia pasilikti keletą dienų, galbūt savaitę. Pastatas buvo vienas iš dešimčių, ankštai susigrūdusių palei gatves, besileidžiančias žemyn į uostą. Kol kas jai patiko minios ir gatvių teikiamas saugumas. Galėjo vaikštinėti ir rasti visa, ko tik reikėjo. Sent Tomas garsėjo savo krautuvėmis ir ji džiaugėsi galėsianti čia nusipirkti drabužių, kurių nebeteks išmesti.

Buvo galima išsinuomoti ir prašmatnesnį kambarį, bet kol kas tiks ir šis. Palikdama San Chuaną, ji sau pasižadėjo nebeatsigręžinėti per petį. Majamyje skaitė laikraštį, oro uosto televizoriuje stebėjo karštligišką sujudimą, ir žinojo, kad Matisas dingo. Jeigu dabar jie tykotų, tai tik iš keršto. Jeigu aptiktų ją po tokių kelionės zigzagų, būtų antžmogiai, tuomet ji niekada jų neatsikratytų.

Jų čia nebuvo, ir ji tuo tikėjo. Dvi dienas stengėsi pernelyg nenutolti nuo savojo kambarėlio. Prekybinis rajonas buvo čia pat, pasiekiamas pėstute. Vos keturių kvartalų ilgio ir dviejų pločio labirintas šimtų mažučių ir nepakartojamų krautuvėlių, kuriose buvo parduodama viskas. Šaligatviai ir skersgatviai sausakimši amerikiečių iš didžiųjų laivų. Ji — tik dar viena turistė iš daugelio su plačiakrašte šiaudine skrybėle ir spalvingais šortais.

Nusipirko pirmą romaną per pusantrų metų ir dvi dienas pragulėjusi mažoje lovoje perskaitė jį, tyliai švelniai dvelkiant vėjeliui nuo palubės ventiliatoriaus. Pasižadėjo sau iki penkiasdešimties metų ničnieko neskaityti apie teisę. Bent kartą per valandą ji prieidavo prie lango ir tyrinėdavo uostą. Sykį suskaičiavo dvidešimt kruizinių laivų, laukiančių eilės išmesti inkarą.

Kambarėlis atitiko savo paskirtį. Ji leido laiką su Tomu, verkė ir nusprendė, jog tai bus paskutinis kartas. Troško palikti kaltės jausmą ir sielvartą šiame Šarlotės Amalijos kamputyje ir palikti jį su gerais prisiminimais bei švaria sąžine. Nebuvo sunku išsivaduoti, ir trečią dieną ašarų nebeliko. Buvo tik sykį numetusi pigų romaniūkštį.

Ketvirtą rytą ji susipakavo naujus krepšius ir keltu persikėlė į Kruzo įlanką Sent Džono saloje, už dvidešimties minučių kelio. Nusisamdę taksi Šiaurės pakrantės keliu. Langai buvo nuleisti ir vėjas pūtė skersai užpakalinę sėdynę. Skambėjo bliuzo ir regi ritmų mišrainė. Taksistas tapšnojo į taktą vairą ir pritardamas dainavo. Ji trepsėjo pėda ir užsimerkė atsiduodama vėjeliui. Jausmas buvo svaiginantis.

Prie Maho įlankos jis pasuko iš kelio ir pamažu nuvažiavo vandens link. Iš šimtų salelių ji išsirinko šią vietą, nes dar buvo nepaliesta didelių statybų. Šioje įlankoje leista pastatyti tik kelias paplūdimio trobeles ir vasarnamį. Vairuotojas sustojo prie siauro, medžiais apsodinto keliuko, ir ji susimokėjo už kelionę.

Namukas stovėjo beveik toje vietoje, kur kalnas susiliejo su jūra. Grynai karibiškos architektūros — balto medinio karkaso ir raudonų čerpių stogu — jis buvo pastatytas šiek tiek ant šlaito, kad reginys būtų gražesnis. Paėjėjusi trumpu takučiu nuo keliuko ir užkopusi laiptukais, Darbe pateko į namą — vieno aukšto, su dviem miegamaisiais ir priebučiu, atsiveriančiu į jūrą. Kainavo du tūkstančius per savaitę, ir ji išsinuomojo jį mėnesiui.

Pastatė krepšius poilsio kambarėlyje ant grindų ir išėjo į priebutį. Trisdešimt pėdų žemiau jos plytėjo paplūdimys. Bangos tyliai ritosi į krantą. Du burlaiviai nejudėdami stovėjo įlankoje, iš trijų pusių atskirtoje kalnų. Guminis plaustas, pilnas besitaškančių vaikų, be tikslo sukiojosi tarp burlaivių.

Artimiausias pastatas buvo šiek tiek toliau paplūdimyje. Jai tik buvo matyti virš medžių jo stogas. Smėlyje drybsojo keletas kūnų. Ji greitai persirengė mažučiu bikiniu ir nuėjo prie vandens.

Jau buvo bemaž sutemę, kai galiausiai takučio gale sustojo taksi. Vyriškis išlipo, susimokėjo vairuotojui ir lydėjo akimis tolstančio automobilio šviesas, iki šios visai išnyko. Turėjo tik vieną krepšį ir pamažu nuėjo takučiu prie namo, kuris buvo neužrakintas. Viduje degė šviesos. Jis susirado ją priebutyje, gurkšnojančią atšaldytą gėrimą. Įdegusios bronzinės odos, atrodė it čiabuvė.

Ji laukė jo, ir tai buvo taip velniškai svarbu. Jis nenorėjo, kad su juo būtų elgiamasi kaip su svečiu. Merginos veidą iškart nušvietė šypsena, ji padėjo taurelę ant stalo.

Priebutyje juodu ilgokai bučiavosi.

— Kaip tu vėlai, — tarė ji. Juodu vis dar nepaleido vienas kito.

— Ne taip lengva buvo surasti. — Grėjus glostė jai nugarą, nuogą iki juosmens, kur prasidėjo ilgas sijonas, dengiantis bemaž visas kojas. Pamatysiąs jas vėliau.

— Argi ne gražu? — paklausė ji, žvelgdama į įlanką.

— Nuostabu. — Jis stovėjo už jos, ir abu stebėjo slenkančią atviron jūron jachtą. Jis laikė ją už pečių. — Tu žavinga.

— Eime pasivaikščioti.

Jis skubiai persirengė šortais ir susirado ją, laukiančią prie vandens. Susiėmę už rankų, juodu lėtai nužingsniavo pakrante.

— Toms kojoms reikia darbo, — tarė ji.

— Gan blyškios, tiesa? — paklausė jis.

Taip, pagalvojo ji, blyškios, bet neblogos. Visai neblogos. Ir pilvas plokščias. Pabus savaitę paplūdimy su ja ir atrodys kaip gelbėtojas. Eidami juodu pėdomis taškė vandenį.

— Tu anksti išvykai, — tarė ji.

— Pabodo. Kai pasirodė tas didysis, rašiau kasdien po straipsnį, bet jiems vis negana. Kynas nori to, Feldmenas — ano, ir aš dirbau po aštuoniolika valandų per parą. Vakar pasakiau „viso gero“.

— Savaitę neregėjau laikraščio, — prisipažino Darbe.

— Koulas pasitraukė. Jie pakišo jį priimti smūgį, bet kaltinimai atrodo abejotini. Tiesą sakant, nemanau, kad prezidentas daug padėjo. Paprasčiausiai jis bukas, ir viskas išėjo savaime. Skaitei apie Veikfildą?

— Taip.

— Velmanas, Švabė ir Einšteinas apkaltinti, bet Velmano nesuranda. Žinoma apkaltintas ir Matisas, drauge su keturiais savo žmonėmis. Vėliau bus paskelbta daugiau kaltinimų. Prieš kelias dienas man toptelėjo, kad Baltuosiuose rūmuose ne per daug buvo stengiamasi viską nuslėpti, tad aš praradau ūpą. Manau, tai sužlugdė jo viltis būti perrinktam, bet prezidentas ne nusikaltėlis. Tas miestas — cirkas.

Juodu žingsniavo tylomis, vis labiau temo. Ji pakankamai to prisiklausė, o ir jam jau pabodo. Danguje švietė pusmėnulis ir atsispindėjo tykiame vandens paviršiuje. Ji apsivijo ranka Grėjų per juosmenį, ir jis prisitraukė ją arčiau. Juodu stovėjo smėlyje, toliau nuo vandens. Namas liko pusę mylios už jų.

— Pasiilgau tavęs, — sukuždėjo Darbe.

Jis giliai atsiduso, tačiau nieko neatsakė.

— Kiek pabūsi? — paklausė ji.

— Nežinau. Porą savaičių. O gal metus. Tau spręsti.

— O kaip, jei mėnesį?

— Mėnuo man tiks.

Darbe nusišypsojo, ir keliai jam sulinko. Ji pažvelgė įlankos link, į mėnulio atspindį vandenyje, į pro šalį slenkantį burlaivį.

— Kol kas užteks mėnesio, gerai, Grėjau?

— Nuostabu.

Išnašos

Kalbama apie miestą Misisipės valstijoje.

Federacinė Kolumbijos apygarda, kuriai priklauso JAV sostinė Vašingtonas. (Čia ir toliau paaiškinimai vertėjo.)

Pirmoji JAV Konstitucijos pataisa dėl žmogaus teisių. Ja draudžiama Kongresui nagrinėti klausimus, susijusius su tikėjimo, žodžio, susirinkimų ir spaudos laisve.

Viršenybės propaguotojai, skelbiantys tos ar kitos rasės pranašumą.

Irish Republican Army (IRA) — Airijos respublikos armija — sukarinta ekstremistinė organizacija, kovojanti už Šiaurės Airijos prijungimą prie Airijos respublikos.

Underground army (UA) — Pogrindžio armija (PA).

American Civil Liberties Union (ACLU) — Amerikos kovos už pilietines laisves sąjunga.

Turimas omenyje Kornelo universitetas, esantis Niujorko valstijos įtakos mieste.

T. y. iš Djuko universiteto Daremo mieste, Šiaurės Karolinoje.

Luizianos Tuleino universitetas Naujajame Orleane.

Su aukščiausiu pagyrimu (lot.)

Kalbama apie Antrąją iš dešimties JAV Konstitucijos pataisų, bendrai vadinamų Teisių biliu. Ja garantuojama žmonėms teisė laikyti ir nešiotis ginklus.

Toks kortų lošimas.

Hoover, John Edgar (1895-1972) — FTB direktorius 1924-1972 metais.

Populiaraus 1931 m. sukurto komikso apie policiją personažas.

Žymaus JAV karo chirurgo ir bakteriologo Valterio Rido (Walter Reed, 1851—1902) karo ligoninė Vašingtone.

T. y. per 16°C

Intrauterininė priemonė apsisaugoti nuo nėštumo.

Nė vieno (isp.).

Daug (isp.).

Škotiško viskio markė.

Šviesaus nestipraus alaus rūšis.

To paties pavadinimo populiaraus apsakymo vaikams personažas. Autorius — škotų kilmės anglų rašytojas Džeimsas Metju, seras Baris (James Matthew, sir Barrie, 1860-1937).

Pietietiškas plovas su jautiena, vištiena ar austrėmis.

Kompanijos, per kurias galima įsigyti daugelio kitų kompanijų akcijų; pajinis investicinis patikos fondas.

„Šventieji“ — Naujojo Orleano amerikietiškojo futbolo profesionalų komanda.

Nebrangių viešbučių ir motelių tinklas visoje šalyje.

Kalbama apie du svarbiausius JAV sostinės laikraščius — Washington Post ir Washington Times.

Žargonybė, angl. y(oung) u(rban) p(rofessional) reiškia jauni, veiklūs, pasiturintys miesto karjeristai (verslininkai, tarnautojai, advokatai, gydytojai).

Viena stambiausių JAV tolimojo susisiekimo autobusų kompanijų.

Dome angį — Nacionalinės futbolo lygos stadionas.

„Raudonodžiai“ — Vašingtono futbolo (amerikietiškojo) profesionalų komanda.

Lojolos universitetas Naujajame Orleane.

„Baju karalienė“ Bayou angl. — upės deltos atšaka, taip vadinama JAV pietryčiuose (Luizianos valstijoje).

O‘Hara angl. — Tarptautinis Čikagos O‘Haro oro uostas.

Žinių agentūros „Associated Press“ santrumpa

Šitaip vadinami pietų Luizianos gyventojai, kilę iš prancūzų kolonistų, XVIII amžiuje ištremtų iš Akeidijos (ankstesnės prancūzų kolonijos rytinėje Kanados pakrantėje).

Kalbama apie dviejų beisbolo profesionalų lygų („American League“ ir „National League“) taurių laimėtojų čempionatą, susidedantį iš serijos rungtynių iki keturių pergalių, t. y. septintosios rungtynės būna lemiamos, kai rezultatas lygus 3:3.

Kokteilis iš ananasų sulčių, kokoso grietinėlės, romo ir ledo (isp.).

Beltway angl. — Žiedinis kelias, gatvė Vašingtone.

Luizianos miestukas prie Raudonosios upės (Red Riverio).

„Džordžtauno universiteto teisės žurnalas“ (angl.).

Uniola paniculata lot. — aukšta šiltųjų kraštų pakrančių žolė.

Personažas iš populiaraus humoristinio televizijos lėlių serialo „Muppet Show“

Pagal Farenheitą (apie 16° C).

Sudie (isp.).

Content

Гришэм Джон Pelikano dosjė