Гришэм Джон

Brolija

JOHN

GRISHAM

BROLIJA

John Grisham

UDK 820(73)-3 Gr427

THE BRETHREN

London, Arrow books, 2000

Grisham, John

Gr427 Brolija: romanas / John Grisham; [vertė Jonas Čeponis]. — Kaunas: UAB „Jotema“, 2003. — 320 p.

ISBN 9955-527-52-8

Trejetas teisėjų, sėdę už nešvarius darbelius ne itin griežto režimo kalėjiman, toliau plėtoja savo nelegalią veiklą, laiškais šantažuodami pasiturinčius pagyvenusius vyriškius, pasižyminčius ne visai įprasta seksualine orientacija. Į šių veikėjų pinkles patenka ir kandidatas į JAV prezidentus; įvykiai ima rutuliotis nepaprasta sparta, pasakojimas įgyja sensacingų, kvapą gniaužiančių elementų.

Autoriaus stilius, lengvas, patrauklus, ir paėmus knygą į ranką norisi greičiau ją perskaityti, juolab, kad atomazga — išties netikėta.

UDK 820(73)-3

Copyright © 2000 by Belfry Holdings, Inc.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jonas Čeponis, 2003 .

© UAB „Jotema“, 2003

Redaktorė Asta Kristinavičienė Vytautas Venclovas

Meninė redaktorė Daiva Zubrienė

Maketavo Elvyra Laipanova

SL 250. 20 sp. 1. Užsak. Nr..l036 UAB „Jotema“, Algirdo g. 54, 3009 Kaunas Tel. 337695, ei. paštas: jotema@omni.lt Iš užsakovo pateiktų pozityvų spausdino AB ; Vilspa“, Viršuliškių sk. 80, 2056 Vilnius.

1

Savaitiniam bylų nagrinėjimui teismo juokdarys buvo apsivilkęs įprastą aprangą, kuri susidėjo iš gerokai padėvėtos ir visai išblukusios kaštonų spalvos pižamos ir šviesiai violetinių šlepečių ant basų kojų. Jis buvo ne vienintelis, kuris kasdien vaikščiojo visur su pižama, bet niekas kitas nedrįso avėti violetinėmis šlepetėmis. Vadinosi jis T. Karlas ir kadaise valdė bankus Bostone.

Pižama ir šlepetės trikdė mažiau negu perukas. Per vidurį perskirti plaukai sluoksniais gulė jam ant ausų, o standžiai susuktos garbanos rangėsi į šalis trimis kryptimis, sunkiai krisdamos ant pečių. Perukas buvo šviesiai pilkas, bemaž baltas, padarytas pagal ankstesniųjų šimtmečių senųjų anglų magistratų perukų pavyzdį. Vienas draugelis laisvėje aptiko jį Manhatano dėvėtų drabužių parduotuvėje, Grinvič Viledže.

Iškilmingai išdidus, T. Karlas sėdėdavo su juo teismo metu, ir, kad ir kaip keista, ilgainiui tai tapo spektaklio dalimi. Vis dėlto — su peruku ar be peruko — nuo T. Karlo kiti kaliniai laikėsi atokiai.

Vyrukas atsistojo už netvirto sulankstomojo kalėjimo valgyklos staliuko, pabeldė plastikiniu plaktuku, atstojančiu teisėjo belstuką, atsikrenkštė prikimusiu balsu ir itin oriai paskelbė:

— Dėmesio, dėmesio, dėmesio! Žemesnysis federalinis Šiaurės Floridos teismas pradeda posėdį. Prašom stot!

Niekas nepajudėjo iš vietos ir net neparodė pastangų atsistoti. Išsidrėbę įvairiomis pozomis, trisdešimt kalinių sėdėjo ant plastikinių valgyklos kėdžių, vieni žvelgdami į teismo juokdarį, kiti šnekučiuodamiesi, tarsi šio nė nebūtų.

T. Karlas varė toliau:

— Tegul visi, kurie trokšta teisingumo, prieina arčiau ir bus išdurti.

Niekas nenusijuokė. Prieš kelis mėnesius, kai T. Karlas pirmąsyk šitaip pareiškė, buvo juokinga. Dabar tai — tik dar viena spektaklio dalis. T. Karlas atsargiai atsisėdo, pasistengdamas, kad kaskados garbanų, šokčiojančių jam ant pečių, būtų gerai matomos, paskui atsivertė storą raudona oda aptaisytą knygą, kuri atstojo oficialų teismo registrą. Į savo darbą jis žiūrėjo itin rimtai.

Iš virtuvės į salę įžengė trejetas vyriškių. Tik du iš jų avėjo batais. Vienas žiaumojo sūrų krekerį. Basasis, beje, žengė iki kelių plikomis blauzdomis, tad laibos jo kojos švietė iš po mantijos. Jos buvo glotnios, beplaukės ir tamsiai įdegusios saulėje. Ant kairės blauzdos puikavosi didžiulė tatuiruotė. Vyrukas buvo iš Kalifornijos.

Visi trys vilkėjo senomis bažnytinėmis to paties choro mantijomis — šviesiai žaliomis su auksiniais išsiuvinėjimais. Jos pirktos toje pačioje parduotuvėje kaip ir T. Karlo perukas; o jas teisėjams Kalėdų proga padovanojo juokdarys. Šitaip T. Karlas užsitikrino oficialaus teismo raštininko pareigybę.

Kai teisėjai iškilmingai su visomis savo regalijomis ir banguojančiomis mantijomis žengė plytelių grindimis, iš žiūrovų atskriejo keletas švilptelėjimų bei patyčių. Vyriokai užėmė vietas prie ilgo sulankstomojo stalo greta T. Karlo, tačiau ne pernelyg arti, ir atsidūrė priešais savaitinį susirinkimą. Viduryje sėdėjo žemas storulis. Vadinosi Džo Rojus Spaiseris ir, neturėdamas kitų konkurentų, ėjo vyriausiojo kolegijos teisėjo pareigas. Ankstesniame gyvenime Spaiseris buvo taikos teisėjas Misisipės valstijoje, kaip pridera išrinktas savo mažos apygardos žmonių ir išvytas, kai federalai pagavo jį Šrainerių klube graibstant pajamas iš bingo.

— Prašom sėstis, — tarė jis. Ničniekas ir nestovėjo.

Teisėjai patogiau įsipleikė ant sulankstomųjų kėdžių ir ilgokai taisėsi mantijas, kol tos tinkamai sugulė ant kūnų. Nuošaliau stovėjo kalėjimo viršininko pavaduotojas, į kurį kaliniai nekreipė dėmesio. Šalia jo stūksojo uniformuotas sargas. Kalėjimo administracijai pritariant, Broliai rinkdavosi kartą per savaitę. Jie išklausydavo bylas, tarpininkaudavo ginčams, sureguliuodavo nedidelius vyrukų kivirčus ir apskritai tarp kalinių reiškėsi kaip stabilizuojantis veiksnys.

Spaiseris pažvelgė į nagrinėti parengtų bylų sąrašą, — tvarkingai mašinėle spausdintą popieriaus lapą, sudarytą T. Karlo, — ir tarė:

— Sale, tylos!

Jam iš dešinės sėdėjo kaliforniškis, garbusis Finas Jarberis, šešiasdešimties metų, kalintis jau dvejus metus (buvo likę dar penkeri), nes vengė mokėti pajamų mokesčius.

Tai vendeta, tvirtindavo jis kiekvienai, kuris tik norėdavo klausytis. Kampaniją surengė gubernatorius respublikonas, kuriam pavyko suvienyti rinkėjus, kad šie pareikalautų atšaukti vyriausiąjį teisėją Jarberį iš Kalifornijos aukščiausiojo teismo. Visus vienijantis motyvas buvo tas, kad Jarberis priešinosi mirties bausmei ir nesiskaitydamas su niekuo vilkindavo kiekvienos bausmės vykdymą. Žmonės troško kraujo, Jarberis jiems trukdė, respublikonai sukėlė tūžmastį, todėl atšaukimo procedūra praėjo pašėlusiai sėkmingai. Jis buvo išmestas gatvėn, kur vargais negalais kurį laiką vertėsi, kol Vidaus finansų inspekcija ėmė domėtis. Išėjęs mokslus Stanforde, apkaltintas Sakramente, nuteistas San Franciske, dabar jis atlikinėjo bausmę Floridos federaliniame kalėjime.

Nors kalėjo jau dvejus metus, Finas vis dar stengėsi įveikti kartėlį. Tebebuvo įsitikinęs savo nekaltumu, tebesvajojo nugalėti savo priešus. Tačiau svajonės blėso. Jis daug laiko praleisdavo vienas risnodamas bėgimo taku, kepdamas saulėje ir svajodamas apie kitokį gyvenimą.

— Pirmoji byla — Šnaiteris prieš Magruderį, — paskelbė Spaiseris, tartum tuojau turėtų prasidėti stambus procesas prieš trestus.

— Šnaiterio čia nėra, — atsiliepė Bičas.

— O kur jis?

— Ligoninėje. Vėl tulžies akmenys. Aš ką tik iš ten.

Hetlis Bičas buvo trečiasis tribunolo narys. Didžiumą laiko

praleisdavo kalėjimo ligoninėje dėl hemorojaus, galvos skausmų ar anginos. Bičas buvo penkiasdešimt šešerių, jauniausias iš trejeto ir įsitikinęs, kad numirsiąs kalėjime per tuos devynerius metus, kurie jam dar likę. Kadaise jis buvo federalinis teisėjas Rytų Teksase, užkietėjęs konservatorius, gerai išmanė Šventąjį Raštą ir per teismo posėdžius mėgo jį cituoti. Jis turėjo politinių ambicijų, mielą šeimą, pinigų iš žmonos giminės naftos koncerno. Taip pat turėjo problemą dėl gėrimo, tiesa, apie ją niekas nežinojo, kol jis Jeloustoune nesuvažinėjo dviejų pėsčiųjų turistų.

Tie abu mirė. Automobilis, kurį vairavo Bičas, priklausė jaunai damai, kuri nebuvo jo žmona. Ji aptikta priekinėje sėdynėje per girta, kad pajėgtų pati eiti.

Jį įgrūdo kalėjiman dvylikai metų.

Džo Rojus Spaiseris, Finas Jarberis, Hetlis Bičas. Žemesnysis Šiaurės Floridos teismas Tramble — lengvojo režimo federaliniame kalėjime be tvorų, be sargybos bokštelių, be spygliuotos vielos — labiau buvo žinomas Brolijos vardu. Jeigu jums reikia atlikti bausmę, atlikite ją pagal federalinę teisę ir tokioje vietoje kaip Tramblas.

— Ar teisime jį už akių? — paklausė Spaiseris Bičą.

— Ne, atidedam iki kitos savaitės.

— Gerai. Nemanau, kad jis kur nors dings.

— Prieštarauju, kad būtų atidėta, — riktelėjo iš minios Magruderis.

— Deja, — atšovė Spaiseris, — atidedama iki kitos savaitės.

Magruderis pašoko kaip įgeltas.

— Jau trečią kartą atidedate! Aš ieškovas. Padaviau jį į teismą. O kassyk, kai byla įtraukiama į sąrašą nagrinėti, jis pabėga ligoninėn.

— Dėl ko judu teisiatės? — paklausė Spaiseris.

— Dėl septyniolikos dolerių ir dviejų žurnalų, — paslaugiai įsikišo T. Karlas.

— Tiek daug, a? — nusistebėjo Spaiseris. Septyniolika dolerių Tramble visada gresia teismu.

Finui Jarberiui jau pakyrėjo. Viena ranka jis pasikasė susivėlusią žilą barzdą, o kitos ilgais nagais perbraukė per stalą. Paskui iškišo kojų pirštus, garsiai juos pabrūžindamas į grindis įgudusiais vos pastebimais judesiais, kurie veikė nervus. Aname savo gyvenime, kai buvo tituluojamas „ponu vyriausiuoju Kalifornijos aukščiausiojo teismo teisėju“, jis dažnai pirmininkaudavo, avėdamas odinėmis klumpėmis be kojinių, kad nuobodžių žodinių ginčų metu galėtų pramankštinti kojų pirštus.

— Atidedama, — pasakė ir jis.

— Pavėluotas teisingumas — paneigtas teisingumas, — iškilmingai pareiškė Magruderis.

— Kaip originalu! — atkirto Bičas. — Dar viena savaitė, ir teisime Šnaiterį už akių.

— Nutarta, — neleidžiančiu prieštarauti tonu pasakė Spaiseris. T. Karlas padarė žymą bylų sąraše. Supykęs Magruderis atsisėdo. Jis padavė skundą Žemesniajam teismui, įteikdamas T. Karlui vieno puslapio santrauką, kuo kaltinąs Šnaiterį. Tik vieno puslapio. Brolija nepakęsdavo popierizmo. Tik vienas puslapis, ir tave išklauso teisme. Šnaiteris atsakė šešiais puslapiais užgauliojimų, kuriuos visus T. Karlas be ceremonijų išbraukė.

Laikytasi paprastų taisyklių. Trumpi pareiškimai. Jokių papildomų dokumentų. Greitas teisingumas. Nuosprendžiai priimami vietoje ir įpareigojantys abi puses, atsidavusias teismo jurisdikcijai. Jokių apeliacijų, — mat nebuvo kur jų siųsti. Liudytojų neversdavo prisiekti, kad sakys tik tiesą. Melas buvo visiškai tikėtinas. Šiaip ar taip, juk čia kalėjimas.

— Kas toliau? — paklausė Spaiseris.

T. Karlas sekundėlę padelsė, paskui perskaitė:

— Švilpio byla.

Staiga salė akimirksniu nuščiuvo, paskui plastikinės valgyklos kėdės vieningai ir velniškai bildėdamos pasistūmė priekin. Kaliniai jas stumdė ir brūžino į grindis, kol T. Karlas paskelbė:

— Užteks, jūs jau ganėtinai arti!

Žiūrovai atsidūrė mažiau nei per dvidešimtį pėdų nuo teisėjų stalo.

— Privalu laikytis tvarkos! — pareiškė jis.

Švilpio byla Tramble brendo mėnesius. Švilpis buvo jaunas Volstrito apgavikas, mulkindavęs kai kuriuos turtingus klientus. Jis niekada nepateikė ataskaitos už keturis milijonus dolerių, ir buvo kalbama, kad Švilpis paslėpęs juos užsienyje ir valdo iš Tramblo. Jam dar likę sėdėti šešerius metus, o kai bus lygtinai paleistas, turės mažne keturiasdešimt. Plačiai laikytasi nuomonės, kad vyrukas ramiausiai atsėdės savo terminą ir vieną nuostabią dieną, kai išeis laisvėn, nuosavu reaktyviniu išskris į pakrantę, kur jo laukia pinigai.

Viduje, tarp kalėjimo sienų, ši legenda vis stiprėjo iš dalies todėl, kad Švilpis buvo užsidaręs, su niekuo nebendravo ir kasdien ilgas valandas praleisdavo studijuodamas finansines ataskaitas, technines diagramas bei skaitydamas nesuprantamus ekonomikos leidinius. Netgi kalėjimo viršininkas mėgino jį palenkti, kad pasidalytų biržos tendencijomis.

Toks buvusysis teisininkas, žinomas Sukčiaus pravarde, kažkokiu būdu prisigretino prie Švilpio ir nežinia kaip jį įtikino pasidalyti nors mažutėlaičiu patarimėliu su investicijų klubu, kuris kartą per savaitę rinkdavosi kalėjimo koplyčioje. Dabar klubo vardu Sukčius teisėsi su Švilpiu dėl apgavystės.

Sukčius krito į liudytojo kėdę ir pradėjo dėstyti savo reikalą. Čia visada apsieidavo be įprastų procedūros taisyklių ir parodymų, tad tiesa išaiškėdavo greitai, kad ir kokį pavidalą ji galėtų įgyti.

— Taigi aš nueinu pas Švilpį ir klausiu, ką jis manąs apie „ValueNow“, naują internetinę tiesioginio ryšio kompaniją, apie kurią skaičiau Forbese, — paaiškino Sukčius. — Ji buvo beišgarsėjanti, ir man patiko idėja, kuria kompanija rėmėsi. Švilpis pažadėjo, kad pasidomės dėl manęs apie ją. Tačiau nesulaukiau jokių žinių. Tuomet aš vėl nuėjau pas jį ir klausiu: „Ei, Švilpi, kaip dėl “ValueNow“?“ O jis pasakė manąs, jog tai solidi kompanija ir kad jos akcijos iškils ligi dangaus.

— Aš taip nesakiau, — skubiai įsiterpė Švilpis. Sudėjęs rankas ant priekyje stovinčios kėdės, jisai sėdėjo pats vienas kitoje salės pusėje.

— Taip, sakei.

— Nesakiau.

— Šiaip ar taip, aš sugrįžtu į klubą ir pasakau jiems, kad Švilpis aukštai vertina sandėrį, tad mes nusprendžiame nusipirkti šiek tiek „ValueNow“ akcijų. Bet vyrukai negali nusipirkti, nes pasiūla nutraukta. Aš vėl nudrožiu antai pas Švilpį ir sakau: „Klausyk, Švilpi, kaip manai, ar negalėtum spustelti kai kurių savo bičiukų Volstrite, kad šie padėtų mums įsigyti keletą „ValueNow“ akcijų?“ Ir Švilpis atsakė manąs, jog galįs tai padaryti.

— Melas, — neiškentė Švilpis.

— Ramiau, — sudraudė teisėjas Spaiseris, — gausi progą pasisakyti.

— Jis meluoja, — spyrėsi Švilpis, tarsi galiotų kokios nors taisyklės prieš melą.

Jeigu Švilpis ir turėjo pinigų, niekad to negalėjai žinoti, bent čionai, viduje. Jo aštuonių iš dvylikos pėdų kamera buvo tuščia, neskaitant šūsnių finansinių leidinių. Nei stereogrotuvo, nei ventiliatoriaus, nei cigarečių — ničnieko iš tų įprastų vertingų dalykų, kuriuos įsigyja bemaž visi. Tai tik dar labiau prisidėjo prie legendos. Jis buvo laikomas šykštuoliu, keistu žmogeliu, taupančiu kiekvieną centą ir, be abejo, viską slepiančiu užsieniuose.

— Vis dėlto, — kalbėjo toliau Sukčius, — mes nusprendėme rizikuoti, dėdami dideles viltis į „ValueNow“. Mūsų strategija buvo likviduoti turimas akcijas ir konsoliduotis.

— Konsoliduotis?! — perklausė teisėjas Bičas. Sukčius kalbėjo nelyginant akcijų paketo valdytojas, disponuojantis milijardais.

— Taip, konsoliduotis. Pasiskolinome, kiek galėjome, iš draugų ar giminių ir surinkome netoli tūkstančio baksų.

— Tūkstantį baksų, — pakartojo teisėjas Spaiseris. Visai neblogai kaip dėl vidaus veiklos. — Na, ir kas toliau nutiko?

— Aš tenai Švilpiui pasakiau, kad mes pasirengę veikti. Ar jis galėtų gauti mums akcijų? Tatai buvo antradienį. Akcijų pasiūla buvo numatyta penktadienį. Švilpis pasakė: jokių problemų. Turįs „Goldman Sux’e“ ar kažkurioje panašioje vietoje bičiulį, kuris galėtų mumis pasirūpinti.

— Melas! — metė Švilpis per salę.

— Aš turiu liudytoją.

— Ką tokį? — paklausė teisėjas Spaiseris.

— Pikasą.

Pikasas sėdėjo už Sukčiaus, kaip ir kiti šeši investicijų klubo nariai. Jis nenorom pamosikavo ranka.

— Tai tiesa? — paklausė Spaiseris.

— Jo, — patvirtino Pikasas. — Sukčius teiravosi apie akcijas. Švilpis pažadėjo jų gauti. Jokių problemų.

Pikasas liudydavo daugelyje bylų ir dažniau nei kuris kitas iš kalinių būdavo pagaunamas meluojant.

— Tęskite, — paragino Spaiseris.

— Šiaip ar taip, trečiadienį aš niekur negalėjau Švilpio rasti. Jis nuo manęs slapstėsi.

— Visai ne.

— Penktadienį akcijos parduodamos viešai. Buvo pasiūlytos po dvidešimtį dolerių už vieną, — už tokią kainą mes būtume galėję jų nusipirkti, jeigu štai tas ponulis Volstritas būtų tesėjęs savo pažadą. Iš pradžių jos pardavinėtos po šešiasdešimt, didžiumą dienos laikėsi po aštuoniasdešimt, o į pabaigą smuktelėjo iki septyniasdešimt. Mes planavome jas kuo greičiau parduoti. Būtume nupirkę penkiasdešimt akcijų po dvidešimt, pardavę po aštuoniasdešimt ir pasitraukę iš sandėrio su trijų tūkstančių dolerių pelnu.

Tramble itin retai pasitaikydavo prievartos. Dėl trijų tūkstančių dolerių tavęs gal ir neužmuštų, bet kai kurie kaulai galėtų būti sulaužyti. Švilpiui kol kas sekėsi. Jo dar nepatykota.

— Ir manote, kad Švilpis jums skolingas tą prarastą pelną? — suraukdamas antakius paklausė buvusysis vyriausiasis teisėjas Finas Jarberis.

— Po šimts, tikrai taip! Klausykit, reikalas dar labiau pašvinkęs, nes Švilpis pats nusipirko „ValueNow“.

— Tai prakeiktas melas, — gynėsi Švilpis.

— Prašom be keiksmų, — sudraudė teisėjas Bičas. Jeigu norite Brolijos teisme pralaimėti bylą, tik papiktinkite Bičą nešvankia kalba.

Gandus, kad Švilpis pats nusipirko akcijų, pradėjo skleisti Sukčius ir jo šutvė. Nebuvo jokių įrodymų, bet girdas pasirodė neatremiamas, ir dauguma kalinių jį taip dažnai kartojo, jog dabar tapo pripažintu faktu. Jis pašėlusiai dailiai lipo.

— Viskas? — paklausė Spaiseris Sukčių.

Šis turėjo dar kitų argumentų, kuriuos norėjo išplėtoti, tačiau Brolija nepasižymėjo kantrybe tuščiakalbiams bylininkams. Ypač buvusiesiems teisininkams, vis dar menantiems savo šlovės laikus. Tokių Tramble sėdėjo bent penketas, ir atrodė, kad jie nuolat figūruoja bylų sąraše.

— Turbūt taip, — linktelėjo Sukčius.

— Ką turite pasakyti? — paklausė Spaiseris Švilpį.

Tas atsistojo ir žengtelėjo kelis žingsnius link jų stalo. Rūsčiai nužvelgė savo kaltintojus — Sukčių ir jo nevykėlių šutvę. Paskui kreipėsi į teismą:

— Juk reikia pateikti svarių įrodymų?

Teisėjas Spaiseris iškart nuleido akis ir ėmė laukti, kad kas pagelbėtų. Kaip taikos teisėjas, jis neturėjo tinkamo teisinio išsilavinimo. Nebuvo baigęs net vidurinės mokyklos ir dvidešimt metų darbavosi savo tėvo kaimo krautuvėlėje. Štai iš kur jis surinko balsus. Spaiseris kliovėsi sveiku protu, kuris dažnai nėjo išvien su įstatymu. Visus klausimus, susijusius su teisės teorija, sutvarkys du jo kolegos

— Kad ir ką sakytume, priklauso. — Teisėjas Bičas mėgavosi prasidedančia diskusija su biržos makleriu dėl teismo procedūros taisyklių.

— Aiškių ir įtikinamų įrodymų? — mygo Švilpis.

— Galimas daiktas, tačiau tik ne šiuo atveju.

— Nesama pagrįstų abejonių?

— Veikiausiai ne.

— įkalčių persvara?

— Beveik pataikėte.

— Ką gi, jie neturi įrodymų, — konstatavo Švilpis, sumosikuodamas rankomis kaip prastas aktorius prastoje televizijos dramoje.

— Kodėl jūs paprasčiausiai mums nepapasakojate savosios reikalo pusės? — paklausė Bičas.

— Labai norėčiau. „ValueNow“ buvo tipiškas tiesioginio ryšio pasiūlymas, daug reklamos, daug skolinių, žymų buhalterinėse knygose. Tikrai, Sukčius atėjo pas mane, bet kol suspėjau paskambinti kam reikia, pasiūla užsidarė. Paskambinau vienam draugeliui, kuris pasakė, kad neįmanoma prie akcijų prieiti. Netgi stambūs rykliai buvo išjungti.

— Nagi, kaip tatai atsitinka? — nusistebėjo teisėjas Jarberis.

Salė nuščiuvo. Švilpis kalbėjo apie pinigus, todėl visi klausėsi.

— PVP metu taip nutinka nuolat. Tai yra — pradinių viešų pasiūlų metu.

— Mes žinome, kas yra PVP, — pasakė Bičas.

Spaiseris tikrai nežinojo. Kaip ir daugelis tame kaimiškame

Misisipės užkampyje.

Švilpis lengviau atsikvėpė, bet tik truputėlį lengviau. Valandėlę pavedžiosiąs juos už nosies, laimėsiąs bylą, sugrįšiąs į savo urvą ir toliau nekreipsiąs į visus dėmesio.

— „ValueNow“ PVP tvarkė „Bakin-Kline“ bankinių investicijų firma, tiksliau — mažas jos padalinys San Franciske. Buvo pasiūlyta penki milijonai akcijų. Faktiškai „Bakin-Kline“ iš anksto pardavė akcijas pageidautiniems klientams ir draugams, tad didžiuma stambiųjų investicinių firmų nė negalėjo pabandyti įsigyti akcijų. Nuolatos taip nutinka.

Teisėjai ir kaliniai, dargi teismo juokdarys gaudė kiekvieną žodį.

Švilpis tęsė:

— Kvaila manyti, kad kažkokie išmesti iš teisėjų luomo kaimo kvaileliai, sėdintys kalėjime, skaitantys seną Forbeso egzempliorių, kaip nors gali nusipirkti tūkstančio dolerių vertės „ValueNow“ akcijų.

Ir iš tikrųjų kaip tik šiuo momentu tai atrodė labai kvaila. Sukčius niršo, o klubo nariai ėmė tyliai jam priekaištauti.

— Ar jūs pats nors kiek jų įsigijote? — paklausė Bičas.

— Žinoma, ne. Aš negalėjau prie jų prieiti. Be to, daugelis modernios technologijos ir tiesioginio ryšio kompanijų sukurtos nešvariais pinigais. Aš laikausi nuo jų atokiau.

— Kam jūs teikiate pirmenybę? — greitai paklausė Bičas, nepajėgdamas nugalėti savo smalsumo.

— Vertybėms. Ilgalaikėms. Man neskubu. Klausykite, tai suklastota byla, iškelta vaikinų, siekiančių lengvai pasipelnyti. — Jis mostelėjo Sukčiaus pusėn, kuris giliau įsmego kėdėn. Švilpio žodžiai atrodė visai įtikimi ir argumentuoti.

Sukčiaus byla buvo grįsta nuogirdomis, prielaidomis ir Pikaso, žinomo melagio, patvirtinimu.

— Ar turite kokių nors liudytojų? — paklausė Spaiseris.

— Man jų nereikia, — atkirto Švilpis ir atsisėdo.

Visi trys teisėjai kažką parašė ant popieriaus skiaučių. Svarstymai netrukdavo ilgai, nuosprendžiai būdavo žaibiški. Jarberis ir Bičas pastūmė savąsias skiauteles Spaiseriui, kuris paskelbė:

— Dviem balsais prieš vieną nuspręsta atsakovo naudai. Ieškinys atmestas. Kas toliau?

Po teisybei, balsuota vieningai, bet visi nuosprendžiai oficialiai buvo skelbiami dviem balsais prieš vieną. Tai suteikdavo galimybę kiekvienam iš trijų teisėjų laviruoti, jeigu vėliau kiltų kokia nors konfrontacija. Tačiau Tramble Brolija buvo gerbiama. Jos nuosprendžiai buvo greiti ir kiek įmanoma teisingi. Faktiškai nuostabiai tikslūs, turint omenyje netvirtus parodymus, kokius dažnai tekdavo išklausyti. Spaiseris daug metų pirmininkavo smulkioms byloms savo šeimos kaimo krautuvėlės antrajame gale. Penkiasdešimties pėdų atstu jis gebėdavo atpažinti melagį. Bičas ir Jarberis visą savo tarnybą praleido teismo salėse ir nepakentė ilgų ginčų bei vilkinimų — įprastos taktikos bylose.

— Šiandien viskas, — pranešė T. Karlas. — Sąrašas baigėsi.

— Puiku. Teismas atidedamas iki kitos savaitės.

T. Karlas pašoko — garbanos vėl krestelėjo jam ant pečių — ir paskelbė:

— Teismas atidedamas. Visiems stot!

Niekas neatsistojo, net nesujudėjo Brolijai paliekant salę. Sukčius ir jo šutvė susispietę krūvon kažką tarėsi — be abejonės, planavo naują ieškinį. Švilpis paskubom pasišalino.

Kalėjimo viršininko pavaduotojas ir sargas nepastebimai išslinko pro duris. Savaitiniai bylų nagrinėjimai Tramble būdavo vieni iš geresnių spektaklių.

2

Nors dirbo Kongrese jau keturiolika metų, Aronas Leikas pats tebevažinėjo po Vašingtoną nuosavu automobiliu. Jam visai nereikėjo nei vairuotojo ar padėjėjo, nei asmens sargybinio. Kartais važiuodavo ir ką reikėdavo užrašydavo koks nors stažuotojas, bet dažniausiai Leikas mėgaudavosi ramybe, kiurksodamas vidury Kolumbijos apygardos transporto srauto ir per stereomagnetolą klausydamasis klasikinės gitaros muzikos. Daugelis jo draugų, ypač tie, kurie buvo pasiekę pono pirmininko ar pono vicepirmininko statusą, turėjo didesnius automobilius su vairuotojais. Kai kurie netgi puikavosi limuzinais.

Tik ne Leikas. Juk tai laiko, pinigų ir privatumo švaistymas. Jeigu jis kada nors siektų aukštesnių pareigų, nenorėtų sau ant sprando užsikarti vairuotojo naštos. Be to, jam patiko styroti vienam. Jo biuras buvo beprotnamis. Turėjo pavaldžių penkiolika žmonių, besiblaškančių tarp sienų šen ir ten, atsiliepinėjančių į telefonus, užvedinėjančių bylas, aptarnaujančių Arizonoje rinkėjus, pasiuntusius jį į Vašingtoną. Dar du užsiėmė vien tuo, jog ieškojo, iš kur gauti pinigų. Trejetas stažuotojų gebėjo dar labiau užkimšti siaurus jo koridorius ir gaišinti laiko daugiau, nei buvo to verti.

Aronas buvo viengungis, našlys, turėjo Džordžtaune žavų atskirą namą, kuriuo labai didžiavosi. Gyveno ramiai, tik retkarčiais pasirodydamas viešumoje sluoksniuose, kurie prieš daugelį metų buvo įdomūs jam ir jo velionei žmonai.

Važiavo Beltvėjumi^1, transportas slinko lėtai ir atsargiai, nes šiek tiek buvo iškritę sniego. Langlyje jis greitai prašoko pro CŽV apsaugos postą ir labai apsidžiaugė išvydęs, kad pamėgtoji vieta stovėjimo aikštelėje jo laukia — podraug su dviem saugumiečiais civiliniais drabužiais.

— Ponas Meinardas laukia jūsų, — rimtai išspaudė vienas iš jų, atidarydamas Leiko automobilio dureles, o antrasis tuo tarpu paėmė jo portfelį. Iš tiesų valdžia turi savų privalumų.

Leikas niekada nebuvo susitikęs su CŽV direktoriumi Langlyje. Prieš daugelį metų dusyk jie yra taręsi ant Kapitolijaus kalvos, dar tais laikais, kai vargšas žmogelis galėdavo visur prieiti. Tedis Meinardas gyveno invalido vežimėlyje nuolat kamuojamas skausmo, ir netgi senatoriai gaudavo atvažiuoti į Langlį, kai tik jam šių prireikdavo. Per keturiolika metų Meinardas skambino Leikui kokius šešis kartus, mat buvo užsiėmęs žmogus. Lengvesnius reikalus paprastai už jį sutvarkydavo bendradarbiai.

Visos saugumo užtvaros vėrėsi prieš kongresmeną, kai šis su palydovais vis giliau skverbėsi į CŽV vyriausiosios valdybos gelmes. Kol pasiekė Meinardo apartamentus, Leikas eidamas jautėsi šiek tiek ūgtelėjęs, mažumėlę išdidus. Ką padarysi. Valdžia svaigina.

Tedis Meinardas buvo paprašęs jį pakviesti.

Direktorius sėdėjo vienas kambaryje — didžiulėje stačiakampio formos patalpoje, neoficialiai vadinamoje bunkeriu, — ir abejingai žvelgė į didžiulį ekraną, kuriame stūksojo sustingęs kongresmeno Arono Leiko veidas. Nuotrauka buvo nesena, daryta prieš tris mėnesius viename oficialiame lėšoms rinkti skirtame pobūvyje, kur Leikas išgėrė pusę taurės vyno, suvalgė keptą viščiuką (deserto nebuvo), pats vienas automobiliu parvažiavo namo ir prieš vienuoliktą nuėjo miegoti. Fotografija atrodė visai nieko, nes Leikas buvo tikrai patrauklus — šviesrausviai plaukai bemaž visai nežilstelėję, nedažyti, nė kiek nepaspalvinti, nuo kaktos nė truputėlio nenuslinkę, tamsiai mėlynos akys, masyvus smakras, iš tiesų dailūs dantys. Penkiasdešimt trejų metų ir žaviai senstantis. Kasdien po trisdešimt minučių praleisdavo su irklavimo prietaisu, cholesterolio kiekis jo kraujyje neviršijo 160. Jam neprikiši jokio žalingo įpročio. Mėgo suktis moterų kompanijoje, ypač kai būdavo svarbu, jog kas nors su kuria nors pamatytų. Nuolatinė jo draugužė buvo šešiasdešimties metų našlė iš Betesdos — velionis jos vyras susikrovė turtą kaip lobistas.

Abu Leiko tėvai mirę. Vienintelis jo sūnus mokytojauja Santa Fe. Dvidešimt devynerių metų amžiaus jo žmona 1966-aisiais pasimirė nuo kiaušidžių vėžio. Po metų nugaišo ir jo trylikametis spanielis, todėl kongresmenas Aronas Leikas iš tiesų gyveno vienas. Jis buvo katalikas, nors tai dabar jau ne tiek svarbu, ir lankė pamaldas bent kartą per savaitę. Tedis nuspaudė mygtuką, ir veidas išnyko.

Leikas anapus Beltvėjaus buvo nežinomas visų pirma todėl, kad tramdė savo savimeilę. Jeigu ir troško pakilti į aukštesnes pareigas, tą stropiai slėpė. Sykį jo pavardė buvo paminėta kaip galimo kandidato į Arizonos gubernatorius, tačiau jam pernelyg patiko Vašingtonas. Vyrukas mėgo Džordžtauną — minios žmonių, anonimiškumas, didmiestiškas gyvenimas — ir jo gerus restoranus, užgriozdintus knygynus, ekspreso kavinukes. Mėgo teatrą ir muziką, su velione žmona nepraleisdavo nė vieno renginio Kenedžio centre.

Ant Kapitolijaus kalvos Leikas garsėjo kaip sumanus ir darbštus kongresmenas, aiškiai reiškiantis savo mintis, itin doras, net per daug sąžiningas. Kadangi jo apygardoje glaudėsi keturi stambūs gynybos pramonės rangovai, jis tapo ginkluotės ir karinės parengties ekspertu. Buvo Atstovų rūmų Ginkluotųjų pajėgų komiteto pirmininkas ir būtent kaip užimančiam tokį postą jam teko susipažinti su Tedžiu Meinardu.

Tedis darsyk nuspaudė mygtuką, ir ekrane vėl pasirodė Leiko veidas. Kaip penkiasdešimt trejų metų žvalgybos veteranui, Tedžiui retai kada spausdavo paširdžius. Kadaise jis išvengdavo kulkų, slėpdavosi po tiltais, šaldavo kalnuose, nunuodijo du čekų šnipus, nušovė išdaviką Bonoje, mokėjo septynias kalbas, kovojo Šaltajame kare, stengėsi užbėgti už akių dar vienam, patyrė daugiau nuotykių nei bet kurie dešimt agentų drauge sudėjus, tačiau žvelgdamas į nekaltą kongresmeno Arono Leiko veidą, jautė spaudžiant paširdžius.

Jis — t. y. CŽV — rengėsi padaryti tai, ko valdyba niekados anksčiau nebuvo dariusi.

Pradėta nuo šimto senatorių, penkiasdešimties gubernatorių, keturių šimtų trisdešimt penkių kongresmenų, visų galbūt įtariamų. O dabar buvo likęs tik vienas. Atstovų rūmų narys Aronas Leikas iš Arizonos.

Tedis spragtelėjo mygtuką, ir vaizdas sienoje išnyko. Sėdėjo kojas užsidengęs dygsniuota antklode. Vilkėjo kaip kasdien tą patį jūreivišką megztinį su V formos iškirpte, baltus marškinius, parištus neryškios spalvos varlyte. Jis nuvairavo savo vežimėlį arčiau prie durų ir pasirengė pasitikti savąjį kandidatą.

* * *

Aštuonias minutes Leikas buvo priverstas laukti; jam padavė kavos ir pasiūlė pyragaitį, nuo kurio šis atsisakė. Jis buvo šešių pėdų ūgio, svėrė šimtą septyniasdešimt svarų ir labai rūpinosi savo išvaizda, tad jeigu būtų paėmęs pyragaitį, Tedis būtų nustebęs. Kiek jiems buvo žinoma, Leikas niekad nevartojo cukraus. Niekad.

Tačiau kava buvo stipri, ir, gurkšnodamas ją, Tedis mintyse vėl peržvelgė savo paties atliktą šiokį tokį tyrimėlį. Susitikimo tikslas buvo aptarti nerimą keliantį artilerijos srautą per juodąją rinką į Balkanus. Leikas turėjo du pranešimus, — aštuoniasdešimt per du intervalus spausdintų puslapių, kuriuos gromuliavo iki antros valandos ryto. Aronui buvo ne visai aišku, kodėl Meinardas panoro pasimatyti su juo Langlyje ir aptarti šį reikalą, tačiau nusprendė būti pasirengęs.

Tyliai suzvimbė skambutis, durys atsidarė, ir CŽV direktorius išriedėjo vežimėliu, apsikamšęs antklode ir atrodantis nei daugiau, nei mažiau kaip tiksliai pagal savo septyniasdešimt ketverius metus. Tačiau rankos spustelėjimas buvo tvirtas, veikiausiai nuo krūvio, kai gaudavo visur save stumdyti. Leikas nusekė paskui jį atgal į kambarį, palikdamas dvejetą koledže išsimokslinusių pitbulių saugoti duris.

Juodu sėdėjo vienas priešais kitą, skiriami labai ilgo stalo, kuris tęsėsi iki kambario galo, kur plati balta siena atstojo ekraną. Po trumpų įžanginių žodžių Tedis nuspaudė mygtuką, ir pasirodė kitas veidas. Dar vienas mygtukas — ir šviesos priblėso. Leikui tai patiko — tik spustelk mygtuką, ir bemat sušvinta aukštos kokybės vaizdas. Be abejo, kambaryje instaliuota tiek elektroninio šlamšto, jog šio pakaktų sekti jo pulsui trisdešimties pėdų atstu.

— Atpažįstate jį? — paklausė Tedis.

— Galbūt. Regis, esu matęs tą veidą anksčiau.

— Tai Natlis Čenkovas. Buvęs generolas. Dabar narys to, kas likę iš rusų parlamento.

— Taip pat žinomas kaip Natis, — didžiuodamasis pasakė Leikas.

— Tai jis. Kietos linijos komunistas, turi artimus ryšius su kariškiais, šviesaus proto, didžiulis egoistas, itin ambicingas, nuožmus, taigi kaip tik šiuo metu — pavojingiausias pasaulyje žmogus.

— Aš to nežinojau.

Blykst — ir šit kitas veidas, šįsyk it nukaltas iš akmens po neskoninga kariška paradine kepure.

— Tai Jurijus Golcinas. Antrasis pagal rangą vadovybėje to, kas likę iš rusų armijos. Čenkovas ir Golcinas puoselėja didžius planus. — Vėl blykst — ir sušvinta dalies Rusijos šiauriau Maskvos žemėlapis. — Jie kaupia šiame regione ginkluotės atsargas, — paaiškino Tedis. — Po teisybei, tai vagia iš savęs pačių, apiplėšinėja Rusijos armiją, tačiau — ir tatai svarbiau — supirkinėja ir juodojoje rinkoje.

— Iš kur jų pinigai?

— Iš visur. Jie maino naftą į Izraelio radarus. Prekiauja narkotikais ir per Pakistaną superka kiniškus tankus. Čenkovas turi glaudžių ryšių su kai kuriais mafioziais, vienas iš jų neseniai nusipirko Malaizijoje fabriką ir ten jie gamina ne ką kita, o kaip tik kovinius automatus. Tai labai sudėtinga. Čenkovas turi galvą, labai aukštas jo protinių gabumų koeficientas. Ko gero, jis genijus.

Genijus buvo Tedis Meinardas, ir jeigu jisai suteikia tokį titulą kitam, tuomet kongresmenas Leikas tikrai juo tiki.

— Tad kas gi bus užpultas?

Tedis nuleido klausimą negirdom, nes nebuvo dar pasirengęs į jį atsakyti.

— Pažiūrėkite į Vologdą. Tai penki šimtai mylių į rytus nuo Maskvos. Praeitą savaitę mes atsekėme iki tenykščių sandėlių šešiasdešimtį „Vetrovų“. Kaip jūs žinote, „Vetrovai“...

— Mūsiškių sparnuotųjų „Tomahaukų“ atitikmenys, tačiau dviem pėdomis ilgesni.

— Visai teisingai. Per pastarąsias devyniasdešimt dienų iš viso jie ten perkėlė tris šimtus. Matote Ribinską, kiek pietryčiau nuo Vologdos?

— Žinomas dėl savo plutonio.

— Taip, ten jo tonos. Užtektų pagaminti dešimčiai tūkstančių branduolinių galvučių. Čenkovas ir Golcinas su savo žmonėmis kontroliuoja visą sritį.

— Kontroliuoja?

— Taip. Per regiono mafiozių tinklą ir vietinius armijos dalinius. Čenkovas turi ten parengtų savo žmonių.

— Parengtų kam?

Tedis nuspaudė mygtuką, ir sienoje vaizdas išnyko. Bet šviesos liko pritemdytos, tad kai jis prašneko iš anapus stalo, kalbėjo bemaž iš patamsio:

— Smūgis tyko čia pat už kampo, pone Leikai. Pildosi mūsų niūriausi nuogąstavimai. Visos rusų visuomenės ir kultūros pusės pleišėja, griūva. Demokratija — juokas. Kapitalizmas — košmaras. Mes manėme, kad galėsime makdonaldizuoti tą prakeiktą vietą, o išėjo katastrofa. Darbininkams nemokama, o šie laimingi, kad turi darbą. Dvidešimt procentų jo neturi. Vaikai miršta, nes nėra vaistų. Taip pat ir nemažai suaugusiųjų. Dešimt procentų gyventojų benamiai. Dvidešimt procentų — alkani. Kasdien padėtis vis blogėja. Šalį plėšia mafioziai. Manome, kad pavogta ir išgabenta iš šalies mažų mažiausiai penki šimtai milijardų dolerių. Ir priekyje nematyti jokių prošvaisčių. Labai patogus metas naujam stipriam žmogui — naujam diktatoriui, pažadėsiančiam vesti žmones atgal į stabilumą. Šalis šaukiasi vado, ir ponas Čenkovas nusprendė, kad tai kaip tik jam.

— Ir jis turi armiją.

— Taip, turi armiją, ir tai visa, ko reikia. Perversmas įvyks be kraujo, nes žmonės tam pasirengę. Jie išbučiuos Čenkovą. Šis vadovaus paradui Raudonojoje aikštėje ir mes mums, Jungtinėms Valstijoms, iššūkį stoti jam skersai kelio. Mes vėl liksime blogiukai.

— Taigi grįžta šaltasis karas... — sumurmėjo Leikas ir nebaigęs nutilo.

— Nieko jame nebus šalta. Čenkovas trokšta plėstis, susigrąžinti senąją Sovietų Sąjungą. Jam žūtbūt reikia pinigų, tad jis paprasčiausiai juos pasiims žemės, gamyklų, naftos, grūdų pavidalu. Sukurstys nedidelius regioninius karus, kuriuos lengvai laimės. — Pasirodė kitas žemėlapis. Leikui buvo pristatyta Pirmoji naujos pasaulio tvarkos stadija. Tedis nieko neslėpė. — Spėju, jis atsigręš į Baltijos valstybes, nuvers vyriausybes Estijoje, Latvijoje, Lietuvoje ir t. t. Paskui imsis senojo Rytų bloko ir sudarys sandėrį su kai kuriais iš tenykščių komunistų.

Kongresmenas bežadis stebėjo Rusijos ekspansiją. Tedžio pranašystės buvo itin tikros, itin tikslios.

— O kaip dėl Kinijos? — paklausė Leikas.

Bet Tedis dar nebaigė su Rytų Europa; spragtelėjo mygtuką, ir žemėlapis pasikeitė.

— Štai kur mes būsime įtraukti.

— Lenkija?

— Taip. Visados ji. Lenkija dabar NATO narė nežinia dėl kokių sumautų priežasčių. Tik įsivaizduokite. Lenkija pasirašo, kad saugos mus ir Europą. Čenkovas konsoliduos ankstesniąją Rusijos teritoriją ir nukreips godų žvilgsnį į vakarus. Kaip ir Hitleris, tik šis žvelgė į rytus.

— Kodėl jam reikėtų Lenkijos?

— Kodėl Hitleriui reikėjo Lenkijos? Lenkija buvo tarp jo ir Rusijos. Jis nekentė lenkų ir buvo pasirengęs pradėti karą. Čenkovui nusispjaut į Lenkiją, jis tik nori ją kontroliuoti. Ir nori sugriauti NATO.

— Negi sutiktų rizikuoti trečiuoju pasauliniu karu?

Nuspausti visi mygtukai; ekranas vėl tapo siena, užsižiebė

šviesos. Audiovizualinė paskaita baigėsi, atėjo metas dar rimtesniam pokalbiui. Skausmas sugriebė Tedžio kojas, ir jis nejučia susiraukė.

— Negaliu nieko atsakyti, — tarė. — Mes žinome daug, bet nežinome, ką žmogus galvoja. Jis veikia labai patylom, paskirsto žmones po vietas, viską rengia iš anksto. Suprantate, tai nėra visiškai netikėta.

— Žinoma, ne. Pastaruosius aštuonerius metus esame turėję tokių scenarijų, bet visados būdavo viltis, kad to neįvyks.

— Dabar vyksta, kongresmene. Kol mudu šnekamės, Čenkovas ir Golcinas šalina savo priešininkus.

— Kiek dar liko laiko?

Tedis vėl pasimuistė po antklode, pabandė pakeisti padėtį, kad skausmas liautųsi.

— Sunku pasakyti. Jeigu jis apsukrus, o veikiausiai toks ir yra, palauks, kol kils gatvių riaušės. Manau, po metų Natis Čenkovas bus įžymiausias pasaulio žmogus.

Po metų, tarė sau Leikas, lyg ką tik būtų išgirdęs savo paties mirties nuosprendį.

Stojo ilga tyla — jis mąstė apie pasaulio pabaigą. Tedis, žinoma, netrukdė. Paširdžiuos seniokui gerokai palengvėjo. Leikas jam labai patiko. Iš tiesų buvo dailus, aiškiai dėstantis mintis, protingas. Jie vykusiai pasirinko.

Jis galėtų būti tinkamas kandidatas.

Dar po puodelio kavos ir telefono skambučio, į kurį Tedis turėjo atsiliepti, — skambino viceprezidentas, — juodu vėl atnaujino posėdėlį ir kalbėjosi toliau. Kongresmenas buvo pamalonintas, kad Tedis nepagaili jam tiek daug laiko. Rusai ateina, tačiau Tedis atrodė išties ramus.

— Nereikia jums aiškinti, kokie nepasirengę mūsų kariškiai, — pasakė jis rimtai.

— Nepasirengę kam? Karui?

— Galbūt. Jeigu būsime nepasirengę, tikrai galėtume sulaukti karo. Jeigu būsime stiprūs, jo išvengsime. Kaip tik šiuo metu Pentagonas būtų nepajėgus padaryti tai, ką padarė 1991-aisiais per Persijos įlankos karą.

— Mūsų parengtis septyniasdešimties procentų, — autoritetingai pareiškė Leikas. Tai buvo jo sritis.

— Septyniasdešimt procentų mums atneš karą, pone Leikai. Karą, kurio mes nepajėgūs laimėti. Čenkovas leidžia naujai ginkluotei kiekvieną skatiką, kurį tik geba pavogti. O mes apkarpome biudžetus ir silpniname savo ginkluotąsias pajėgas. Norime spaudinėti mygtukus ir leisti gudrias bombas, kad nebūtų pralieta nė lašo amerikietiško kraujo. Čenkovas turės du milijonus alkanų kareivių, trokštančių kovoti ir, jeigu prireiks, — numirti.

Valandėlę Leiką apėmė pasididžiavimas. Jis turėjo drąsos balsuoti prieš paskutinįjį biudžeto projektą, nes šiame buvo numatyta sumažinti karines išlaidas. Jo gimtosios Arizonos žmones tai suerzino.

— Ar dabar negalite demaskuoti Čenkovo? — paklausė jis.

— Ne. Jokiu būdu. Mes turime puikią žvalgybą. Jeigu dabar sureaguosime, jisai supras, kad žinome. Tai šnipų žaidimas, pone Leikai. Per anksti iš Čenkovo daryti pabaisą.

— Tai koks jūsų planas? — drąsiai paklausė Leikas. Vis dėlto pernelyg įžūlu klausti Tedį apie jo planus. Susitikimas savo tikslą pasiekė. Dar vienas kongresmenas buvo pakankamai supažindintas su padėtimi. Bet kurią akimirką Leikas galėjo būti paprašytas pasišalinti, idant būtų pakviestas vidun kokio nors kito komiteto pirmininkas.

Tačiau Tedis turėjo didelių planų ir nekantravo su jais pasidalyti.

— Po dviejų savaičių pirminiai rinkimai Niu Hampšyre. Turime keturis respublikonus ir tris demokratus, kurie visi kalba tą patį. Nė vienas kandidatas nenori didinti gynybos išlaidų. Stebuklų stebuklas, mūsų biudžetas perteklinis, todėl kiekvienas turi šimtą idėjų, kaip išleisti pinigus. Silpnapročių gauja. Vos prieš kelerius metus mes turėjome milžinišką biudžeto deficitą, ir Kongresas leido pinigus greičiau, nei juos įmanoma buvo spausdinti. O dabar perteklius. Jie apsiryja kiauliena.

Kongresmenas sekundėlę nukreipė žvilgsnį į šalį, paskui nusprendė tai nuleisti negirdomis.

— Atleiskite, — susizgribo Tedis. — Kongresas kaip visuma elgiasi neatsakingai, bet mes turime daug puikių kongresmenų.

— Galite man apie tai nė nekalbėti.

— Šiaip ar taip, kovos laukas grūste prigrūstas vienodų klonų. Prieš dvi savaites turėjome skirtingų pretendentų. Jie drabstėsi purvais ir iš pasalų svaidėsi vienas į kitą peiliais, ir visa tai vardan šalies keturiasdešimt ketvirtosios, didžiausiosios valstijos. Kvailystė. — Tedis nutilo, susiraukė ir pabandė pakeisti savo bejėgių kojų padėtį. — Mums reikia naujo žmogaus, pone Leikai, ir manome, kad tai galėtumėte būti jūs.

Pirmoji Leiko reakcija buvo nuslopinti juoką, ir tai jis padarė nusišypsodamas, paskui užsikosėdamas. Galiausiai pabandė suimti save į rankas ir tarė:

— Tikriausiai jūs juokaujate.

— Pone Leikai, juk žinote, kad nejuokauju, — griežtai atšovė Tedis, ir neliko abejonių, kad Aronas Leikas įkliuvo į gerai paspęstus spąstus.

Atsikrenkštęs Leikas galop visiškai suėmė save į rankas:

— Gerai, aš klausau.

— Tai labai paprasta. Po teisybei, paprastumas ir suteikia visam tam grožio. Jūs jau pavėlavote iškelti savo kandidatūrą Niu Hampšyre, tačiau galų gale tai nesvarbu. Tegul likusioji šutvė ten stumdosi. Palauksime, kol viskas pasibaigs, ir tuomet visus apstulbinsime, paskelbdami jūsų kandidatūrą į prezidentus. Daugelis paklaus: „Kas toksai, po šimts, tas Aronas Leikas?“ Ir puiku. Mes kaip tik to ir norime. Jie gana greitai sužinos. Iš pradžių jūsų platformą sudarys tik viena lenta. Tai yra — vien grindžiama karinėmis išlaidomis. Jūs niūrus pesimistas, su visokiomis baisiomis pranašystėmis, kokios silpnos mūsų karinės pajėgos. Patrauksite visų dėmesį, kai pareikalausite padvigubinti karines išlaidas.

— Padvigubinti?

— Veikia, a? Ir jūs atkreipėte dėmesį. Padvigubinti per jūsų ketverių metų kadenciją.

— Betgi kodėl? Mums tikrai reikia daugiau karinių išlaidų, bet dvigubai jas didinti būtų pernelyg daug.

— Ne, jeigu mums prieš akis kitas karas, pone Leikai. Karas, kuriame mes spaudinėsime mygtukus ir leisime „Tomahauko“ raketas tūkstančiais, po milijardą baksų šūvis. Velniai rautų, mažne jų pritrūkome praeitais metais tame Balkanų jovale. Mes nepajėgiame surasti pakankamai kareivių, jūrininkų ir pilotų, pone Leikai. Jūs tai žinote. Kariškiams reikia tonų grynųjų pinigų, kad galėtų verbuoti jaunimą. Mums stinga visko — karių, raketų, tankų, lėktuvų, transporterių. Šiuo metu Čenkovas stato. Mes — ne. Ir toliau vis mažinamės, tad jeigu taip tęsis ir kitos administracijos metu, būsime žuvę.

Tedis vis kėlė balsą, jau šaukė bemaž piktai, o kai baigė žodžiais „būsime žuvę“, Aronas Leikas mažne juto, kaip žemė dreba nuo krentančių bombų.

— Iš kur pinigai? — paklausė jis.

— Pinigai kam?

— Kariškiams.

Tedis supurkštė iš pasidygėjimo, paskui tarė:

— Iš ten pat kaip ir visados. Nejau turiu jums priminti, sere, kad pas mus biudžeto perteklius?

— Mes jau galvojame, kaip išleisti perteklių.

— Be abejo, taip. Klausykite, pone Leikai, nesirūpinkite dėl pinigų. Kai tik paskelbsite apie savo kandidatavimą, mes velniškai išgąsdinsime amerikiečius. Iš pradžių jie pagalvos, kad kažkoks dundukas iš Arizonos užsimanė gaminti dar daugiau bombų. Bet mes juos sukrėsime. Kitame pasaulio pakraštyje sukelsime krizę, ir staiga Aronas Leikas bus pavadintas aiškiaregiu. Svarbiausia — gerai ištaikyti laiką. Kai sakote kalbą, kokie mes silpni Azijoje, mažai kas klausosi. Paskui mes ten sukuriame situaciją, dėl kurios pasaulis nustėrsta, ir ūmai visiems kyla noras su jumis pasikalbėti. Ir visos kampanijos metu laikysimės tokios taktikos. Šiam tikslui didinsime įtampą. Perdavinėsime pranešimus, kursime situacijas, manipuliuosime žiniasklaida, trikdysime jūsų priešininkus. Atvirai sakant, pone Leikai, nemanau, kad tai bus labai sunku.

— Kalbate, lyg jau turėtumėte tokios patirties.

— Ne. Esame darę kai kuriuos neįprastus dalykus — vien tam, kad apsaugotume mūsų šalį. Bet mes niekad nebandėme paveikti prezidento rinkimų. — Tedis tai pasakė lyg apgailestaudamas.

Leikas pamažu atsistūmė su kėde ir pakilo iš vietos, pamankštino rankas ir kojas, paskui palei stalą nuėjo į kambario galą. Kojos tikrai apsunko. Pulsas tvinksėjo pašėlusiu greičiu. Spąstai užsitrenkė; jis įkliuvo.

Sugrįžo į savo vietą.

— Neturiu pakankamai pinigų, — pabandė gintis per stalą, bet žinojo, kad šį manevrą pasitinka tas, kuris jau apie tai pagalvojo.

Tedis nusišypsojo, linktelėjo ir dėjosi kiek susimąstąs. Leiko namas Džordžtaune buvo vertas 400 000 dolerių. Maždaug pusę tiek jis laikė atviruose investiciniuose fonduose, o dar 100 000 — municipalinėmis obligacijomis. Stambesnių skolų neturėjo. 40 000 gulėjo perrinkimo sąskaitoje.

— Turtingas kandidatas nebūtų patrauklus, — tarė Tedis ir siekė ranka dar vieno mygtuko. Sienoje vėl sugrįžo vaizdai, ryškūs ir spalvoti. — Pinigai nesudarys problemos, pone Leikai. — Jo tonas pasidarė gerokai lengvesnis. — Priversime gynybos rangovus už tai sumokėti. Pažvelkite, — ir jis mostelėjo dešine ranka, lyg Leikas nežinotų, kur žiūrėti. — Praeitais metais aerokosminė ir gynybos pramonė uždirbo beveik du šimtus milijardų. Mes paimsime tik dalelytę.

— Kokią dalelytę?

— Kiek jums reikės. Realiai galime iš jų surinkti šimtą milijonų dolerių.

— Betgi šimto milijonų dolerių neįmanoma nuslėpti.

— Nebūkite dėl to toks tikras, pone Leikai. Ir nesukite sau galvos. Pinigais mes pasirūpinsime. Jūs sakysite kalbas, reklamuositės, plėtosite kampaniją. Pinigai pasipils. Kol ateis lapkritis, Amerikos rinkėjai bus taip įbauginti dėl pasaulio žūties, jog jiems nerūpės, kiek išleidote. Pasieksite triuškinamą pergalę.

Taigi Tedis Meinardas siūlo triuškinamą pergalę. Leikas sėdėjo tylus, apstulbintas, svaigstančia galva ir išsižiojęs spoksojo į visus tuos švytinčius sienoje pinigus — gynybos ir aerokosmoso pramonė, 194 milijardai dolerių. Pastarųjų metų karinį biudžetą sudarė 270 milijardų. Padvigubink tai per ketverius metus iki 540 milijardų dolerių, ir rangovai vėl ims vartytis taukuose. O darbininkai! Atlyginimai šoktels ligi dangaus! Darbo vietos visiems!

Kandidato Leiko pusėn stotų vadovaujantys darbuotojai su pinigais ir profsąjungos su rinkėjų balsais. Pirminis sukrėtimas ėmė slūgti, pradėjo išaiškėti Tedžio plano paprastumas. Rinkti pinigus iš tų, kuriems tai duos pelno. Taip įbauginti rinkėjus, kad šie paknopstom pultų prie balsadėžių. Laimėti triuškinamą pergalę. Ir podraug išgelbėti pasaulį.

Tedis leido jam valandėlę pagalvoti, paskui tarė:

— Didžiumą darbo atliksime per PVK^2. Profsąjungos, inžinieriai, vadovaujantys darbuotojai, verslo koalicijos—jau ir dabar nėra politinių grupuočių stygiaus. O mes suformuosime dar ir kitų.

Leikas jau juos formavo. Šimtai PVK, visi pertekę pinigais, kokių dar neregėta nė per vienus rinkimus. Sukrėtimas dabar jau visai praėjo, jį pakeitė vien tik tokio sumanymo jaudulys. Daugybė klausimų sukosi Arono galvoje. Kas bus mano viceprezidentas? Kas vadovaus kampanijai? Kas bus rinkimų štabo vadovas? Kur iškelti savo kandidatūrą?

— Gal ir pasisektų, — santūriai tarė jis.

— O taip, pasiseks, pone Leikai. Tikėkit manimi. Mes jau kurį laiką tą planavome.

— Kiek žmonių apie tai žino?

— Tik keli. Jūs rūpestingai pasirinktas, pone Leikai. Tyrinėjome daug potencialių kandidatų, bet jūsų pavardė kilo vis aukštyn. Mes patikrinome jūsų biografijos faktus.

— Gana nuobodūs, ar ne?

— Galimas daiktas. Nors jūsų ryšys su ponia Valoti mane domina. Ji dusyk išsiskyrusi ir mėgsta skausmą malšinamuosius.

— Nežinojau, kad turiu ryšį su ponia Valoti.

— Jus pastaruoju metu matė su ja.

— Jūsų vyrukai seka, tiesa?

— Jūs tikitės ko nors mažiau?

— Turbūt ne.

— Nusivedėt ją į oficialią paverkšlenimų nuobodybę dėl moterų priespaudos Afganistane. Negaliu patikėti, — Tedžio žodžiai staiga pasidarė atšiaurūs ir pritvinkę sarkazmo.

— Aš nenorėjau ten eiti.

— Tuomet ir nereikėjo. Laikykitės atokiau nuo tokių nesąmonių. Palikite tai Holivudui. Valoti — tik vieni nemalonumai.

— Dar kas nors? — paklausė Leikas, nejuokais pereidamas į gynybą. Asmeninis jo gyvenimas buvo nuobodokas nuo tada, kai tapo našlys. Staiga ėmė tuo didžiuotis.

— Tiesą sakant, ne. Ponia Benčli, regis, gana pastovi ir labai miela palydovė.

— O, labai dėkui.

— Jus puls dėl abortų, bet nebūsite čia pirmas.

— Tai nuvalkiota tema. — Leikui pabodo su ja galynėtis: jis jau buvo už abortus, prieš abortus, tai nuolaidus, tai griežtas dėl reprodukcinių teisių, už laisvą pasirinkimą, už vaikus, pasisakydavo prieš moteris, buvo palaikomas feminisčių. Per savo keturiolika praleistų ant Kapitolijaus kalvos metų jis buvo vaikomas po tą minų lauką — abortų klausimą — ir sulig kiekvienu nauju strategijos posūkiu prarasdavo kraujo.

Abortai jo jau nebebaugino, bent šiuo metu. Kur kas daugiau kėlė nerimą tai, kad CŽV knaisiojasi po jo biografiją.

— Kaip dėl „Žaliojo Medžio“? — paklausė jis.

Tedis pamojavo dešine plaštaka, lyg tai būtų buvę niekai.

— Jau praėję dvidešimt metų. Nieko tuomet nenuteisė. Jūsų partneris bankrutavo ir buvo apkaltintas, bet prisiekusieji paleido jį laisvėn. Žinia, tai iškils; viskas iškyla. Bet jei atvirai, pone Leikai, tai mes laikysime dėmesį nukreiptą kitur. Tai, kad įšokate į rinkimų traukinį paskutinę akimirką, suteikia pranašumų. Spauda neturės pernelyg daug laiko purvui iškasti.

— Aš viengungis. Mes tik sykį esame išrinkę nevedusį prezidentą.

— Jūs našlys, buvote vyras labai mielos moters, kuri didžiai gerbta tiek čia, tiek savo gimtinėje. Tai nebus problema. Patikėkit manimi.

— Tad kas jums kelia nerimą?

— Niekas, pone Leikai. Ničniekas. Jūs rimtas kandidatas, labai didelė tikimybė, kad būsite išrinktas. Mes sukelsime problemas ir baimę, taip pat gausime pinigų.

Leikas vėl atsistojo, ėmė vaikštinėti po kambarį, glostydamasis plaukus, kasydamasis smakrą, stengdamasis praskaidrinti galvą.

— Turiu daug klausimų, — pagaliau tarė.

— Gal aš pajėgsiu į kai kuriuos atsakyti. Pasikalbėkime rytoj vėl čia pat tuo pačiu laiku. Gerai išsimiegokite ir viską apmąstykite, pone Leikai. Laikas — esminis dalykas, bet aš manau, kad žmogus turėtų gauti dvidešimt keturias valandas prieš padarydamas tokį sprendimą. — Ištaręs šiuos žodžius, Tedis netgi nusišypsojo.

— Puiki mintis. Leiskite man pagalvoti. Rytoj aš turėsiu atsakymą.

— Niekas neturi sužinoti apie šį nediduką mūsų pokalbį.

— Be abejo, ne.

3

Ploto prasme teisės biblioteka užėmė lygiai ketvirtadalį visos Tramblo bibliotekos kvadratūros. Ji buvo kampe, atskirta raudonų plytų ir stiklo sienos, skoningai pastatyta už mokesčių mokėtojų pinigus. Teisės bibliotekos viduje lentynos su gerokai nuskaitytomis knygomis stovėjo sugrūstos viena prie kitos, tarp kurių vos buvo likęs tarpas lankytojams prasisprausti. Palei sienas išdėstyti darbo stalai su rašomosiomis mašinėlėmis, kompiuteriais ir pakankama moksline griozdalyne, kad patalpa panėšėtų į bet kurios stambios firmos biblioteką.

Teisės biblioteką valdė Brolija. Žinoma, visiems kaliniams buvo leidžiama ja naudotis, bet egzistavo nerašyta taisyklė, kad skaitytojas turėjo gauti leidimą būti joje tam tikrą laiką. Galbūt netgi ne leidimą, tačiau iš anksto privalėdavo perspėti.

Teisėjas Džo Rojus Spaiseris iš Misisipės uždirbdavo keturiasdešimt centų per valandą, šluodamas grindis ir tvarkydamas stalus bei lentynas. Jis taip pat išnešdavo šiukšles ir apskritai buvo laikomas nepakeičiamu, kai gaudavo dorotis su tomis juodadarbiškomis pareigomis. Teisėjas Hetlis Bičas iš Teksaso buvo oficialusis šio skyriaus bibliotekininkas ir brangiausiai apmokamas — po penkiasdešimt centų už valandą. Pedantiškai rūpindamasis „savo tomais“, jis dažnai apsibardavo su Spaiseriu dėl jų priežiūros. Teisėjas Finas Jarberis, kadaise Kalifornijos aukščiausiojo teismo narys, gaudavo po dvidešimt centų už valandą kaip kompiuterių specialistas. Jo atlyginimas buvo žemiausias, nes tikrai mažai išmanė apie kompiuterius.

įprastą dieną visas trejetas teisės bibliotekoje praleisdavo nuo šešių iki aštuonių valandų. Jeigu koks nors Tramblo kalinys turėdavo juridinių problemų, jis paprasčiausiai susitardavo pasimatyti su vienu iš Brolijos ir aplankydavo šiuos mažuosiuose jų apartamentuose. Hetlis Bičas buvo nuosprendžių ir apeliacijų ekspertas. Finas Jarberis užsiėmė bankrotų, skyrybų ir paramos vaikams bylomis. Džo Rojus Spaiseris, neturėdamas jokio formalaus teisinio išsilavinimo, nesirinko griežtos specialybės. Nei tokios troško. Jis tvarkė apgaulių reikalus.

Griežtos taisyklės draudė Brolijai imti atlygį už savo teisinę veiklą, tačiau griežtos taisyklės nedaug ką reiškė. Vis dėlto jie buvo nuteistieji nusikaltėliai, ir, jeigu pasitaikydavo proga patylom užsidirbti grynųjų iš šalies, niekas neprieštaraudavo. Pelningiausia sritis buvo nuosprendžiai. Maždaug ketvirtadalis kalinių, patekusių į Tramblą, buvo klaidingai nuteisti. Bičas galėdavo pernakt peržiūrėti protokolus ir rasti juose spragų. Vos prieš mėnesį jis nurėžė ketverius metus nuo nuosprendžio jaunikaičiui, kuriam buvo paskirta penkiolika. Giminės sutiko mokėti; ir Brolija uždirbo 5000 dolerių — didžiausią iki šiol honorarą. Per jų advokatą Neptjun Byče Spaiseris suveikė atidaryti slaptą indėlio sąskaitą. Teisės bibliotekos gale už lentynų ir vos matomas iš pagrindinės patalpos glaudėsi ankštas pasitarimų kambarėlis. Jo durys buvo įstiklintos, tačiau niekas nepasivargindavo pažvelgti vidun. Brolija ten pasitraukdavo tylių reikalų aptarti. Vadino jį savo kabinetu.

Spaiseris ką tik buvo susitikęs su jų advokatu ir gavęs paštą — keletą išties gerų laiškų. Jis uždarė duris ir išėmė iš aplanko voką. Pamosikavo juo prieš Bičą ir Jarberį, kad šie pamatytų.

— Geltonas, — tarė jis. — Argi ne miela? Tai Rikiui.

— Nuo ko? — paklausė Jarberis.

— Nuo Kerčio iš Dalaso.

— Bankininko? — pagyvėjo Bičas.

— Ne, Kerčiui priklauso juvelyrinės parduotuvės. Klausykitės. — Spaiseris išlankstė laišką, taip pat parašytą ant švelnaus geltono laiškinio popieriaus. Jis nusišypsojo, atsikrenkštė ir ėmė skaityti: Brangusis Riki, Tavo sausio aštuntosios laiškas pravirkdė mane. Perskaičiau ji tris kartus. Vargšas berniuk. Kodėl jie tave ten laiko?

— Kur jis? — paklausė Jarberis.

— Rikis uždarytas prabangiame reabilitacijos centre, už kurį moka jo turtingas dėdė. Išbuvo ten metus, yra jau švarus ir visiškai reabilituotas, tačiau pabaisos, kurie vadovauja tam centrui, iki balandžio nesutinka jo išleisti, nes gauna dvidešimt tūkstančių dolerių per mėnesį iš to turtingo dėdės, kuris paprasčiausiai trokšta, kad vyrukas ten liktų uždarytas, ir nenori siųsti nė kiek kišenpinigių smulkioms išlaidoms. Ar ką nors prisimenat?

— Taip, dabar jau prisimenu.

— Jūs padėjote sukurti fiktyvią istoriją. Galiu tęsti?

— Prašom.

Spaiseris skaitė toliau:

Mane ima pagunda pačiam nuskristi ten ir susitikti su tais bjauriais žmonėmis. O tavo dėdė, koks jis nelaimėlis! Jo tipo turtuoliai tariasi galį tik siųsti pinigus ir daugiau į nieką nesikišti. Kaip tau pasakojau, mano tėvas buvo gana pasiturintis ir vis tiek nelaimingiausias žmogus, koki kada nors pažinojau. Žinoma, jis man pirkdavo dalykus, kurie buvo laikini ir nieko nereikšdavo, kai išnykdavo. Bet jis neturėjo nė valandėlės laiko man. Buvo pasiligojęs, visai kaip tavo dėdė. įdėjau tūkstančio dolerių čekį, jeigu tau prireiktų ko nors iš jūsiškės parduotuvės... Riki, nekantrauju išvysti tave balandį. Esu pasakęs savo žmonai, kad šį mėnesį Orlande vyks tarptautinė deimantų paroda, bet ji visai nenori ten manęs lydėti.

— Balandį? — pasitikslino Bičas.

— Taip. Rikis neabejoja, kad balandį bus išleistas.

— Kaip miela, — nusišypsojo Jarberis. — O Kertis turi žmoną ir vaikučių?

— Kerčiui penkiasdešimt aštuoneri, turi tris suaugusius vaikus ir du vaikaičius.

— Kur čekis? — paklausė Bičas.

Spaiseris pasklaidė laiško lapus ir stabtelėjo prie antro puslapio:

Turime būti tikri, kad Orlande galėsi su manimi susitikti, — perskaitė jis. — Ar esi įsitikinęs, kad balandį pagaliau tave paleis? Prašau man parašyti. Nuolat apie tave galvoju. Esu rašomojo stalčiuje pasislėpęs tavo nuotrauką, ir kai pažvelgiu į tavo akis, žinau, kad mudu turime būti kartu.

— Neskanu, neskanu, neskanu, — pakomentavo Bičas vis dar šypsodamasis. — Ir jis iš Teksaso.

— Neabejoju, kad Teksase daug lipšnių berniukų, — įsiterpė Jarberis.

— O Kalifornijoje jų nėra?

— Visą kita vien sentimentalūs niekai, — toliau kalbėjo Spaiseris, greitomis perbėgdamas akimis laišką. Turėsime dar ganėtinai laiko perskaityti jį vėliau. — Iškėlęs parodė kolegoms 1000 dolerių čekį. Tinkamu laiku šis bus patylom išgabentas ir perduotas advokatui, kuris perves pinigus į jų slaptąją sąskaitą.

— Kada jį papurtysime? — paklausė Jarberis.

— Apsikeiskime dar keliais laiškais. Rikiui reikia patirti daugiau vargo.

— Gal kuris iš sargųjį sumuštų ar ką nors tokio panašaus? — pasiūlė Bičas.

— Pas juos ten nėra sargų, — atsakė Spaiseris. — Tai speciali reabilitacijos klinika, prisimenat? Jie turi konsultantus.

— Betgi ten griežto režimo įstaiga, ar ne? O tai reiškia vartus ir tvoras, tad tikrai ten turi būti vienas kitas apsaugininkas. Kas, jeigu Rikis būtų užpultas duše arba rūbinėje kokio nors galvijo, užsigeidusio jo kūno?

— Tai negali būti seksualinis užpuolimas, — pasakė Jarberis. — Ko gero, išgąsdintų Kertį. Šis dar pamanytų, kad Rikis pasigavo kokią ligą ar panašiai.

Taigi vyrai fiktyvią istoriją tęsė dar kelias minutes, kol kūrė daugiau negandų vargšui Rikiui. Jo nuotrauka buvo paimta iš vieno kartu kalinčio vyrioko žurnalų komplekto, paskui jų advokato nukopijuota ir išsiuntinėta daugiau nei tuzinui susirašinėjimo bičiulių po visą Šiaurės Ameriką. Fotografijoje šypsojosi koledžo absolventas su tamsiai mėlyna apranga, — akademine kepuraite ir mantija, — laikantis rankoje diplomą, labai dailus jaunikaitis.

Nuspręsta, kad Bičas kelias dienas pasidarbuosiąs prie naujos istorijos, paskui parašysiąs kito laiško Kerčiui apmatus. Bičas tapo Rikiu, ir šiuo metu jų pramanytasis kenčiantis vaikinukas rašė sakmes apie savo vargus aštuoniasdešimčiai skirtingų atjaučiančių sielų. Teisėjas Jarberis tapo Persiu — jaunikaičiu, taip pat uždarytu už narkotikus, bet dabar švaraus ir besidairančio pagyvenusio turtingo dėdulės, su kuriuo galėtų prasmingai praleisti laiką. Persis buvo užmetęs penketą meškerių ir dabar pamažėle jas vyniojo.

Džo Rojus Spaiseris nemokėjo itin gerai rašyti. Todėl koordinavo apgaules, padėjo kurti fiktyvias istorijas, žiūrėjo, kad jose neįsiveltų klaidų, ir susitikinėjo su advokatu, kuris atgabendavo korespondenciją. Ir jis tvarkė pinigus.

Dabar išsitraukė iš kišenės dar vieną laišką ir paskelbė:

— O šis, gerbiamieji, nuo Kvinso.

Viskas tartum sustingo, kol Bičas ir Jarberis spoksojo į laišką. Kvinsas buvo turtingas bankininkas nedideliame Ajovos miestuke, sprendžiant iš šešeto laiškų, kuriais jis ir Rikis apsimainė. Kaip ir kitus, jie surado jį per pažinčių skelbimų skyrelį gėjų žurnale, šiuo metu paslėptame teisės bibliotekoje. Jis užkibo iš antro karto; pirmasis bandymas sukėlė įtarimą, todėl auka nusirovė nuo kabliuko. Paties Kvinso fotografija buvo momentinė nuotrauka, padaryta prie ežero: be marškinių, pilvotas, liesų rankų, pradedančiais plikti nuo kaktos plaukais, kaip tatai atsitinka penkiasdešimt vienerių metų amžiuje, aplinkui iš visų pusių šeimynykščiai. Fotografija buvo prasta, be abejo, Kvinso parinkta todėl, kad būtų sunku jį atpažinti, jeigu kas nors bandytų tai padaryti.

— Gal norėtum perskaityti, drauguži Riki? — paklausė Spaiseris, paduodamas laišką Bičui. Šis jį paėmė ir pasižiūrėjo į voką. Paprastas baltas, be atgalinio adreso, raidės spausdintos mašinėle.

— Jūs skaitėte? — paklausė Bičas.

— Ne. Na, pirmyn!

Bičas pamažu išėmė laišką, paprasto balto popieriaus lapą, prirašytą glaustų per vieną intervalą pastraipų, kokios gaunamos rašant senoviška rašomąja mašinėle. Atsikrenkštė ir ėmė skaityti:

Brangusis Riki, tai padaryta. Negaliu tuo patikėti, bet aš tai padariau, man pavyko. Pasinaudojau taksofonu ir pašto perlaida, kad nieko nebūtų įmanoma susekti — manau, nepalikau pėdsakų. Kompanija, kurią pasiūlei Niujorke, nuostabi, labai diskretiška bei paslaugi. Prisipažinsiu atvirai, Riki, buvau velniškai išsigandęs. Užsisakyti gėjų kruizą — aš niekad apie tai net nedrįsau svajoti. Ir žinai ką? Tai suteikė atgaivos.

Aš taip didžiuojuosi savimi. Mudu turime atskirą kajutę, tūkstantis baksų už naktį, ir aš laukiu nesulaukiu tos akimirkos.

Bičas stabtelėjo ir bemaž išdidžiai žvilgtelėjo per akinių viršų į abu kolegas. Šie šypsojosi, mėgaudamiesi perskaitytais žodžiais.

Mes išplaukiame kovo dešimtąją, — skaitė jis toliau, — ir man kilo nuostabi mintis. Aš atvyksiu į Majamį devintąją, tad mes neturėsime laiko susieiti draugėn ir susipažinti. Susitikime laive, mūsų kajutėje. Aš būsiu ten pirma, užregistruosiu mus ir užsakysiu šampaną su ledu, paskui lauksiu tavęs. Argi nebus smagu, Riki? Tris dienas turėsime tik sau. Žinai, mudu neišeisime iš kajutės.

Bičas vos vos įstengė tramdyti šypseną ir kol kas jam tai kažkaip sekėsi, nes tuo pat metu su pasidygėjimu kratė galvą. Nedelsdamas skaitė toliau:

Aš labai sujaudintas dėl mūsų mažutės ekskursijos. Galiausiai nusprendžiau sužinoti, kas iš tikrųjų esu, ir tu suteikei man drąsos žengti pirmąjį žingsnį. Nors mudu nesame susitikę, Riki, nežinau, kaip aš tau kada nors atsidėkosiu... Būk geras, tučtuojau man atsakyk ir patvirtink raštu. Saugok save, Riki. Myliu. Kvinsas.

— Turbūt aš susivemsiu, — pasakė Spaiseris, tačiau nelabai įtikinamai: dar tiek daug reikėjo padaryti.

— Nagi papurtykime jį, — pasiūlė Bičas. Kiti du tuoj pat sutiko.

— Tai kiek paimsim? — paklausė Jarberis.

— Mažiausiai šimtą tūkstančių, — pareiškė Spaiseris. — Dviem jo šeimos kartoms priklausė bankai. Juk žinome, kad dar ir dabar jo tėvas dalyvauja versle, tad įsivaizduojate, kaip senis pasiustų, jeigu jo berniukas būtų išstumtas. Kvinsas jokiu būdu negali leistis išspiriamas iš pelningos vietelės, tad sumokės, kiek pareikalausime. Puiki situacija.

Bičas jau užsirašinėjo. Taip pat ir Jarberis. Spaiseris ėmė žingsniuoti po kambarėlį it lokys, tykantis grobio. Mintys sruvo galvon pamažu, — kalba, nuomonės, strategija, — bet netrukus laiškas buvo suredaguotas.

Bičas perskaitė jo apmatus:

Brangusis Kvinsai, kaip buvo miela gauti tavo sausio keturioliktosios laišką. Esu toks laimingas, kad užsirašei į gėjų kruizą. Skamba žavingai. Tik viena problemėlė. Aš negalėsiu tuo pasinaudoti dėl poros priežasčių. Viena ta, kad būsiu laisvas tik po kelerių metų.

Aš sėdžiu kalėjime, o ne klinikoje, kurioje gydoma nuo narkotikų. Ir nesu gėjus, anaiptol. Turiu žmoną ir du vaikučius, ir kaip tik dabar jiems finansiškai sunkus metas, nes aš čia sėdžiu ir negaliu jų išlaikyti. Štai kur pasireiškia tavo vaidmuo, Kvinsai. Man reikia šiek tiek tavo pinigų. Noriu šimto tūkstančių dolerių. Galime juos pavadinti pinigais už tylėjimą. Atsiųsk juos, ir aš užmirštu tą Rikio reikalą, gėjų kruizą, ir niekas Beikerse, Ajovoje, niekad nieko nesužinos. Nei tavo žmona, nei vaikai, tėvas, nei visa jūsų turtuolių giminė niekad nesužinos apie Rikį. Jeigu neatsiųsi pinigų, aš užtvindysiu jūsų miestuką mudviejų laiškų kopijomis... Tai vadinama prievartavimu, Kvinsai, ir tu įkliuvai. Tai žiauru, žema ir nusikalstama, bet aš nesuku sau galvos. Man reikia pinigų, o tu jų turi.

Bičas nutilo ir apsidairė, laukdamas pritarimo.

— Gražu, — tarė Spaiseris, mintyse jau leisdamas grobį.

— Bjauru, — metė Jarberis. — Tačiau kas, jeigu jis nusižudys?

— Abejoju, — pasakė Bičas.

Jie darsyk perskaitė laišką, paskui ėmė svarstyti, ar gerai pasirinktas laikas. Nė žodžiu neužsiminė apie savo apgaulių neteisėtumą ar bausmę, jeigu įkliūtų. Tokias diskusijas buvo palikę ramybėje jau prieš daug mėnesių, kai Džo Rojus Spaiseris įtikino anuodu prisidėti priėjo. Rizika buvo menka, palyginti su galimu pelnu. Mažai tikėtina, kad kvinsai, kurie leidžiasi įviliojami į spąstus, bėgs į policiją ir skųsis, jog yra prievartaujami.

Tačiau jie dar nieko nepapurtė. Susirašinėjo su tuzinu ar apie tiek potencialių aukų, iš kurių visos — pusamžiai vyrai, padarę klaidą ir atsiliepę į štai tokį paprastą skelbimėlį:

NBV^3, virš 20-ies, ieško malonaus ir diskretiško per 40 ar 50 m. pono, su kuriuo norėtų susirašinėti.

Vienas skelbimukas smulkiu šriftu gėjų žurnalo pažinčių skyrelyje užderėjo šešiasdešimtimi atsakymų; Spaiseriui buvo pavesta atsijoti niekalą ir nustatyti turtingus taikinius. Iš pradžių šis darbas jam pasirodė šlykštus, paskui ėmė linksminti. Dabar tai buvo verslas, nes jie ketino išgauti šimtą tūkstančių baksų iš visai nekalto žmogaus.

Jų advokatas pasiims trečdalį — tai įprasta pelno nuorėža, tačiau vis tiek procentai gniuždantys. Bet kito pasirinkimo jie neturi: jisai svarbiausias jų nusikalstamo lošimo dalyvis.

Jie darbavosi prie laiško Kvinsui valandą, paskui nusprendė naktį viską dar gerai permąstyti ir galutinį variantą sukurpti rytoj. Turėjo dar vieną laišką iš žmogaus, pasivadinusio Huverio slapyvardžiu. Tai buvo antras jo laiškas, parašytas Persiui, ir per keturias pastraipas kliedintis apie paukštelių stebėjimą. Jarberis būsiąs priverstas pastudijuoti paukščius, prieš parašydamas atsakymą kaip Persis ir dėdamasis labai besidomintis šia tema. Matyt, Huveris bijojosi dargi savo šešėlio. Neatskleidė nieko asmeniška apie save, laiške nebuvo ničnieko, kas kvepėtų pinigais.

Reikia dar šiek tiek atleisti valą, nusprendė Brolija. Sapalioti apie paukštelius, paskui pabandyti pastūmėti prie fizinės draugystės temos. Jeigu Huveris neužkibs ant užuominos ir jeigu nieko neatskleis apie savo finansinę padėtį, tuomet teks jį palikti ramybėje.

Kalėjimų valdyboje Tramblas oficialiai buvo vadinamas kolonija. Toks apibrėžimas reiškė, kad apie teritoriją nebuvo nei tvorų, nei spygliuotos vielos, nei stebėjimo bokštų, nei sargybinių su šautuvais, tik ir tykančių sučiupti bėglius. Kolonija reiškė minimalią apsaugą, tad bet kuris kalinys galėdavo paprasčiausiai išeiti, jei kildavo toks noras. Tramble jų kalėjo tūkstantis, bet mažai kas iš jo pasišalindavo.

Čia buvo geriau nei daugelyje valdiškų vidurinių mokyklų. Miegamieji su oro kondicionavimu, švari valgykla, visavertis maistas tris kartus per dieną, sunkumų kilnojimo salė, biliardinė, kortos, mini tenisas, krepšinis, tinklinis, bėgiojimo takelis, biblioteka, koplyčia, etatiniai dvasininkai, socialinės rūpybos darbuotojai, neribojamos lankymo valandos.

Geresnio už Tramblą ir nerastum kaliniams, kurie visi buvo priskiriami mažos rizikos kategorijai. Aštuoniasdešimt procentų sėdėjo už nusikaltimus dėl narkotikų. Apie keturiasdešimt procentų buvo apiplėšę bankus, nieko nesužeisdami ir netgi neišgąsdindami. Likusieji priklausė tarnautojams, kurių nusikaltimai rikiavosi nuo smulkių apgavysčių iki daktaro Loido, chirurgo, kurio biuras per du dešimtmečius išviliojo iš valstybinio pagyvenusiųjų žmonių medicinos draudimo 6 milijonus dolerių.

Smurtas Tramble buvo netoleruojamas. Retai kas susilaukdavo grasinimų. Galiojo daugybė taisyklių, bet kolonijos administracija be vargo priversdavo joms paklusti. Jeigu nesilaikydavai tvarkos, tave išsiųsdavo kitur, į nuosaikaus režimo kalėjimą — tokį, kuris aptvertas spygliuota viela ir saugomas storžievių sargybinių.

Tramblo kalinius tenkino federalinė tvarka, jie deramai elgėsi ir skaičiavo dar likusias iki laisvės dienas.

Užsiimti rimta nusikalstama veikla kolonijos viduje buvo negirdėtas dalykas, kol čia neatsirado Džo Rojus Spaiseris. Prieš savo nuopuolį Spaiseris buvo girdėjęs pasakojimų apie „Angolos apgaulę“, šitaip pavadintą pagal liūdnai pagarsėjusį Luizianos valstijos sunkiųjų darbų kalėjimą. Kai kurie jo įnamiai buvo patobulinę pinigų prievartavimo iš gėjų schemą ir kol buvo nutverti, „palengvino“ savo aukas 700 000 dolerių.

Spaiseris buvo iš kaimiškos apygardos netoli nuo Luizianos sienos, ir „Angolos apgaulė“ jo kraštuose buvo pagarsėjusi afera. Jis nė nesapnavo, kad kada nors ją pamėgdžios. Bet vieną rytą atsibudo federalinėje kolonijoje ir nusprendė švarinti visus iki vieno, prie kurių tik pasiseks pakankamai arti prisigretinti.

Kasdien pirmą valandą jis žingsniuodavo bėgimo taku, dažniausiai vienas, visados su pakeliu „Marlboro“. Prieš įkalinamas nerūkė dešimtį metų; dabar surūkydavo po du pakelius per dieną. Tad jis žingsniuodavo, kad atitaisytų žalą plaučiams. Per trisdešimt keturis mėnesius jis nužingsniavo 1242 mylias ir numetė dvidešimt svarų, nors veikiausiai ne dėl fizinio krūvio, kaip mėgdavo teigti. Dėl numesto svorio labiau kaltas režimas be alaus.

Trisdešimt keturi mėnesiai pražingsniuoti ir prarūkyti, liko dar dvidešimt vienas.

Devyniasdešimt tūkstančių dolerių bingo pinigų, vogtų tiesiogine prasme, buvo palaidoti jo kiemo gale, pusmylį už namo, šalimais įrankių pašiūrės — paslėpti savo paties sumūrytame rūsyje, apie kurį žmona nieko nežinojo. Vis dėlto ji padėjo jam išleisti likusią grobio dalį, iš viso 180 000 dolerių, nors federalai susekė tik jų pusę. Juodu nusipirko po kadilaką ir iš Naujojo Orleano pirmąja klase nuskrido į Las Vegasą, kur buvo visur vežiojami kazino limuzinais ir gyveno liukso numeriuose.

Jeigu jis ir turėjo kokių svajonių, tai viena iš jų buvo tapti profesionaliu lošėju su būstine Vegase, bet žinomu ir prisibijomu visuose kazino. Jo lošimas — „Juodasis Džekas“, ir nors buvo pralošęs toną pinigų, vis dar tikėjo galįs priveikti bet kuriuos lošimo namus. Karibuose esama kazino, kurių jis dar regėte neregėjęs. Taip pat laukia Azija. Jis keliausiąs po pasaulį pirmąja klase, su žmona ar be jos, apsistosiąs prabangiuose apartamentuose, užsisakinėsiąs aptarnavimą į numerį ir varysiąs siaubą kiekvienam „Juodojo Džeko“ kortų dalytojui, pakankamai kvailam, kad prisileistų jį prie stalo.

Pasiimsiąs iš savo galukiemio tuos 90 000 dolerių, pridursiąs savąją dalį iš „Angolos apgaulės“ ir persikelsiąs į Las Vegasą. Su žmona ar be jos. Jau keturis mėnesius ji nesilankė Tramble, nors paprastai atvažiuodavo kas trečią savaitę. Naktimis jisai sapnuodavo košmarus, kad jinai rausia galukiemį, ieškodama užkasto lobio. Buvo beveik tikras, kad ji nežino apie pinigus, bet abejonė vis tiek graužė. Tuomet, prieš išsiunčiamas į kalėjimą, jis dvi naktis gėrė ir kažką prasitarė apie 90 000 dolerių. Nepajėgė tiksliai prisiminti savo žodžių. Nors ir kaip stengėsi, paprasčiausiai nepajėgė tiksliai atgaminti, ką jai pasakęs.

Sukoręs mylią, užsirūkė dar vieną „Marlboro“. Gal dabar ji turi draugužį? Rita Spaiser — patraukli moteris, šen bei ten apkūnoka, tačiau ne tiek, kad 90 000 dolerių nepajėgtų paslėpti. Kas, jeigu ji su savo naujuoju pisokliu surado pinigus ir dabar juos švaisto? Vienas iš Džo Rojaus bjauriausių, nuolat pasikartojančių košmarų — lyg scena iš prasto filmo: Rita ir kažkoks nepažįstamas vyriškis su kastuvais tarsi kokie idiotai per lietų rausia žemę. Kodėl per lietų, jis negalėjo pasakyti. Tačiau visados tai dėdavosi naktį, per pačią audrą su perkūnija; blyksint žaibams jis išvysdavo anuos brendančius per kiemą, vis arčiau ir arčiau prie įrankių pašiūrės. Viename sapne naujasis paslaptingas draugužis sėdėjo buldozeryje ir stumdė purvo krūvas po visą sodybą, o Rita stovėjo šalimais, kastuvu rodydama tai šen, tai ten.

Džo Rojus geidė pinigų. Tiesiog juto juos savo delnais. Skaičiuodamas dienas Tramble, pavogs ir prievarta išplėš, kiek pajėgs, paskui išsikas savo lobį ir pasiduos į Las Vegasą. Niekas jo gimtajame mieste nesulauks malonumo rodyti į jį pirštais, šnabždėti ir sakyti: „Aure, senukas Džo Rojus. Turbūt jau sugrįžo iš kaliūzės“. Niekados!

Gyvens jis plačiai. Su žmona ar be jos.

4

Tedis pažvelgė į išrikiuotus palei stalo kraštą buteliukus su tabletėmis, — nelyginant maži budeliai šie išvaduos jį nuo kančios. Priešais sėdėjo Jorkas ir skaitė iš savo užrašų.

Jorkas pranešė:

— Jis nesitraukė nuo telefono iki trečios ryto, kalbėjosi su draugais Arizonoje.

— Su kuo?

— Bobiu Landeriu, Džimu Golisonu, Ričardu Haseliu — savo nuolatine šutve. Su piniguočiais.

— Ir su Deilu Vaineriu?

— Taip, ir su juo. — Jorką nustebino Tedžio atmintis. Šis dabar sėdėjo užsimerkęs ir trynėsi smilkinius. Kažkur tarp jų, kažkur giliai smegenyse glūdėjo Leiko draugų, rėmėjų, patikėtinių, rinkimų pagalbininkų ir senųjų vidurinės mokyklos mokytojų pavardės. Visos jos tvarkingai sudėtos tolimame kamputyje ir prireikus galės būti panaudotos.

— Kas nors neįprasta?

— Ne, tikrai ne. Tik įprasti klausimai, kokių galėtum tikėtis iš žmogaus, planuojančio tokį netikėtą ėjimą. Jo draugai buvo nustebinti, netgi sukrėsti ir kažkokie vangūs, tačiau nieko, atsigaus.

— Ar jie teiravosi apie pinigus?

— Žinoma. Bet jis kalbėjo miglotai, nors pasakė, kad tai nesudarys problemos. Jie buvo skeptiški.

— Ar jis saugojo mūsų paslaptis?

— Be abejo.

— Ar pajuto, kad mes klausomės?

— Nemanau. Vienuolika kartų jisai skambino iš savo kabineto ir aštuonis — iš namų. Nesyk iš mobilaus.

— O faksai? Elektroninis paštas?

— Ničnieko. Dvi valandas jis praleido su Skjara, savo...

— Personalo viršininku.

— Tikrai taip. Iš esmės juodu planavo rinkimų kampaniją. Skjara nori jai vadovauti. Nensą iš Mičigano jie norėtų matyti kaip viceprezidentą. k

— Neblogas pasirinkimas.

— Atrodo, puikus. Mes jį jau tikriname. Dvidešimt trejų išsiskyrė, tačiau tatai buvo prieš trisdešimt metų.

— Tai ne problema. Ar Leikas pasirengęs įsipareigoti?

— O, taip! Juk jis politikas, tiesa? Jam pažadėti karalystės raktai. Jis jau rašo kalbas.

Tedis išėmė iš buteliuko tabletę ir prarijo ją neužsigerdamas. Išsiviepė, lyg ta būtų buvus karti. Suraukė kaktą ir tarė:

— Jorkai, pasakykite man, gal ką nors pražiūrėjome dėl šio vyrioko. Jokių užslėptų nuodėmių šeimoje?

— Jokių, šefe. Šešis mėnesius tyrinėjome jo nešvarius baltinius. Nėra nieko, kas galėtų mums pakenkti.

— Jis neketina vesti kokios kvaišos?

— Ne. Susitikinėja su keliomis moterimis, bet nieko rimta.

— Jokio sekso su stažuotojomis?

— Visiškai jokio. Jis švarus.

Juodu kartojo dialogą, kurį jau daugsyk vedė. Tačiau dar vienas nepakenks.

— Jokių šešėlinių finansinių reikalų iš užkulisinio jo gyvenimo?

— Šis ir yra jo gyvenimas, šefe. Užkulisyje ničnieko.

— Girtuoklystė, narkotikai, tabletės pagal receptą, lošimas internete?

— Ne, sere. Jis visai švarus, nuosaikus, padorus, protingas, tiesiog nuostabus.

— Pasikalbėkime su juo.

Aronas Leikas vėl buvo palydėtas į tą patį kambarį Langlio gilumoje, šįsyk trijų dailių jaunikaičių, saugančių jį, lyg pavojus tykotų už kiekvieno kampo. Jis žengė netgi greičiau negu vakar, dar aukščiau pakelta galva, tiesut tiesutėle nugara. Jo stotas augo valandomis.

Vėl pasisveikino su Tedžiu ir paspaudė šio sudiržusią ranką, paskui nusekė įkandin antklode užkloto invalido vežimėlio į bunkerio vidų ir atsisėdo iš kitos stalo pusės. Apsikeitė mandagybėmis. Jorkas stebėjo kitame kambaryje, esančiame tolėliau koridoriuje, kur prie slaptų kamerų prijungti trys monitoriai perdavinėjo kiekvieną žodį, kiekvieną judesį. Greta Jorko sėdėjo du vyriškiai, kurie visą laiką nagrinėjo vaizdo juostoje įrašus žmonių, šiems kalbant, kvėpuojant, judinant rankas, akis, galvą ir kojas, stengdamiesi nustatyti, ką kalbantieji iš tikrųjų turėjo mintyse.

— Ar gerai išsimiegojote praeitą naktį? — paklausė Tedis, nutaisydamas šypseną.

— Taip, tikrai, — sumelavo Leikas.

— Gerai. Suprantu, jog esate pasirengęs sutikti su mūsų sandėriu.

— Sandėriu? Aš nežinojau, jog tai būtent sandėris.

— O, taip, pone Leikai, tai būtent sandėris. Mes pažadame, kad būsite išrinktas, o jūs pažadate padvigubinti gynybos išlaidas ir pasirengti prieš tuos rusus.

— Tuomet tebūnie tai sandėris.

— Puiku, pone Leikai. Aš labai patenkintas. Jūs būsite šaunus kandidatas ir puikus prezidentas.

Šie žodžiai nesiliovė skambėti Leikui ausyse, bet jis negalėjo jais patikėti. Prezidentas Leikas. Prezidentas Aronas Leikas. Šiąnakt iki penktos ryto jis žingsniavo po kambarį, stengdamasis save įtikinti, jog jam siūlomi Baltieji rūmai. Šitai atrodė pernelyg lengva. Kita vertus, kad ir kaip stengėsi, niekaip nepajėgė išmesti iš galvos ir paradinės pusės. Ovalusis kabinetas. Visi tie reaktyviniai lėktuvai ir sraigtasparniai. Laukiančios kelionės po pasaulį. Šimtai padėjėjų, pasirengę vykdyti kiekvieną paliepimą. Iškilmingi pietūs su pasaulio galingaisiais.

Ir svarbiausia — vieta istorijoje.

O taip, Tedis gaus tą sandėrį.

— Pasišnekėkime apie pačią kampaniją, — pasiūlė Tedis. — Manau, turėtumėte paskelbti iškeliąs savo kandidatūrą po Niu Hampšyro. Duokime nusėsti dulkėms. Tegul laimėjusieji gaus savąsias penkiolika minučių, o pralaimėjusieji dar labiau apsidrabstys purvais, ir tada pasiskelbkite.

— Tatai gana greit, — priminė Leikas.

— Mes neturime daug laiko. Praleisime Niu Hampšyrą ir pasirengsime Arizonai bei Mičiganui vasario dvidešimt antrąją. Reikia, kad tose dviejose valstijose jūs laimėtumėte. Kai tai įvyks, jūs įsitvirtinsite kaip rimtas kandidatas ir būsite pasirengęs kovo mėnesiui.

.— Aš galvojau pasiskelbti savo gimtojoje valstijoje, kur nors Fynikse.

— Mičigane geriau. Tai didesnė valstija, penkiasdešimt aštuoni delegatai, palyginti su dvidešimt keturiais Arizonos. Bus tikimasi, kad jūs laimėsite namuose. Jeigu tą pačią dieną laimėsite ir Mičigane, tuomet būsite kandidatas, su kuriuo teks skaitytis. Pirma iškelkite savo kandidatūrą Mičigane, paskui po kelių valandų tai padarykite savo gimtojoje apygardoje.

— Puiki mintis.

— Flinte yra sraigtasparnių gamykla „D-L-Trilling“. Jie turi didžiulį angarą, keturis tūkstančius darbuotojų. Generalinis direktorius — žmogus, su kuriuo aš galiu pasikalbėti.

— Pritraukite jį, — pasakė Leikas, neabejodamas, kad Tedis jau pasikalbėjo su generaliniu.

— Ar galite poryt pradėti filmuoti reklaminius skelbimus?

— Aš galiu viską, — patvirtino Leikas, įsitaisydamas keleivio vietoje, — ėmė aiškėti, kas vairuoja autobusą.

— Jums sutikus, mes nusamdysime konsultacinę grupę iš šalies, kad užsiimtų skelbimais ir reklama. Bet mes čia turime geresnių žmonių, be to, jie jums nieko nekainuos. Suprantate, ne tai, kad pinigai būtų problema.

— Manau, šimto milijonų turėtų viskam pakakti.

— Turėtų. Šiaip ar taip, mes šiandien pat pradėsime dirbti prie televizijos reklamos. Manau, jums patiks. Viskas bus piešiama kuo niūriausiomis spalvomis — vargana mūsų kariškių padėtis, visokios grėsmės iš užsienio. Pasaulio žūtis ir panašūs dalykai. Tai mirtinai išgąsdins žmones. Įterpsime jūsų pavardę bei veidą, kelis trumpus žodžius ir akies mirksniu tapsite žinomiausiu šalies politiku.

— Žinomumas nelaimės rinkimų.

— Bet pinigai laimės. Pinigai nuperka televiziją ir viešosios nuomonės apklausas, daugiau nieko ir nereikia.

— Man patiktų manyti, kad reikšmės turi ir idėja.

— O taip, žinoma, pone Leikai, ir mūsų idėja kur kas reikšmingesnė nei mokesčių mažinimas, įtvirtinamosios priemonės^4, abortai, monopolijos ir šeimos vertybės bei visos kitos kvailystės, apie kurias girdime. Mūsų idėja — gyvenimas ir mirtis. Ši idėja pakeis pasaulį ir apsaugos mūsų gerovę. Po teisybei, tik tai mums ir rūpi.

Leikas pritariamai linksėjo. Apsaugoti ekonomiką, palaikyti taiką — ir amerikiečiai rinkėjai atiduos balsus už bet ką.

— Aš turiu tinkamą žmogų, kuris galėtų vadovauti kampanijai. — Leikas troško nors ką pasiūlyti savo.

— Ką tokį?

— Maiką Skjarą, mano personalo vadovą. Savo artimiausią patarėją, žmogų, kuriuo besąlygiškai tikiu.

— Ar jis turi kokios nors patirties nacionaliniu mastu? — paklausė Tedis, nors gerai žinojo, kad vyrukas neturi jokios.

— Ne, bet jis tikrai sugebės.

— Puiku. Juk tai jūsų kampanija.

Leikas nusišypsojo ir linktelėjo. Malonu buvo tą išgirsti. Jo galvoje jau kirbėjo pirmieji klausimai.

— Kaip dėl viceprezidento? — paklausė Tedis.

— Turiu porą pavardžių. Senatorius Nensis iš Mičigano yra mano senas draugas. Taip pat dar Teksaso gubernatorius Gvaisas.

Tedis išklausė pavardes itin įdėmiai. Tiesą sakant, pasirinkta neblogai, nors su Gvaisu tikrai nieko neišeis. Jis turtuoliukas, kuris šiaip taip praslydo pro koledžą, jau ketvirtąjį dešimtmetį mušė golfą, paskui išleido galybę savo tėvo pinigų, kad ketveriems metams įsitaisytų gubernatoriaus rezidencijoje. Be to, dėl Teksaso jiems nebus rūpesčių.

— Man labai patinka Nensis, — linktelėjo Tedis.

Tuomet Nensis ir bus, mažne prasitarė Leikas.

Valandą juodu kalbėjosi apie pinigus, pirmąją jų bangą iš politinio veikimo komitetų ir apie tai, kaip priimti iškart plūstelėjusius milijonus nesukeliant pernelyg daug įtarimo. Vėliau antroji banga iš gynybos departamento rangovų. Galiausiai trečioji — grynųjų pinigų ir kitų neatsekamų lėšų.

Bus ir ketvirtoji banga, apie kurią Leikas niekad nesužinos. Dėdami viltis į balsavimo punktus, Tedis ir jo įstaiga pasirengę tikra šio žodžio prasme atitempti dėžes grynųjų į profsąjungų sales, juodųjų bažnyčias ir baltųjų užjūrio karų veteranų klubus tokiuose miestuose kaip Čikaga, Detroitas ir Memfis, taip pat

Pietų giluma. Dirbdami su vietiniais, kuriuos jau parinkinėjo, jie bus pasirengę nupirkti kiekvieną balsą, kokį tik gebės rasti.

Kuo ilgiau Tedis svarstė savąjį planą, tuo labiau įtikėjo, jog rinkimus laimės ponas Aronas Leikas. —

Nedidukė Trevoro juridinė kontora buvo Neptjun Byče, per kelis kvartalus nuo Atlantik Byčo, nors niekas negalėjo pasakyti, kur baigiasi vienas pliažas^5 ir prasideda kitas. Džeksonvilis stūksojo kelios mylios į vakarus ir vis labiau slinko jūros linkui. Kontora buvo perstatyta iš nuomojamo vasarnamio, o iš jos suklypusios verandos pastato užpakalyje Trevoras galėjo matyti pliažą, vandenyną ir girdėti žuvėdras. Sunku patikėti, bet jis jau dvylika metų nuomojo šį būstą. Iš pradžių, kai čia atsikėlė, mėgdavo slėptis verandoje, toli nuo telefono ir klientų, be paliovos spoksoti į romius Atlanto vandenis vos už dviejų kvartalų.

Kilimo jis buvo iš Skrentono, ir kaip visiems persikėlėliams žiemoti į šiltesnius kraštus, jam galiausiai pakyrėjo spoksoti į jūrą, basomis bastytis po pliažus ir mėtyti trupinius paukščiams. Dabar labiau mėgo leisti laiką užsirakinęs kontoroje.

Trevoras baisėjosi teismo salėmis ir teisėjais. Nors darbas nekasdieniškas ir savotiškai garbingas, tačiau jis pastūmėjo Trevorą užsiimti kitokio pobūdžio teisine praktika — nukreipė prie darbo su popieriais — nekilnojamojo turto forminimų, testamentų, nuomos sutarčių, miestų rajonavimo, prie visų tų pilkų, neįspūdingų, menkų profesijos sferų, apie kurias jam niekas nedėstė teisės fakultete. Retsykiais jis apsiimdavo vesti kokią nors narkotikų bylą, tačiau niekados tokią, kuri baigtųsi teismu. Būtent vienas iš tų nelaimėlių klientų Tramble suvedė jį su garbiuoju Džo Rojų Spaiseriu. Netrukus jis tapo visų trijų — Spaiserio, Bičo ir Jarberio — oficialiu advokatu. Brolijos, kaip netgi Trevoras juos vadindavo.

Jis paprasčiausiai buvo jų kurjeris. Persiųsdavo jiems laiškus kaip oficialius juridinius dokumentus, taigi jiems galiojo privilegija, sauganti advokato ir kliento susirašinėjimą. Taip pat jis slapčia išgabendavo jų laiškus. Neteikdavo jiems jokių patarimų, o šie jų ir neprašydavo. Jis tvarkė jų bankų sąskaitas užsienyje ir užsiimdavo jų klientų šeimų skambučiais Tramble. Dengė nešvarius jų reikaliukus ir šitaip išvengdavo teismo salių, teisėjų bei kitų advokatų, ir tai Trevorui kuo puikiausiai tiko.

Taip pat jis dalyvavo jų sąmoksle, ir jeigu kada nors visi būtų demaskuoti, vyriokas neišneštų sveiko kailio, tačiau dėl to nekvaršino sau galvos. „Angolos apgaulė“ buvo absoliučiai geniali, nes jos aukos negalėjo skųstis. Ko jam nerizikuoti už lengvai pelnomą honorarą ir galimus atlygius.

Nepastebėtas savo sekretorės, jis išsmuko iš kontoros, paskui nutykino į savąjį restauruotą 1970 m. VW „vabalą“ be oro kondicionieriaus. Pirmąja gatve nuvažiavo Atlanto bulvaro link, kur tarp namų, kotedžų ir nuomojamųjų vilų kartkartėmis šmėkščiojo vandenynas. Buvo apsimovęs senas chaki spalvos kelnes, vilkėjo baltus medvilninius marškinius su geltona varlyte, mėlyną dryžuotą indiško audinio švarką — visa jo apranga buvo gerokai suglamžyta. Jis pravažiavo „Pito grilbarą“, seniausią girdyklą palei pliažus ir asmeniškai jo mėgstamiausią, nors šią skylę buvo aptikęs ir koledžų jaunimėlis. Turėjo ten užsilikusią seniai neapmokėtą 361 dolerių sąskaitą, bemaž visą už „Coors“ ilgakaklius alaus butelius ir kokteilius su citrinos sultimis, ir tikrai norėjo padengti skolą.

Atlanto bulvaru pasuko vakarų kryptimi, ir pakeliui į Džeksonvilį ėmė galynėtis su mašinų srautu. Keikė lėtą eismą ir transporto kamščius, taip pat automobilius su kanadietiškais numeriais. Vėliau atsidūrė aplinkkelyje šiauriau oro uosto ir netrukus leidosi vis gilyn Floridos užmiesčio lyguma.

Po penkiasdešimties minučių sustojo prie Tramblo. Vis dėlto federalinės sistemos negali nemėgti, vėl tarė sau. Daugybė vietos automobiliams pastatyti prie pat paradinio įėjimo, kasdien kalinių gražiai tvarkoma teritorija ir šiuolaikiški, gerai prižiūrimi pastatai.

Baltajam apsaugininkui prie durų tarstelėjo „Sveikas, Meki“, o juodajam — „Sveikas, Vinsai“. Prie registracijos stalo Rufus rentgenu peršvietė jo portfelį, o Nadina užpildė jo apsilankymo popierius.

— Kaip ešeriai? — paklausė jis Rufų.

— Nekimba, — atsakė šis.

Per trumpą Tramblo istoriją nė vienas advokatas čia taip dažnai nesilankė kaip Trevoras. Jį vėl nufotografavo, pažymėjo viršutinę plaštakos pusę nematomu rašalu ir nuvedė pro dvejas duris ir trumpą koridorių.

— Sveikas, Linkai, — pasakėjis dar vienam apsaugininkui.

— Labryt, Trevorai, — atsakė Linkas, kuris prižiūrėjo lankytojų zoną — didelį atvirą plotą su daugybe minkštų krėslų ir smulkių prekių automatais palei vieną sieną, žaidimų aikštele vaikams ir nedideliu vidiniu kiemeliu, kur du žmonės galėjo pasėdėti prie lauko stalelio ir bent trumpam pabūti vieni. Visur buvo iššluota, išblizginta ir visiškai tuščia. Mat paprasta savaitės diena. Kiemelis pagyvėdavo šeštadieniais ir sekmadieniais, tačiau kitu metu Linkas prižiūrėdavo tuščią zoną.

Jie nuėjo į advokatų kambarį, vieną iš kelių atskirų kamerėlių rakinamomis durimis ir langais, pro kuriuos Linkas galėjo stebėti, jeigu tik buvo tam nusiteikęs. Džo Rojus Spaiseris laukė, skaitydamas kasdienę sporto apžvalgą, nes lošdavo iš koledžų krepšinio rezultatų. Trevoras ir Linkas įžengė į kamerėlę drauge, ir Trevoras tuoj pat išsiėmęs iš piniginės įteikė Linkui du dvidešimties dolerių banknotus. Vidaus stebėjimo vaizdo kameros negalėjo jų užfiksuoti, jeigu tai buvo daroma vos tik įžengus pro duris. Kaip paprastai Spaiseris dėjosi nepastebįs šios transakcijos.

Paskiau portfelis buvo atidarytas, ir Linkas apsimetė jį tikrinąs. Tačiau nepalietė nė vieno daikto. Trevoras išėmė didelį manilinį voką, užantspauduotą ir pažymėtą ryškiu šriftu „Juridiniai dokumentai“. Linkas paėmė jį ir apčiupinėjo, kad įsitikintų, jog viduje tik popieriai, o ne koks nors ginklas ar buteliukas su piliulėmis, ir grąžino Trevorui. Šitaip jų daryta daugybę kartų.

Tramblo taisyklės reikalavo, kad apsaugininkas būtų kambarėlyje išimant visus popierius ir atplėšiant visus vokus. Bet pora dvidešimtinių išstūmė Linką lauk, kur jis atsistojo prie durų, nes šiuo momentu paprasčiausiai nebuvo ką saugoti. Jis žinojo, kad laiškai perduodami ten ir atgal, tačiau nekreipė į tai dėmesio. Jeigu tik Trevoras nebando slapta įnešti ginklų ar narkotikų, Linkas neįklius. Šiaip ar taip, čia daug kvailų taisyklių. Jis atsirėmė nugara į duris ir netrukus kaip buvo pratęs ėmė stačiom snausti it arklys: viena koja ištiesta, kita sulenkta per kelį.

Advokatų kambarėlyje mažai užsiimta teisiniais reikalais. Spaiseris vis dar buvo įsigilinęs į taškų skirtumus. Dauguma kalinių džiugiai pasitikdavo svečius, o Spaiseris vos toleruodavo savąjį.

— Praeitą vakarą paskambino Džefo Degeto brolis, — tarė Trevoras. — Tas vaikinas iš Koral Geiblso.

— Pažįstu jį, — linktelėjo Spaiseris, pagaliau atidėdamas į šalį laikraštį, nes horizonte švietėsi pinigai. — Gavo dvylika metų už dalyvavimą narkotikų versle.

— Taip. Jo brolis rašo, kad Tramble yra toks vienas buvusysis federalinis teisėjas, kuris peržiūrėjo jo popierius ir mano, jog būtų galima numesti kelerius metus. Tas teisėjas nori honoraro, tad Degetas paskambino savo broliui, o šis man. — Trevoras nusivilko suglamžytą mėlyną švarką ir nubloškė ant kėdės. Spaiserį nervino geltona jo varlytė.

— Kiek jie gali mokėti?

— Ar jūs, vyručiai, nustatę honorarą?

— Nežinau, gal Bičas ir nustatė. Mes bandome gauti penkis tūkstančius už straipsnio du du penki penki sumažinimą. — Spaiseris tai pasakė, lyg ilgus metus būtų praktikavęs federaliniuose teismuose kriminalinę teisę. O po teisybei, federalinio teismo salę faktiškai jis matė tik vieną sykį — tą dieną, kai buvo nuteistas.

— Žinau, — pasakė Trevoras. — Bet abejoju, ar jie išgalės sumokėti penkis tūkstančius. Vaikinas turi valstybės paskirtą gynėją.

— Tuomet išspauskit, kiek duosis, tačiau iš anksto paimkit bent tūkstantį. Jis neblogas vyrukas.

— Darotės minkštesnis, Džo Rojau.

— Ne. Darausi šykštesnis.

Ir tai buvo tiesa. Džo Rojus buvo vadovaujantysis Brolijos partneris. Jarberis ir Bičas, nors gabūs ir išsimokslinę, jautėsi pernelyg pažeminti savojo nuopuolio, kad turėtų bent kokių siekių. Spaiseris, bemokslis ir ne itin gabus, turėjo ganėtinai įgūdžių manipuliuoti, kad neleistų savo kolegoms iškrypti iš vėžių. Kol tie skendėjo liūdnuose apmąstymuose, jisai svajojo apie grįžimą į laisvę.

Džo Rojus atsivertė aplanką ir išėmė iš jo čekį.

Štai tūkstantis baksų, kuriuos reikia padėti į banką. Atėjo iš susirašinėjimo bičiulio Teksase, pavarde Kertis.

— Kokios jo išgalės?

— Labai geros, man regis. Mes pasirengę papurtyti Kvinsą Ajovoje. — Džo Rojus išėmė dailų šviesiai violetinį voką, tvirtai užantspauduotą ir adresuotą Kvinsui Garbui Beikerse, Ajovos valstijoje.

— Kokia suma? — paklausė Trevoras, paimdamas voką.

— Šimtas tūkstančių.

— Oho!

— Jis turi, sumokės. Aš daviau jam instrukcijas, kaip pervesti pinigus. Perspėkite banką.

Per dvidešimt trejus savo teisinės praktikos metus Trevoras niekad nebuvo uždirbęs honoraro, bent kiek priartėjančio prie 33 000 dolerių. Staiga jis išvydo, lietė juos ir, nors tramdė save to nedaryti, pradėjo svajoti, kur išleis tuos 33 000 už nieką, vien tik už tai, kad persiuntinėja paštą.

— Jūs įsitikinęs, kad šitai išdegs? — paklausė jis, mintyse apmokėdamas sąskaitą „Pito bare“ ir paliepdamas „MasterCard“ kortelei priimti ir paslėpti šį čekį. Jis pasilaikysiąs tą patį automobilį, savo mylimąjį „vabalą“, bet galėtų įsitaisyti oro kondicionierių.

— Žinoma, išdegs, — tvirtai patikino Spaiseris.

Jis turėjo dar du laiškus, abu parašytus teisėjo Jarberio, besidedančio jaunuoju Persiu reabilitacijos centre. Su išankstiniu lūkesčiu Trevoras paėmė juos.

— Arkanzasas šįvakar žaidžia Kentukyje, — pasakė Spaiseris, vėl sugrįždamas prie laikraščio. — Skirtumas pranašaujamas apie keturiolika. Ką jūs manote?

— Bus kur kas mažesnis. Kentukis namie labai kietas.

— Jūs lažinatės?

— O jūs?

Trevoras „Pito bare“ turėjo bukmekerį ir, nors lošdavo nedaug, išmoko klausyti teisėjo Spaiserio nuorodų.

— Aš pastatysiu šimtą už Arkanzasą, — pasakė Spaiseris.

— Manau, aš irgi.

Pusvalandi juodu lošė „Juodąjį Džeką“. Linkas kartkartėmis žvilgtelėdavo vidun ir smerkiamai susiraukdavo. Kortos apsilankymų metu draudžiamos, tačiau kam tai rūpi? Džo Rojus lošė kietai, nes treniravosi kitai savo būsimajai karjerai. Pokeris ir kunkenas buvo mėgstamiausi Spaiserio lošimai poilsio kambaryje, todėl neretai sunku būdavo rasti priešininką, kuris norėtų lošti su juo „Juodąjį Džeką“.

Trevoras nebuvo itin geras lošėjas, bet visados mielai sėsdavosi prie kortų. Spaiserio nuomone, tai vienintelė šio to verta jo savybė.

5

Įvykis, kai buvo paskelbta apie naująjį kandidatą, įgijo šventišką pergalingo pokylio pobūdį — nuo lubų leidosi raudoni, balti ir mėlyni transparantai ir vėliavos, po visą angarą aidėjo maršai. Iš kiekvieno „D-L Trilling“ darbuotojo, — visų keturių tūkstančių — pareikalauta, kad dalyvautų mitinge, o jų dvasiai pakelti buvo pažadėta papildomai visa diena atostogų. Aštuonios apmokamos valandos, vidutiniškai po 22,40 dolerių, bet administracija dėl to nė kiek neėmė į galvą, nes pagaliau surado savo žmogų. Paskubom suręsta scena irgi buvo nukabinėta vėliavomis ir grūste prigrūsta visų iki vieno kompanijos darbuotojų svitos — plačiai šypsančių ir karštai plojančių, o muzika tuo pat metu varė minią į šėlsmą. Prieš tris dienas dar niekas nebuvo girdėjęs apie Aroną Leiką. Dabar vyrukas staiga tapo jų išganytoju.

Su nauja, dailiau apkirptų plaukų šukuosena, kurią pasiūlė vienas konsultantas, ir tamsiai rudu kostiumu, kurį pasiūlė kitas, jis išties atrodė kaip tikras kandidatas. Tik Reiganas galėjo nešioti rudus kostiumus, o jis juk triuškinamai laimėjo dvejus rinkimus.

Kai Leikas galiausiai pasirodė ir ryžtingai žengė per sceną, energingai spausdamas rankas korporacijos bosams, kurių niekados daugiau nebepamatys, darbininkai pašėlo. Muzika, apdairiai sustiprinta keliais laipsniais garso konsultanto, priklausančio garso komandai, kurią Leiko žmonės nusamdė šiam įvykiui už 24 000 dolerių, tiesiog riaumojo. Pinigai mažai kėlė rūpesčių.

Balionai krito it mana iš dangaus. Daugelį jų sprogdino darbininkai, kurie buvo paprašyti šitaip daryti, todėl kelias sekundes angaras griaudėjo lyg per pirmąją pėstininkų atakos bangą. Pasirenkite! Pasirenkite karui! Leikas — Kol Dar Laikas!

„Tillingo“ generalinis direktorius apkabino jį, lyg juodu būtų vienos studentų draugijos nariai, nors iš tikrųjų susitiko vos prieš dvi valandas. Generalinis direktorius užlipo ant pakylos ir laukė, kol nurims triukšmas. Pasitelkęs užrašus, kurie faksu buvo atsiųsti prieš dieną, jis pradėjo nuobodžiai ištęstą ir kupiną pagyrų įžanginę kalbą apie Aroną Leiką, būsimąjį prezidentą. Kol baigė, penkis kartus jį pertraukė surežisuoti aplodismentai.

Leikas pamojavo nelyginant pergalingasis herojus ir sustojo prie mikrofono, tobulai išlaikė pauzę, žengtelėjo priekin ir prašneko:

— Aš vadinuosi Aronas Leikas ir dabar kandidatuoju į prezidentus. — Vėl audringi aplodismentai. Dar stipriau trenkė maršai. Dar daugiau balionų paplūdo nuo lubų žemyn.

Kai jau viso to buvo gana, jis pradėjo savo kalbą. Tema, praktinė programa, vienintelė priežastis, kodėl jis dalyvaująs rinkimuose — tai nacionalinis saugumas; ir Leikas pažėrė siaubą varančią statistiką, tiesiogiai įrodančią, kaip dabartinė administracija visiškai susilpnino mūsų karines pajėgas. Jokie kiti klausimai iš tikrųjų nėra tokie svarbūs, tiesiai šviesiai pareiškė jis. Tegul įtraukia kas nors mus į karą, kurio mes nepajėgūs laimėti, ir pamiršime senus nuvalkiotus ginčus dėl abortų, rasinių skirtumų, ginklų, įtvirtinamųjų priemonių, mokesčių. Jums rūpi šeimos vertybės? Tegul tik pradės žūti mūsų sūnūs ir dukros mūšiuose, ir jūs išvysite šeimas, turinčias tikrų problemų.

Leikas pasirodė puikiai. Kalba buvo paties pasirašyta, suredaguota konsultantų, padailinta kitų profesionalų; išvakarėse įteikė ją Tedžiui Meinardui — vienam pačiam, Langlio gilumoje. Šiek tiek pataisęs, šis jai pritarė.

Apsikamšęs apklotais, labai išdidus Tedis stebėjo reginį. Šalia smaksojo Jorkas, tylus kaip visada. Abu dažnai sėdėdavo vieni, stebeilydamiesi į ekranus, stebėdami, kaip pasaulis darosi vis pavojingesnis.

— Jis šaunus, — vienoje kalbos vietoje ramiai pratarė Jorkas.

Tedis linktelėjo, netgi teikėsi šyptelėti.

Įpusėjęs savo kalbą, Leikas nuostabiai ėmė pykti ant kinų:

— Per dvidešimtį metų mes leidome jiems pavogti keturiasdešimt procentų mūsų branduolinių paslapčių! — pareiškė jis, ir darbininkai sukruto šnabždėtis. — Keturiasdešimt procentų! — darsyk šūktelėjo.

Iš tikrųjų buvo arčiau penkiasdešimties, bet Tedžiui atrodė, kad verčiau nepersūdyti ir kiek sumažinti. CŽV irgi priklauso tam tikra kaltės dalis dėl kinų vagystės.

Penkias minutes Aronas Leikas plūdo kinus ir jų plėšikavimą, taip pat neturintį lygių karinės galios stiprinimą. Tokią strategiją parinko Tedis: amerikiečius įbauginti kinais, ne rusais. Kad nepadėtų pastariesiems susigaudyti. Tikrąją grėsmę patausoti, kol įsibėgės kampanija. Leikas bemaž tobulai apskaičiavo laiką. Jo kalbos kulminacija pavergė visą auditoriją. Kai jis pažadėjo per pirmuosius ketverius prezidentavimo metus padvigubinti gynybos biudžetą, keturi tūkstančiai „D-L Trilling“ darbuotojų, kurie gamino karinius sraigtasparnius, pašėlo.

Tedis tai stebėjo ramiai, labai didžiuodamasis savo kūriniu. Jiems pavyko užgožti spektaklį Niu Hampšyre, paprasčiausiai šį ignoruojant. Leiko pavardė nebuvo įrašyta biuleteniuose, todėl po dešimtmečių jis buvo pirmas kandidatas, kuris tuo puikavosi. „Kam reikalingas Niu Hampšyras? — buvo cituojama neva jį sakant. — Man atiteks visa likusi šalis“.

Leikas baigė griaudėjant aplodismentams ir vėl visiems esantiems scenoje paspaudė rankas. CNN grįžo į savo studiją, kur kalbančiosios galvos penkiolika minučių pasakos žiūrovams, ką šie patys ką tik stebėjo.

Tedis ant savo stalo spūstelėjo kelis mygtukus, ir ekrane sušvito kitas vaizdas.

— Štai galutinis produktas, — tarė jis. — Pirmasis įnašas.

Ekrane ėjo reklama už kandidatą Leiką, ir pirmiausia trumpai šmėstelėjo virtinė nuožmių kinų generolų, sustingusių kariniame parade ir stebinčių pro šalį riedančią masyvią karinę techniką. „Jūs manote, kad pasaulis saugesnis?“, — žemas, sodrus, grėsmingas balsas paklausė už kadro. Paskui šmėkšteli dabartiniai pasaulio bepročiai, visi stebintys marširuojančias savo armijas, — Huseinas, Kadafis, Miloševičius, Kimas Šiaurės Korėjoje. Netgi vargšas Kastras su savo padrikusios armijos likučiais, dundančiais per Havaną, gavo sekundės dalelytę eterio laiko. “Mūsų karinės pajėgos dabar nepajėgtų padaryti to, ką padarė 1991-aisiais Persijos įlankos karo metu“, — dudeno balsas taip rimtai, lyg jau būtų buvęs paskelbtas naujas karas. Paskui sprogimas, atominis grybas, palydėtas tūkstančių gatvėse šokančių indų. Dar vienas sprogimas, ir pakistaniečiai šoka čia pat kaimynystėje.

„Kinija nori įsiveržti į Taivaną“, — tęsė tas pats balsas, milijonams kinų kareivių žygiuojant tobulomis gretomis. „Šiaurės Korėja nori užimti Pietų Korėją“, — šiurpino balsas, tankams riedant demilitarizuotąja zona. „O Jungtinės Valstijos visąlaik lengvas taikinys“.

Balsą pakeitė kitas, aukštesnės tonacijos, ir reklama ėmė rodyti kažkokį Kongreso posėdį, kuriame gausiai medaliais apsikarstęs generolas pamokslavo kažkokiam pakomitečiui. „Jūs, Kongresas, — kalbėjo jis, — kasmet išleidžiate vis mažiau karinėms pajėgoms. Šis gynybos biudžetas mažesnis, nei buvo prieš penkiolika metų. Jūs tikitės, kad būsime pasirengę kariauti Korėjoje, Viduriniuosiuose Rytuose, o dabar ir Rytų Europoje, tačiau mūsų biudžetas vis traukiasi. Padėtis kritiška“. Reklama užgeso, teliko tamsus ekranas, paskui pirmasis balsas vėl prašneko: „Prieš dvylika metų buvo dvi supervalstybės. Dabar neliko nė vienos“ . Ekrane pasirodė dailus Arono Leiko veidas, ir reklama baigėsi balsui sakant: “Leikas — Kol Dar Laikas“.

— Kažin, ar man patiko, — kiek patylėjęs pakomentavo Jorkas.

— Kodėl ne?

— Pernelyg neigiama.

— Puiku. Verčia nesmagiai pasijusti, tiesa?

— Net labai.

— Puiku. Savaitę tvindysime ja televiziją, ir, spėju, Leiko įtaigūs skaičiai taps dar įtaigesni. Reklama privers žmones gūžtis, jie ims ja bodėtis.

Jorkas žinojo, kas laukia. Žmonės iš tikrųjų ims gūžtis ir bodėtis reklama, paskui velniškai persigąs, ir Leikas staiga taps aiškiaregiu. Tedis veikė baugindamas.

Kiekvienas Tramblo korpusas turėjo po televizoriaus kambarį — mažą skurdžią patalpėlę, kur buvo galima rūkyti ir žiūrėti tai, ką apsauga norėjo, kad žiūrėtų. Jokio distancinio valdymo — iš pradžių bandyta, tačiau tai sukėlė pernelyg daug vargo. Patys pikčiausiai ginčai kildavo, kai vyrukai nesutardavo, ką žiūrėti. Tad atranką darė apsaugininkai.

Taisyklės draudė kaliniams turėti nuosavus televizorius.

Taip pasitaikė, kad budinčiajam apsaugininkui patiko žiūrėti krepšinį. Per ESPN^6 kanalą rodė koledžų rungtynes, ir kambarys buvo prisigrūdęs kalinių. Hetlis Bičas nemėgo sporto, todėl sėdėjo kitame televizoriaus kambaryje ir vieną po kito žiūrėjo banalius serialus. Kai jis dar priklausė teisėjų kolegijai ir dirbo po dvylika valandų per dieną, niekad nežiūrėdavo televizoriaus. Iš kur paimsi laiko? Namie jis turėjo kontorą, kurioje iki vėlumos diktuodavo nutartis, kai visi kiti būdavo prilipę prie geriausiojo laiko laidų. Dabar, stebėdamas bemintį niekalą, jisai suprato, koks laimingas tuomet buvo. Netgi daugeliu atžvilgių.

Hetlis prisidegė cigaretę. Nuo koledžo laikų nerūkė, todėl pirmuosius du mėnesius Tramble atsispyrė pagundai. Dabar rūkymas padėjo kovoti su nuoboduliu, tačiau tik po vieną pakelį per dieną. Kraujospūdis šokinėjo aukštyn ir žemyn. Iš šeimos paveldėjo širdies ligą. Jis jau penkiasdešimt šešerių, sėdėti liko dar devyneri metai, taigi išeis iš čia grabe — buvo tuo tikras.

Treji metai, vienas mėnuo ir viena savaitė, — Bičas tebeskaičiavo dienas nelaisvėje, lygindamas su tomis, kurios dar likusios sėdėti. Vos prieš ketverius metus jis kūrė sau reputaciją kaip kieto jauno federalinio teisėjo, kuris toli eis. Prieš ketverius sumautus metus! Kai jis keliaudavo Rytų Teksase iš vienų teismo rūmų į kitus, turėdavo vairuotoją, sekretorių, praktikantą ir teismo vykdytoją. Kai įžengdavo į teismo salę, žmonės pagarbiai atsistodavo. Teisininkai jį aukštai vertino už teisingumą ir stropumą. Žmona buvo nemaloni moteris, bet jos šeimai priklausė naftos koncernas, tad Hetlis įstengė taikiai su ja sugyventi. Santuoka buvo patvari, nors nepasakytum, kad šilta, tačiau trejetas puikių vaikučių mokėsi koledže, taigi juodu turėjo kuo didžiuotis. Abu kartu išgyveno sunkius laikus, todėl buvo pasiryžę senti drauge. Ji turėjo pinigų. Jis — padėtį. Kartu augino šeimą. Kur galima toliau benueiti?

Aišku, tik ne į kalėjimą.

Ketveri niekingi metai.

Įprotis išgėrinėti atsirado lyg iš niekur. Gal nuo įtampos darbe, gal stengiantis pabėgti nuo žmonos priekabių. Daugelį metų po to, kai baigė teisės fakultetą, jis šiek tiek kompanijose išgerdavo, tačiau niekada rimtai. Tikrai ne įprotis. Sykį, kai vaikai dar buvo maži ir žmona dviem savaitėm juos išsivežė į Italiją, Bičas pasiliko vienas, ir tai jam visai patiko. Dėl kažkokios priežasties, kurios niekaip nepajėgė suprasti ar prisiminti, jis įjunko į burboną, į nemažus jo kiekius ir niekad nebevaliojo sustoti. Burbonas pasidarė svarbus. Laikė jį savo kabinete, o ir naktimis slapčia nuslinkdavo išgerti. Juodu su žmona miegojo atskirose lovose, tad jis įkliūdavo retai.

Kelionės į Jeloustouną tikslas — trijų dienų konferencija teisės klausimais. Viename Džekson Houlo bare jisai susipažino su jauna moterimi. Gėrę kelias valandas, juodu, deja, nusprendė pasivažinėti. Hetliui vairuojant, ji nusivilko drabužius, tačiau tik šiaip sau, vien dėl įdomumo. Apie seksą nekalbėta, be to, jis buvo pasiekęs tokį tašką, jog nieko ir nebūtų išėję.

Dvejetas turistų buvo iš Kolumbijos apygardos, paprasti koledžo jaunikliai, grįžtantys iš žygio po gamtą. Abu žuvo vietoje, partrenkti siauro kelio pakraštyje girto vairuotojo, kuris jų nė nepastebėjo. Jaunosios moters automobilis rastas griovyje: Bičas užkniubęs ant vairo, nepajėgiantis išsilaisvinti, ji — nuoga ir be sąmonės.

Jis nieko neprisiminė. Po kelių valandų atsibudęs pirmą sykį išvydo kalėjimo kamerą iš vidaus.

— Patarčiau prie jos priprasti, — nusišiepė šerifas.

Bičas kreipėsi pagalbos, kur tik galėjo, bandė pasitelkti visus įmanomus ryšius, bet viskas bergždžiai. Du jaunuoliai buvo negyvi. Jis nutvertas su nuoga moterimi. Jo žmona turėjo naftos pinigų, tad draugai visur lakstė kaip išgąsdinti šunys. Galų gale garbiojo Hetlio Bičo niekas neužstojo.

Jam pasisekė, kad gavo tik dvylika metų. MADD^7 motinos ir SADD^8 studentai protestavo prie teismo rūmų, kai jis pirmą sykį oficialiai juose pasirodė. Jie reikalavo kalėjimo iki gyvos galvos. Iki gyvos galvos!

Jis pats, garbusis Hetlis Bičas, apkaltintas dviem žmogžudystėmis, todėl apsiginti nebuvo kaip. Jo kraujyje rasta tiek alkoholio, jog užtektų užmušti dar vienam žmogui. Kažkoks liudytojas sakė, kad jis spaudė ne ta kelio puse.

Žvelgiant atgalios, jam pasisekė, kad padarė nusikaltimą federalinėje teritorijoje. Antraip būtų buvęs nugrūstas į kokią nors valstijos sunkiųjų darbų koloniją, kur viskas kur kas griežčiau. Sakykit, ką norit, bet federalai išmano, kaip tvarkyti kalėjimą.

Vienas sau rūkė prieblandoje, žiūrėdamas geriausiu laiku transliuojamą komediją, parašytą dvylikamečių, kai staiga įsiterpė politinė reklama, viena iš daugelio tomis dienomis. Bičas jos dar buvo nematęs, — grėsmingas segmentėlis, kuriame niūrus balsas pranašavo viskam galą, jeigu mes nepaskubėsime ir nepasigaminsime daugiau bombų. Buvo labai gerai padaryta, truko pusantros minutės, kainavo krūvą pinigų ir skleidė žinią, kurios niekas nenorėjo girdėti. Leikas — Kol Dar Laikas.

Kas, po šimts, tasai Leikas?

Bičas išmanė politiką. Aname kitame gyvenime politika buvo jo aistra, o ir Tramble jis garsėjo kaip žmogus, stebintis Vašingtoną. Jis buvo vienas iš nedaugelio, kuriems rūpėjo, kas ten dedasi.

Aronas Leikas? Bičas tokio neprisiminė. Kas per keista strategija įsijungti į lenktynes nežinomuoju po Niu Hampšyro. Norinčių tapti prezidentais klonų niekad netrūko.

Žmona Bičą išmetė anksčiau, nei šis pripažino savo kaltę dėl dviejų žmogžudysčių. Visai suprantama — ji labiau pyko dėl nuogos moters nei dėl žuvusių turistų. Vaikai stojo jos pusėn, nes ten buvo pinigai, be to, jis taip bjauriai susimovė. Jiems lengva buvo apsispręsti. Skyrybos po savaitės, kai jis atvyko į Tramblą, buvo finalas.

Jo jauniausiasis buvo dusyk atvažiavęs aplankyti per trejus metus, vieną mėnesį ir vieną savaitę. Abu kartus slapčia, kad motina nesužinotų. Ji buvo uždraudusi vaikams važiuoti į Tramblą.

Paskui nukentėjusiųjų šeimos jam iškėlė civilinį ieškinį dėl dviejų mirčių žalos atlyginimo. Niekas iš draugų nepasisiūlė padėti, tad jis pabandė gintis pats iš kalėjimo. Bet nelabai buvo kaip gintis. Pirmosios instancijos teismas jam skyrė sumokėti 5 milijonus dolerių. Iš Tramblo Hetlis padavė apeliaciją, pralaimėjo, bet ir vėl padavė apeliaciją.

Ant kėdės šalimais, greta cigarečių, gulėjo vokas, anksčiau atgabentas advokato Trevoro. Teismas atmetė paskutinę jo apeliaciją. Nuosprendis dabar nebeatšaukiamas?

Po teisybei, tai neturėjo reikšmės, nes taip pat pateikė pareiškimą ir dėl bankroto. Teisės bibliotekoje pats išspausdino mašinėle dokumentus ir, pridėjęs beturčio priesaiką, kad neturįs jokių pragyvenimo šaltinių, išsiuntė į tą patį teismą Teksase, kur kadais buvo lyg dievas.

Nuteistas, išsiskyręs, pašalintas iš teisininkų korporacijos, uždarytas kalėjime, prislėgtas civilinio ieškinio, bankrutavęs.

Dauguma Tramblo nevykėlių nesunkiai tvėrė savo terminus, nes jų nuopuoliai buvo gana trumpi. Daugelis buvo pakartotiniai nusikaltėliai, sužlugdę trečią ar ketvirtą jiems duotą galimybę. Bemaž visiems ši prakeikta vieta patiko, nes čia buvo geriau nei bet kuriame kitame kalėjime, kur jiems teko sėdėti.

Tačiau Bičas buvo praradęs itin daug, puolęs iš be galo aukštai. Vos prieš ketverius metus jis turėjo žmoną su milijonais, tris mylinčius vaikus ir didelį namą mažame mieste. Buvo federalinis teisėjas, iki gyvos galvos paskirtas prezidento, uždirbantis 140 000 dolerių per metus, — nors tai ir gerokai mažiau nei jos dividendai iš naftos verslo, — tačiau vis dėlto alga nebloga. Dusyk per metus būdavo iškviečiamas Vašingtonan į pasitarimus Teisingumo departamente. Bičas buvo svarbus žmogus.

Du kartus pakeliui į Majamį, kur gyveno jo vaikai, Bičo aplankyti buvo atvažiavęs senas draugas teisininkas; užsibuvo pakankamai, kad papasakotų paskalas. Didžiuma jų buvo bevertės, tačiau sklido vienas rimtas gandas, kad buvusioji ponia Bič dabar susitikinėja su kai kuo kitu. Kai turi kelis milijonus dolerių ir dailius klubus, tai tik laiko klausimas.

Dar viena reklama. Vėl Leikas — Kol Dar Laikas. Ši prasidėjo grūdėto vaizdo siužetu apie ginkluotus žmones, šliaužiančius dykuma, besislapstančius ir šaudančius, — matyt, dalyvaujančius kažkokiose pratybose. Paskui grėsmingas veidas teroristo, — tamsių akių, plaukų ir gymio, aiškiai kažkokio islamo radikalo, — kuris arabiškai, su angliškais subtitrais, kalbėjo: „Mes žudysime amerikiečius, kur tik juos rasime. Mirsime šventajame kare prieš Šėtoną“. Vėliau trumpi vaizdo siužetai su degančiais pastatais. Ambasadų sprogdinimais. Pilnu turistų autobusu. Po ganyklą išsibarsčiusiomis reaktyvinio avialainerio liekanomis.

Pasirodė dailus veidas — patsai Aronas Leikas. Jis pažvelgė tiesiai į Hetlį Bičą ir pasakė: „Aš esu Aronas Leikas, tikriausiai jūs manęs nepažįstate. Kandidatuoju į prezidentus, nes bijau. Bijau Kinijos, Rytų Europos ir Viduriniųjų Rytų. Bijau pavojingo pasaulio. Bijau to, kas dedasi su mūsų karinėmis pajėgomis. Pastaraisiais metais federalinė vyriausybė turėjo milžinišką perteklių, tačiau gynybai išleido mažiau, nei tai darė prieš penkiolika metų. Esame savimi patenkinti, nes mūsų ekonomika stipri, bet pasaulis dabar kur kas pavojingesnis, nei mes tai suvokiame. Mūsų priešų aibės, ir mes nepajėgūs apsiginti. Jeigu mane išrinksite, aš per savo kadencijos laikotarpį padvigubinsiu išlaidas gynybai“.

Nei šypsenų, nei šilumos. Tik tiesi šneka žmogaus, tvirtai tikinčio savo žodžiais. Balsas už kadro pasakė: „Leikas — Kol Dar Laikas“.

Neblogai, pagalvojo Bičas.

Jis vėl užsirūkė cigaretę, paskutiniąją šį vakarą, ir stebeilijo į voką ant tuščios kėdės šalimais — 5 milijonus dolerių, kuriuos iš jo prisiteisė dvi šeimos. Sumokėtų, jeigu tik turėtų pinigų. Niekad nebuvo matęs tų jauniklių iki to laiko, kai juos užmušė. Kitos dienos laikraštyje buvo jų fotografijos — linksmai besišypsantys vaikinas ir mergina. Paprasčiausi koledžo jaunuoliai, besidžiaugiantys vasara.

Kaip trūksta burbono!

Bičas galėjo pasiskelbti bankrutuojąs ir dėl pusės nuosprendžio. Kita pusė buvo už baudžiamąją žalą, dėl kurios bankrotas negaliojo. Tad seks jį iš paskos, kad ir kur nuvyktų, taigi tikriausiai niekur, kaip spėjo jis. Pasibaigus nuosprendžio terminui, jis būtų šešiasdešimt penkerių, tačiau iki to laiko numirs. Išneš jį iš Tramblo karste, parsiųsdins namo į Teksasą, kur bus palaidotas už tos pačios kaimo bažnytėlės, kurioje kadais pakrikštytas. Galbūt kuris nors iš vaikų nepašykštės antkapiui.

. Bičas paliko kambarį neišjungęs televizoriaus. Buvo jau beveik dešimta, laikas gesinti šviesas. Jis miegojo kartu su Robiu,

vaikinuku iš Kentukio, įsilaužusiu į 240 namų, kol buvo sučiuptas. Už kokainą jis pardavinėjo revolverius, mikrobangų krosneles ir stereogrotuvus. Robis, ketverių metų Tramblo veteranas, dėl savo vyresniškumo buvo pasirinkęs apatinį gultą. Bičas užsiropštė ant viršutiniojo ir, taręs „Labanakt, Robi“, išjungė šviesą.“

— Labanakt, Hetli, — tyliai atskriejo iš apačios.

Kai kada jie patamsyje kalbėdavosi. Sienos buvo Šlakbetonio, durys geležinės, todėl jų žodžiai likdavo kameroje. Robis turėjo dvidešimt penkerius, o kai išeis iš Tramblo, bus jau keturiasdešimt penkerių. Dvidešimt ketveri metai — po vienerius už kiekvieną dešimtį namų.

Laikas nuo tol, kai atsiguli į lovą ir kol užmiegi — pats blogiausias per visą dieną. Praeitis grįždavo keršydama — klaidos, vargai, svarstymai, kas būtų buvę, jeigu būtų buvę pasielgta kitaip ir taip toliau. Kad ir kaip stengdavosi, Hetlis nepajėgdavo paprasčiausiai užsimerkti ir nugrimzti į miegą. Pirma turėdavo save nubausti: pradėdavo nuo vaikaitės, kurios niekad nebuvo matęs. Paskui trys jo vaikai. Žmona nesvarbu. Bet jis visados mąstydavo apie jos pinigus. Ir apie draugus. Ak, tie draugai! Kur jie dabar?

Treji metai už grotų, jokios ateities, tik praeitis. Netgi vargšas Robis apačioje po juo svajojo keturiasdešimt penkerių pradėti viską iš naujo. Tik ne Bičas. Kartkartėmis jis bemaž ilgėjosi šiltos Teksaso žemės, už bažnytėlės sluoksniais nugulančios ant jo kūno.

Tikrai kas nors nupirks jam antkapį.

6

Kvinsui Garbui vasario 3-oji liks pati blogiausia diena gyvenime. Mažne paskutinioji, ir tikrai tokia būtų buvusi, jeigu jo daktaras būtų buvęs mieste. Jis negalėjo gauti recepto migdomiesiems, o nukreipti prieš save ginklą neturėjo drąsos.

Prasidėjo ji gana maloniai — vėlyvais pusryčiais, lėkšte avižinės košės, poilsio kambaryje vienam pačiam prie židinio. Dvidešimt šešerių metų Kvinso žmona jau buvo išvažiavusi į miestą dar vienai dienai rengti labdaros arbatėlių, lėšų rinkliavos ir kitos paklaikusios provincijos miestelio savanoriškos veiklos, kuriai ji atiduodavo visas jėgas ir palikdavo ramybėje vyrą.

Kai jis išėjo iš didžiulio ir pretenzingo jųdviejų bankininkams būdingo namo Beikerso (Ajovos valstija) pakraštyje ir vienuolikos metų senumo juodu „Mersedesu“ dešimt minučių riedėjo į darbą, snigo. Garbas mieste buvo svarbus žmogus — jo šeimos kartų kartoms priklausė bankas. Pastatė automobilį rezervuotoje vietoje už banko su fasadu į Pagrindinę gatvę ir trumpam užsuko į paštą, — tai darydavo dusyk per savaitę. Daugelį metų ten turėjo asmeninę dėžutę laiškams, toli nuo žmonos ir ypač nuo sekretorės akių.

Kadangi buvo turtingas kaip nedaugelis kitų Beikerse, jis retai kalbėdavosi su žmonėmis gatvėje. Jam nusispjauti, ką šie galvoja. Garbino jo tėvą, ir to jų verslui gana.

Bet kai seniokas numirs, nejau jam teks keisti savo asmenybę? Nejau turės žengdamas Beikerso šaligatviais šypsotis ir įstoti į Rotary klubą — tą, kurį įkūrė jo senelis?

Kvinsas pavargo dėl savo saugumo priklausyti nuo visuomenės užgaidų. Pavargo kliautis savo tėvu, kad klientai nuolat liktų patenkinti. Pavargo nuo bankininkystės, nuo Ajovos, nuo sniego, nuo žmonos ir tą vasario rytą užvis labiausiai troško savo numylėtojo Rikio laiško. Mielo, trumpo laiškučio, patvirtinančio jųdviejų randevu.

Ko Kvinsas iš tikrųjų troško — tai trijų šiltų dienų meilės laive su Rikiu. Galbūt jis niekad nebegrįžtų.

Beikerse buvo aštuoniolika tūkstančių gyventojų, todėl centrinis paštas Pagrindinėje paprastai virte virė. Už langelio visad sėdėdavo kita tarnautoja. Štai šitaip jis ir išsinuomojo dėžutę — palaukė, kol ims dirbti nauja pašto tarnautoja. Oficialusis nuomininkas buvo „CMT investicijos“. Jis nudrožė tiesiai prie dėžutės, kuri buvo pritvirtinta ant sienos už kampo drauge su šimtu kitų.

Rado tris laiškus, o kai paėmęs juos grūdosi palto kišenėn, širdis jam sustojo pamačius, kad vienas — nuo Rikio. Jis išskubėjo pagrindinėn gatvėn ir po dešimties minučių, lygiai dešimtą, įžengė į savo banką. Jo tėvas jau darbavosi keturias valandas, bet juodu seniai liovėsi pykęsi dėl Kvinso darbo grafiko. Kaip visados, jisai stabtelėjo prie savo sekretorės stalo ir skubiai nusimovė pirštines, lyg jo lauktų svarbūs reikalai. Ji perdavė jam paštą, dvi telefono žinutes ir priminė, kad antrą valandą yra susitaręs priešpiečių su vietiniu nekilnojamojo turto agentu.

Jis užsirakino paskui save duris, švystelėjo vienon pusėn pirštines, kiton — paltą ir atplėšė Rikio laišką. Atsisėdo ant sofos ir dusdamas ne nuo ėjimo, bet nuo malonaus nekantrumo užsidėjo akinius. Dar nepradėjęs skaityti pajuto bemaž lytinį jaudulį.

Žodžiai susmigo it kulkos. Po antros pastraipos jam iš krūtinės išsiveržė keistas, skausmingas „Ojojoi“. Paskui pora „O, Dieve“. Galiausiai tylus šnypštesys „Šunsnukis“.

Tyliau, paliepė sau, sekretorė nuolat klausosi. Pirmą kartą perskaitęs buvo ištiktas šoko, antrą — negalėjo patikėti. Trečią kartą perskaičius tikrovė pradėjo aiškėti, ir Kvinsui suvirpėjo lūpos. Neverk, velniai rautų, sudraudė save.

Numetė laišką ant grindų ir suskato žingsniuoti apie rašomąjį stalą, stengdamasis kiek pajėgė pamiršti žmonos ir vaikų veidus. Po pat langu buvo išrikiuotos per dvidešimtį metų susikaupusios klasės fotografijos ir šeimyniniai portretai podraug su jo diplomais. Vyrukas pažvelgė laukan ir ėmė stebėti krintantį sniegą, dabar tirštesnį ir storėjantį ant šaligatvių. Dieve, kaip jis nekentė Beikerso, Ajovos! Manė galėsiąs iškeliauti ir ištrūkti į pliažą, kur laigytų su dailiu jaunu draugužiu ir galbūt niekad nebegrįžtų namo.

Dabar jis išvyksiąs kitomis aplinkybėmis.

Tai pokštas, išdaiga, ramino save, tačiau tuojau pat atsisakė šios minties. Apgaulė pernelyg gerai suregzta. Pagrindinė idėja itin tobula. Jį sutvarkė profesionalas.

Visą gyvenimą jisai stengėsi nugalėti savo geismus. Galiausiai kažkaip surado drąsos prisipažinti esąs homoseksualas, atverti savo paslapties duris ir... štai gauna šūvį tarpuakin nuo kažkokio apgaviko. Kvaila, kvaila, kvaila! Kaip galėjo šitaip pasidaryti!

Spoksojo į krintantį sniegą, ir padrikos mintys smelkėsi iš visų pusių. Savižudybė — lengviausias sprendimas; bet jo daktaras išvykęs, ir, po teisybei, jis nenorėjo mirti. Bent šiuo metu.

Nežinojo, iš kur paims šimtą tūkstančių baksų, kuriuos, nesukeldamas įtarimų, galėtų nusiųsti. Senas pūzras už gretimų durų moka jam išmaldą ir laiko užspaudęs kiekvieną centą. Žmona spyrėsi sureguliuoti jųdviejų čekių knygelę. Joje buvo šiek tiek bendrų pinigų, bet jis negalėjo jų paimti be jos žinios. Turtingo bankininko gyvenimas Ajovos Beikerse reiškė titulą, „Mersedesą“ ir didelį įkeistą namą, taip pat visuomeniškai veiklią žmoną. O, kaip jis troško pabėgti!

Vis tiek nuvyksiąs į Floridą, kaip nors suseksiąs, iš kur siųstas laiškas, ir stosiąs prieš tą apgaviką, demaskuosiąs jo pastangas prievartauti ir rasiąs kokį nors teisingumą. Jis, Kvinsas Garbas, juk nepadarė nieko bloga. Tikrai, nusikaltimas buvo rengiamas ten. Galbūt jam pavyktų nusamdyti seklį, gal dar ir advokatą, ir šie jį apgintų. Prisikastų prie tos apgaulės šaknų.

Netgi jei jis rastų pinigų ir persiųstų kaip nurodyta, vartai toliau liks atviri, ir Rikis, kad ir kas toks, po šimts, būtų, galėtų užsinorėti daugiau. Kas sulaikytų Rikį, kad nereikalautų jų dar ir dar?

Jeigu tik turėtų drąsos, jis vis tiek pabėgtų į Ki Vestą ar į kokią nors kitą šiltą vietelę, kur niekad nesninga, gyventų sau kaip tinkamas, ir tegul pasigailėtini Beikerso žmoneliai liežuvauja apie jį kad ir kitus pusę šimto metų... Bet jis neturi tiek drąsos, štai kodėl taip liūdėjo.

Vaikai žvelgė į jį — šypsantys strazdanoti veidai, dantys aptaisyti sidabrinėmis sąvaržomis. Jam smilktelėjo širdį. Žinojo, kad surasiąs pinigų ir persiusiąs juos tiksliai kaip nurodyta. Privalėjo apsaugoti vaikus. Juk jie nepadarė nieko bloga.

Banko akcijos vertos apie 10 milijonų dolerių, visos griežtai tebesaugomos senioko, kuris šiuo metu šūkaloja koridoriuje. Seniokui aštuoniasdešimt vieneri, dar labai gyvybingas, bet vis dėlto aštuoniasdešimt vieneri. Kai jis pasimirs, Kvinsui teks skaitytis su seserimi Čikagoje, tačiau bankas vis dėlto priklausys jam. Kuo greičiau parduosiąs tą prakeiktą laužą ir su keliais milijonais kišenėje paliksiąs Beikersą. Tačiau, kol tai įvyks, jis turės elgtis kaip ir visados — stengtis, kad seniokas būtų patenkintas. Jeigu koks nors apgavikas išvilktų Kvinsą į dienos šviesą, tatai suduotų smūgį jo tėvui ir daugmaž išspręstų akcijų klausimą — visas gautų sesuo Čikagoje.

Kai koridoriuje šūkalojimas liovėsi, jis išsmuko iš kabineto ir pro sekretorę nuslinko išgerti puodelio kavos. Sugrįžęs nekreipė į ją dėmesio, užsirakino kabinete, ketvirtą kartą perskaitė laišką ir pamėgino sutelkti mintis. Jis suras pinigų, persiųs juos tiksliai kaip nurodyta ir vilsis bei karštai melsis, kad Rikis dingtų. Jeigu šis nedings, jeigu sugrįš pareikalauti daugiau, Kvinsas apsilankys pas savo daktarą ir gaus kokių nors tablečių.

Nekilnojamojo turto agentas, su kuriuo jis turėjo susitikti priešpiečių, gyveno plačiai, nebijojo rizikuoti, prireikus veikdavo nepaisydamas įstatymų, matyt, buvo aferistas. Kvinsas pradėjo kurti planus. Juodu suorganizuos keletą tamsių paskolų, per brangiai įkainos kelis žemės sklypus, paskolins pinigų, parduos fiktyviems asmenims ir t.t. Anas žinos, kaip tatai daroma...

Kvinsas suras pinigų.

Leiko kampanijos reklama, pranašaujanti pasaulio pabaigą, trenkė smarkiai, bent jau viešajai nuomonei. Plataus masto viešosios nuomonės apklausa atskleidė, kad pavardės atpažįstamumas stulbinamai padidėjo — nuo 2 iki 20 procentų, bet patys reklaminiai siužetai buvo visuotinai nemėgstami. Jie buvo bauginantys, o žmonės tiesiog nenorėjo galvoti apie karus ir terorizmą, apie branduolines bombikes, tempiamas patamsyje per kalnus. Žmonės matė reklaminius siužetus (buvo neįmanoma jų nepastebėti) ir girdėjo, kas norėta pasakyti, bet daugelis rinkėjų paprasčiausiai troško, kad juos paliktų ramybėje. Buvo pernelyg užsiėmę, kaldami ir leisdami pinigus. Nors tekdavo stoti prieš audringai besirutuliojančios ekonomikos iššūkius, jie apsiribodavo senomis šeimos vertybių ir mokesčių mažinimo nuostatomis.

Pirmieji žurnalistai, ėmę iš Leiko interviu, elgėsi su juo kaip su dar vienu dunduku, kol jis paskelbė per tiesioginį eterį, kad savo kampanijai mažiau kaip per savaitę gavo daugiau nei 11 milijonų dolerių.

— Po dviejų savaičių tikimės turėti dvidešimt milijonų, — kukliai pareiškė jis, ir prasidėjo tikrosios naujienos. Tedis Meinardas patikino jį, jog pinigų bus.

Dvidešimt milijonų per dvi savaites anksčiau niekad nesurinkta, ir į tos dienos pabaigą Vašingtone vien apie tai ir tekalbėta. Sujudimas pasiekė viršūnę, kai vakaro žiniose du iš trijų televizijos tinklų vedė su Leiku interviu, ir vėl per tiesioginį eterį. Jis atrodė nuostabiai: plati šypsena, sklandus žodžiai, gražiai gulintis kostiumas, dailūs plaukai. Tokį žmogų galima rinkti.

Kad Aronas Leikas yra rimtas kandidatas, galutinai įsitikinta vėlyvą vakarą, kai vienas iš oponentų pabandė jam įgelti. Senatorius Britas iš Merilendo jau buvo iškėlęs savo kandidatūrą prieš metus ir Niu Hampšyre tvirtai laikėsi antruoju. Jis surinko 9 milijonus dolerių, išleido kur kas daugiau ir buvo priverstas pusę laiko eikvoti prašinėdamas pinigų, o ne užsiimdamas kampanija. Jam buvo įgrisę elgetauti, mažinti personalą, rūpintis televizijos reklama, ir kai vienas reporteris pasiteiravo apie Leiką ir šio 20 milijonų dolerių, Britas atkirto:

— Tai nešvarūs pinigai. Joks padorus kandidatas negali surinkti tiek daug per tokį trumpą laiką. — Prie įėjimo į chemijos gamyklą Mičigane Britas per lietų spaudė visiems rankas.

Komentarą apie nešvarius pinigus labai smagiai pasigavo spauda ir išplatino po visą šalį.

Aronas Leikas pagaliau buvo pripažintas.

Senatorius Britas iš Merilendo turėjo ir kitų problemų, nors stengėsi jas pamiršti.

Prieš devynerius metus keliavo po Pietryčių Aziją, norėdamas išsiaiškinti kai kuriuos faktus. Kaip visados, jis ir jo kolegos iš Kongreso skrido pirmąja klase, nakvojo puikiuose viešbučiuose ir valgė omarus, o laisvu laiku stengėsi ištyrinėti regiono skurdą ir prisikasti iki esmės aštrių nesutarimų, kuriuos sukėlė „Nike“, išnaudodama pigią darbo jėgą užsienyje. Tik prasidėjus kelionei, Britas Bankoke susipažino su viena mergina ir apsimetęs ligoniu nusprendė ten pasilikti, o jo draugeliai toliau tęsė kelionę po Laosą ir Vietnamą rinkdami faktus.

Vadinosi ji Paika ir buvo ne prostitutė, o dvidešimtmetė JAV ambasados Bankoke sekretorė; kadangi algą gavo iš jo šalies, Britas jautė šiek tiek savininkišką domesį. Jis buvo toli nuo Merilendo, toli nuo savo žmonos ir penkių vaikučių, toli nuo savo rinkėjų. Paika buvo nuostabi, dailios figūros ir troško studijuoti Jungtinėse Valstijose.

Tai, kas prasidėjo nuotykiu, greitai virto romanu, ir senatorius Britas buvo priverstas grįžti į Vašingtoną. Po dviejų mėnesių jis vėl buvo Bankoke, kaip pasakė žmonai, skubiu, tačiau slaptu reikalu.

Per devynis mėnesius jis keturis kartus skrido į Tailandą, visados pirmąja klase, mokesčių mokėtojų sąskaita, tad netgi prisiekę Senato keliautojai po pasaulį buvo bepradedą kuždėtis. Britas pasinaudojo ryšiais Valstybės departamente, — paaiškėjo, kad Paika siunčiama į Jungtines Valstijas.

Bet ji taip ir neatvyko. Ketvirto ir paskutinio susitikimo metu Paika prisipažino esanti nėščia. Ji buvo katalikė, tad aborto galimybės nesvarstė. Britas atstūmė ją nuo savęs, pasakė, kad jam reikia laiko pagalvoti, paskui vidur nakties paspruko iš Bankoko. Faktų rinkimas baigėsi.

Savo, kaip senatoriaus, karjeros pradžioje Britas, griežto fiskalinio kurso šalininkas, kelis kartus pelnė laikraščių antraštes už CŽV išlaidumo kritiką. Tedis Meinardas tuomet nepasakė nė žodžio, tačiau tikrai smerkė šitokį norą pasipuikuoti. Nuo gan plonos senatoriaus Brito asmens bylos buvo nubrauktos dulkės ir ja pasidomėta pirmumo tvarka, tad kai jis antrąsyk išvyko į Bankoką, CŽV leidosi iš paskos. Aišku, jis to nežinojo, bet jie lėktuve sėdėjo šalimais, taip pat pirmojoje klasėje, ir turėjo savo žmonių žemėje, Bankoke. Jie stebėjo viešbutį, kur du įsimylėjusieji balandėliai praleido tris dienas. Fotografavo abu, kai valgydavo prabangiuose restoranuose. Jie matė viską. Britas buvo užsimiršęs ir kvailas.

Vėliau, kai gimė vaikas, CŽV gavo ligoninės išrašus, taip pat medicininius duomenis, kad būtų galima susieti su kraujo grupe ir DNR. Paika išsaugojo darbą ambasadoje, tad ją buvo nesunku rasti.

Kai vaikeliui sukako vieneri, jis buvo nufotografuotas ant Paikos kelių miesto centriniame parke. Paskui buvo daugiau nuotraukų; o kai mažylis sulaukė ketverių, ėmė šiek tiek panašėti į senatorių Daną Britą iš Merilendo.

Tėtukas buvo seniai dingęs. Brito uolumas rinkti faktus Pietryčių Azijoje aiškiai išblėso, — dabar jis nukreipė savo dėmesį į kitas pavojingas pasaulio sritis. Atitinkamu laiku jį pagavo prezidentinės ambicijos — sena senatoriška bėda, anksčiau ar vėliau ištinkanti juos visus. Jis niekados daugiau nesulaukė iš Paikos žinios ir tą košmarą lengvai pamiršo.

Britas turėjo penketą teisėtų vaikų ir žmoną, nenuvaldančią liežuvio. Juodu, seni torius ir ponia Britai, sudarė komandą, abu pirmose gretose griausmingų kovotojų už šeimos vertybes ir „Mes Turime Gelbėti Savo Vaikus!“ Drauge juodu parašė knygą, kaip auginti vaikus, veikiamus nesveikos Amerikos kultūros, nors jų vyriausiajam buvo tik trylika. Tuo metu, kai prezidentas turėjo keblumų dėl nevykusių seksualinių nuotykių, senatorius Britas tapo įžymiausiu Vašingtono skaistuoliu.

Abu su žmona palietė jautrią vietą, ir pinigai plūstelėjo iš konservatorių. Britui gerai sekėsi partijos lyderių pasitarimuose Ajovoje, pavyko nedaug atsilikus tapti antruoju Niu Hampšyre, bet dabar buvo besibaigią pinigai, ir viešosios nuomonės apklausose jis ėmė smukti žemyn.

Ir smuks dar labiau. Po sunkios kampanijos dienos senatorius su bendraminčiais apsistojo trumpai nakčiai viename Dirborno motelyje, Mičigane. Ir kaip tik ten senatorius akis į akį susidūrė su šeštuoju vaiku, tačiau ne asmeniškai.

. Agento pavardė buvo Makordas; jisai savaitę su fiktyviais spaudos kredencialais sekė Britą. Sakėsi dirbąs vienam Talahasio laikraščiui, bet iš tikrųjų jis vienuolika metų buvo CŽV agentas. Apie Britą sukiojosi tiek daug reporterių, jog niekam neatėjo į galvą patikrinti.

Makordas susibičiuliavo su senatoriaus vyresniuoju padėjėju ir vėlai vakare prie stikliuko „Holiday Inn“ bare prisipažino turįs kai ką, kas galėtų sužlugdyti kandidatą Britą. Pasakė gavęs tai iš varžovų — gubernatoriaus Tario — stovyklos. Sąsiuvinį su bomba kiekviename puslapyje: priesaika patvirtinti raštiški Paikos parodymai, plačiai nušviečiantys jų meilės nuotykio smulkmenas; dvi vaiko fotografijos, kurių paskutinioji daryta prieš mėnesį; vaikas, dabar septynerių metų, vis labiau atrodė panašus į savo tėtuką; kraujo ir DNR tyrimų suvestinės nenuneigiamai siejo tėvą ir sūnų; pagaliau kelionių dokumentai, iš kurių juodu ant balto buvo matyti, kad senatorius Britas išeikvojo 38 000 dolerių mokesčių mokėtojų pinigų, kad kitame pasaulio krašte galėtų tęsti savo romaną.

Sandėris pasiūlytas paprastas ir tiesus: tučtuojau pasitraukite iš prezidentinių lenktynių, ir ši istorija niekad nebus paskelbta. Žurnalistas Makordas prisilaikąs etikos ir nevirškinąs tokio šlamšto. Jeigu Britas išnyks, gubernatorius Taris tylės. Pasitraukite, ir netgi ponia Brit nieko nesužinos.

Naktį, netrukus po pirmos, Tedis Meinardas Vašingtone atsiliepė į Makordo skambutį. Siuntinys įteiktas. Rytoj vidudienį Britas numatęs spaudos konferenciją.

Tedis turėjo šimtus nešvarių asmens bylų apie praeities ir dabarties politikus. Kaip grupė, jie sudarė nesunkiai į spąstus įviliojamą šutvę. Tik pakišk jų kelyje moterį ir dažniausiai gauni ką nors įsidėti į bylą. Jeigu moterys nesuveikia, visados tą pat padaro pinigai. Stebėk juos keliaujant, stebėk įsiropščiant lovon su lobistais, stebėk nuolaidžiaujant bet kuriai užsienio vyriausybei, pakankamai apsukriai atsiuntusiai į Vašingtoną galybę grynųjų, stebėk organizuojant savo kampanijas ir komitetus lėšoms rinkti. Tik stebėk juos, ir asmens bylos vis storės. Kaip būtų gerai, kad šitaip lengvai eitųsi su rusais.

Nors jis niekino politikus kaip grupę, visados kelis jų gerbė. Vienas toks buvo Aronas Leikas. Jis niekados nebėgiojo paskui moteris, niekados daug negerdavo, neįnikdavo į blogus įpročius, niekados neatrodė, kad jam rūpėtų pinigai, niekados nebuvo linkęs į puikystę. Kuo ilgiau stebėjo Leiką, tuo labiau vyrukas jam patiko.

Jis išgėrė paskutinę nakčiai tabletę ir įsirito lovon. Taigi Brito nebėra. Laimingos kelionės. Vis dėlto kaip gaila, kad jis negali padėti šiai istorijai iškilti į paviršių. Pamaldūs veidmainiai nusipelno geros pylos. Pasilaikyk ją, tarė sau. Ir panaudok vėl. Prezidentui Leikui galbūt kada nors prireiks Brito, ir tas berniukas tenai, Tailande, galės labai praversti.

7

Pikasas teisėsi su Šerloku ir kitais neįvardytais atsakovais dėl įpareigojamosios nutarties, stengdamasis pasiekti, kad šie liautųsi šlapinęsi ant jo rožių. Šioks toks kiekis netinkama kryptimi paleisto šlapimo nebūtų išmušęs iš vėžių gyvenimo Tramble, bet Pikasas taip pat reikalavo, kad jam būtų atlyginta penkių šimtų dolerių žala. O penki šimtai dolerių — jau rimtas dalykas.

Ginčas brendo nuo praeitos vasaros, kai Pikasas užklupo Šerloką nusikaltimo vietoje ir galiausiai įsikišo kalėjimo viršininko pavaduotojas. Jis paprašė Broliją sureguliuoti šį reikalą. Ieškinys buvo įregistruotas, Šerlokas nusisamdę buvusį advokatą, pavarde Retlifas, dar vieną mokesčių vengėją, kad šis vilkintų, delstų, atidėliotų ir pateikinėtų nerimtus oficialius priešpriešinius pareiškimus — įprasta laisvėje praktikuojančiųjų teisės meną rutina. Bet Retlifo taktika su Brolija netiko, todėl nei Šerlokas, nei jo advokatas nepelnė didelės pagarbos teisėjų kolegijos akyse.

Pikaso rožynas buvo rūpestingai prižiūrimas žemės lopinėlis šalia sporto salės. Trejų biurokratinių karo metų jam prireikė, kad įtikintų kai kuriuos viduriniojo lygmens popierių kilnotojus Vašingtone, kad toks pomėgis veikia ir visados veikė kaip gydomoji priemonė, nes Pikasą kamavo keletas negalių. Kai rožynui buvo pritarta, kalėjimo viršininkas tuoj pat pasirašė leidimą, ir Pikasas abiem rankomis kibo į žemę. Rožių gavo iš tiekėjo Džeksonvilyje, ir tai savo ruožtu pareikalavo dar vienos dėžės visokiausių dokumentų.

Tikrasis jo darbas buvo prie indų plovyklės valgykloje, už kurį gaudavo po trisdešimt centų per valandą. Kalėjimo viršininkas atmetė jo prašymą, kad būtų priskirtas sodininko kategorijai, tad į rožes turėjo žiūrėti kaip į mėgstamą veiklą. Sezono metu anksti rytą ir vėlai vakare galėjai matyti Pikasą savo mažajame sklypelyje rėpliojantį keturiomis, purenantį, kasinėjantį dirvą ir laistantį rožes. Jis netgi kalbėdavosi su gėlėmis.

Rožės, apie kurias kalbama, buvo „Belindos svajonė“, šviesiai rausvais žiedais, ne itin gražios, tačiau vis tiek Pikaso numylėtos. Kai jas tiekėjas pristatė, visi Tramble žinojo, jog tai „Belindos“. Pikasas su meile jas pasodino savo darželio priekyje ir viduryje.

Šerlokas pradėjo ant jų šlapintis vien dėl pramogos. Šiaip ar taip, jis nesižavėjo Pikasu, nes šis buvo pagarsėjęs melagis, todėl siusioti ant to žmogelio rožių kažkodėl atrodė paprasčiausiai smagu. Prisidėjo ir kiti. Šerlokas juos skatino, patikindamas, kad faktiškai padedą rožėms, nes šios gaunančios daugiau trąšų.

„Belindos“ prarado rausvumą ir ėmė vysti. Pikasas pasibaisėjo. Kažkoks skundikas paliko po jo durimis raštelį, ir paslaptis išaiškėjo. Jo numylėtasis darželis tapo mėgstama skyle skysčiui

nuleisti. Po dviejų dienų jis patykojo Šerloką, nutvėrė nusikaltimo vietoje, ir du pusamžiai balti storuliukai surengė ant šaligatvio įnirtingas grumtynes.

Augalai dulsvai nugelto, ir Pikasas padavė ieškinį.

Kai po kelių Retlifo vilkinimo mėnesių ieškinys galop pasiekė teismą, Brolijai jau buvo nusibodę. Jie ramiai pavedė bylą teisėjui Finui Jarberiui, kurio motina kadaise augino rožes; dvi valandas studijavęs, šis informavo kitus du, kad, po teisybei, šlapimas neturėtų keisti augalų spalvos. Taigi prieš dvi dienas iki bylos nagrinėjimo jie nusprendė, kad patenkinsią reikalavimą dėl įpareigojamosios nutarties, idant Šerlokas ir kiti galvijai nečiurkštų ant Pikaso rožių, bet nesutiksią, kad būtų atlyginta žala.

Tris valandas jie klausėsi, kaip suaugę žmonės kivirčijasi dėl to, kuris kur ir kada siusiojo ir kiek kartų. Kartkartėmis Pikasas, išstodamas kaip savo paties advokatas, vos neapsiašarodavo, kai meldė pasitelktus liudytojus, kad šie išduotų savo draugelius. Retlifas, atsakovo gynėjas, buvo negailestingas, šiurkštus ir liežuvingas, taigi po valandos tapo aišku, kad iš jo pelnytai atimta teisė verstis advokato praktika, kad ir kokius buvo padaręs nusikaltimus.

Teisėjas Spaiseris leido laiką, studijuodamas koledžų krepšinio varžybų taškų skirtumus. Kai negalėdavo susisiekti su Trevoru, jisai statydavo įsivaizduojamus lažinius dėl kiekvienų rungtynių. Ant popieriaus per du mėnesius jis išlošė 3600 dolerių. Jam nuolatos sekėsi, laimėdavo su kortomis, laimėdavo sporte ir vis tiek naktimis sunkiai užmigdavo, nes galvodavo apie būsimą savo, kaip profesionalo, gyvenimą Las Vegase arba Bahamuose. Su žmona ar be jos.

Teisėjas Bičas susiraukė, lyg giliai pasinėręs į teisinius apmąstymus ir tartum kažką stropiai užsirašinėjo, o iš tikrųjų kūrė dar vieno laiško Kerčiui Dalase apmatus. Brolija nusprendė vėl užmesti jam jauką. Rašydamas Rikio vardu, Bičas aiškino, kad žiaurus sargas reabilitacijos centre grasinąs visokiausiomis šlykščiomis fizinėmis priekabėmis, jeigu Rikis negaus šiek tiek „pinigų globai“. Rikiui reikėjo 5000 dolerių, kad galėtų apsisaugoti nuo šio gyvulio, tad ar negalėtų Kertis jam paskolinti.

— Gal pasistengtume greičiau judėti į priekį? — darsyk garsiai pertraukė Bičas buvusįjį advokatą. Tuomet, kai dirbo tikru teisėju, Bičas buvo įgudęs skaityti žurnalus viena ausimi klausydamasis, kaip advokatai zurzia prieš prisiekusiųjų žiuri. Skardi ir tinkamu momentu nutaikyta pastaba iš teisėjo krėslo visus sudrausmindavo.

Jis rašė:

Labai žiaurų žaidimą jie čia užvedę. Mes atvykstame subyrėję į dalelytes. Pamažu mus išvalo, išsausina, vėl sudėlioja krūvon, dalelytę po dalelytės. Išvalo galvas, išmoko mus drausmės bei pasitikėjimo savimi ir parengia grįžti į visuomenę. Taigi atlieka gerą darbą, tačiau leidžia šiems tamsuoliams galvažudžiams, kurie saugo teritoriją, grasinti mums, nors esame dar labai pažeidžiami, ir taip elgdamiesi jie suniokoja tai, ką mes šitaip sunkiai stengėmės pasiekti. Aš be galo bijau to žmogaus. Slepiuosi savo palatoje, kai turėčiau degintis saulėje ir kilnoti svarsčius. Aš negaliu miegoti. Ilgiuosi kaušalo ir kvaišalų kaip priemonių išsivaduoti. Prašau, Kerti, paskolink man 5000 dolerių, kad galėčiau atsipirkti nuo to tipo, užbaigti savo reabilitaciją ir išvykti iš čia vėl surinktas į vieną daiktą. Kai mudu susitiksime, noriu būti sveikas ir geros formos.

Ką pamanytų jo draugai? Garbusis Hetlis Bičas, federalinis teisėjas, rašo prozą kaip koks pydaras; melžia pinigus iš nekaltų žmonių.

Jis neturi draugų. Nevaržomas jokių elgesio normų. Įstatymas, kurį kažkada dievino, nugrūdo jį ten, kur dabar esąs, tai yra šiuo metu kalėjimo valgykloje, vilkintis išblukusia žalia choristo tunika iš juodaodžių bažnyčios ir besiklausantis, kaip grupelė piktų nuteistųjų ginčijasi dėl šlapimo.

— Jūs jau aštuonis kartus pateikėte šį klausimą! — riktelėjo jis ant Retlifo, kuris aiškiai pernelyg daug žiūrėdavo per televiziją prastų filmų apie advokatus.

Kadangi byla priklausė teisėjo Jarberio kompetencijai, šis bent galėtų vaizduoti, jog nors kiek domisi. Tačiau anaiptol, jam net nerūpėjo geras tonas. Kaip paprastai po tunika buvo nuogas ir sėdėjo plačiai sukryžiuotomis kojomis, valydamasis ilgus kojų pirštų nagus plastikine šakute.

— Manai, paruduotų, jeigu aš jas apšikčiau? — riktelėjo Šerlokas Pikasui, ir valgykloje nugriaudėjo juokas.

— Prašom kalbėt mandagiau, — sudraudė teisėjas Bičas.

— Laikytis teisme tvarkos! — pridūrė T. Karlas, teismo juokdarys, iš po savojo šviesiai pilko peruko. Nėjo pareiga buvo reikalauti teismo salėje tvarkos, bet jis šį darbą atlikdavo gerai, tad Brolija praleisdavo tai pro ausis. Jis pastukseno belstuku ir pakartojo: — Tvarkos, ponai!

Bičas rašė toliau:

Padėk man, Kerti. Neturiu daugiau į ką kreiptis.

Aš vėl palūžtu. Bijau dar vieno žlugimo. Bijau, kad nebeišeisiu iš čia. Paskubėk.

Spaiseris pastatė po šimtą dolerių už Indianą prieš Perdju, už Djuką prieš Klemsoną, už Alabamą prieš Vendį, už Viskonsiną prieš Ilinoisą. Ką žinąs apie Viskonsino krepšinį? — paklausė save. Nesvarbu. Juk jis profesionalus lošėjas, dargi velniškai geras. Jeigu 90 000 dolerių vis dar po žeme už įrankių pašiūrės, per metus lažybomis paversiąs juos milijonu.

— Gana! — Bičas iškėlė viršun rankas.

— Aš irgi gana prisiklausiau, — pritarė Jarberis, pamiršdamas savo kojų nagus ir užsikniaubdamas ant stalo.

Brolija palinko vienas prie kito ir ėmė tartis, lyg bylos baigtis galėtų sudaryti rimtą precedentą ar bent ateityje stipriai paveikti Amerikos jurisprudenciją. Jie raukėsi, kasėsi galvas ir netgi atrodė besiginčijantys dėl bylos esmės. Tuo tarpu vargšas Pikasas sėdėjo vienišas, apsiašarojęs, visiškai išsekintas Retlifo taktikos.

Teisėjas Jarberis atsikrenkštė ir prašneko:

— Dviem balsais prieš vieną mes nusprendėme: skelbiame įpareigojamąją nutartį, draudžiančią visiems kaliniams šlapintis ant tų prakeiktų rožių. Kiekvienas, nutvertas tai darant, turės sumokėti penkiasdešimties dolerių baudą.

Nuostabiai ištaikęs laiką, T. Karlas trinktelėjo belstuku ir šūktelėjo:

— Teismas atideda posėdį iki atskiro pranešimo. Visiems

stot!

Aišku, niekas nė nekrustelėjo.

— Aš paduosiu apeliaciją! — sušuko Pikasas.

— Aš taip pat, — neatsiliko Šerlokas.

— Matyt, geras nuosprendis, — pakomentavo Jarberis, susiimdamas tuniką ir atsistodamas. — Abi šalys nepatenkintos.

Bičas ir Spaiseris irgi atsistojo, ir Brolija iškilmingai išžygiavo iš valgyklos. Apsaugininkas įžengė vidurin bylininkų ir liudytojų, tardamas:

— Teismas baigėsi, vaikinai. Grįžkite prie darbų.

„Hummando“ — gaminančios raketas ir priešradarinę įrangą kompanijos Sietle — generalinis direktorius kadaise buvo kongresmenas ir gana artimas CŽV. Tedis Meinardas jį gerai pažinojo. Kai spaudos konferencijoje generalinis direktorius paskelbė, kad jo kompanija surinko Leiko kampanijai 5 milijonus dolerių, CNN pertraukė siužetą apie riebalų nusiurbimą, kad galėtų perduoti šią žinią tiesioginiu eteriu! Penki tūkstančiai „Hummando“ darbininkų pasirašė čekius po 1000 dolerių — maksimalią federalinio įstatymo leidžiamą sumą. Generalinis direktorius turėjo čekius dėžėje, kurią rodė kameroms, paskui „Hummando“ reaktyviniu nuskrido su jais į Vašingtoną, kur juos pristatė į Leiko štabą.

Šekit, kur eina pinigai, ir sužinosite, kas laimės. Nuo tada, kai Leikas paskelbė iškeliąs savo kandidatūrą, per vienuolika tūkstančių gynybos ir aerokosmoso pramonės darbininkų iš trisdešimties valstijų paaukojo šiek tiek daugiau nei 8 milijonus dolerių. Pašto tarnyba pristatinėjo jų čekius dėžėmis. Jų profsąjungos atsiuntė beveik tiek pat ir pažadėjo dar 2 milijonus. Leiko žmonės nusamdė Kolumbijos apygardoje buhalterinę firmą pinigams apiforminti bei skaičiuoti.

„Hummando“ generalinis direktorius atvyko į Vašingtoną su tokiomis fanfaromis, kokias tik buvo galima sukelti. Kandidatas Leikas skrido kitu asmeniniu reaktyviniu — ką tik išsinuomotu „Challengeriu“ po 400 000 dolerių už mėnesį. Kai jis nusileido Detroite, buvo pasitiktas dviejų juodų „Suburban“ minivenų, abiejų visiškai naujų, abiejų ką tik nusamdytų po 1000 dolerių per mėnesį už kiekvieną. Leikas dabar turėjo palydą, grupę žmonių, sinchroniškai keliaujančių drauge, kad ir kur jis vykdavo; nors neabejojo netrukus priprasiąs, iš pradžių tai jį nervino. Rimti jauni vyrukai tamsiais kostiumais, su mažyčiais mikrofonais ausyse, su pritvirtintais prie kūno revolveriais. Du Slaptosios tarnyboj agentai skrido lėktuvu su juo, o dar trys laukė prie „Suburbanų“.

Be to, jis turėjo Floidą iš savo biuro Kongrese. Floidas buvo nenuovokaus proto jaunuolis iš žinomos namie, Arizonoje, šeimos, netinkamas niekam kitam, kaip tik bėgioti pasiuntinuku. Šiuo metu Floidas ėjo vairuotojo pareigas. Jisai sėdo prie vieno iš „Suburbanų“ vairo. Leikas užėmė priekinę sėdynę, dvejetas agentų ir sekretorius įsitaisė ant užpakalinės. Du padėjėjai ir trys agentai suvirto į antrąjį, ir visi nulėkė Detroito centro link, kur laukė rimti vietinės televizijos žurnalistai.

Leikas neturėjo laiko agituoti už save ir vaikštinėti po kaimynus ar bičiuliautis, nei stovinėti po lietumi prie veikla kunkuliuojančių gamyklų. Jis negalėjo keliauti pėsčiomis lydimas kamerų ar inscenizuoti miestų mitingus, nei atsistoti vidur griuvėsių getuose ir šūkauti apie nevykusią politiką. Nebuvo laiko visiems tiems dalykams, kurių laukiama iš kandidatų. Jis įsijungė į rinkimų kampaniją vėlai, be parengiamojo darbo vietose, be liaudies masių palaikymo, be jokios vietinės paramos. Leikas turėjo gražų veidą, malonų balsą, dailių kostiumų, įtaigią idėją ir daugybę šlamančių.

Jeigu nusipirkęs televiziją galėtum nusipirkti rinkimus, Aronas Leikas mielai įsigytų naują darbą.

Jis paskambino į Vašingtoną, pasikalbėjo su atsakingais už pinigus savo žmonėmis ir sužinojo naujieną apie paskelbtuosius 5 milijonus dolerių. Niekad nebuvo girdėjęs apie „Hummandą“. „Ar tai valstybinė kompanija?“ — paklausė jis. Ne, atėjo atsakymas. Labai privati. Metinė apyvarta netoli milijardo. Viena geriausių priešradarinės įrangos gamintojų. Galėtų uždirbti milijardus, jeigu tinkamas žmogus pasirūpintų karinėmis pajėgomis ir vėl negailėtų išlaidų.

Rankoje dabar buvo devyniolika milijonų dolerių — be abejo, rekordas. Be to, šiuo metu jie peržiūri savo planus. Per pirmąsias dvi savaites Leiko kampanijai bus surinkta trisdešimt milijonų dolerių.

Taip greitai neįmanoma išleisti šitiek pinigų.

Jis uždarė mobilųjį telefoną ir padavė Floidui, kuris atrodė pasimetęs mašinų sraute.

— Nuo šiol naudosimės sraigtasparniais, — per petį tarstelėjo Leikas sekretoriui, kuris tuoj pat užsirašė direktyvą: surasti sraigtasparnius.

Leikas pasislėpė už tamsių akinių ir pabandė analizuoti trisdešimt milijonų baksų. Slinktis nuo fiskalinio konservatoriaus iki lėšų stygiaus nevaržomo kandidato buvo nejauki, bet pinigus būtina išleisti. Jie ne išspausti iš mokesčių mokėtojų, o veikiau duoti laisva valia. Būtų galima juos protingai panaudoti. Jeigu jis būtų išrinktas, toliau kovotų už darbininkus.

Vėl pagalvojo apie Tedį Meinardą, sėdintį kuriame nors tamsiame kambaryje Langlio gilumoje, kojas susisupsčiusį antklode, perkreiptu iš skausmo veidu, spaudinėjantį slaptas spyruokles, kokios tik jam vienam prieinamos, verčiantį pinigus kristi nuo medžių. Leikas niekad nesužinos, kokius dalykus Tedis daro jo labui, bet ir netroško sužinoti.

Viduriniųjų Rytų operacijų skyriaus direktorius buvo žmogus, turintis dvidešimties metų stažą, pavarde Lufkinas, kuriuo Tedis besąlygiškai pasitikėjo. Prieš keturiolika valandų jis buvo Tel Avive. Dabar sėdėjo Tedžio kariniame kabinete, kažkaip atrodydamas šviežutėlis ir guvus. Žinią jis turėjo perduoti asmeniškai, iš lūpų į lūpas, be jokių telefonų, ryšių signalų ar žemės palydovų. Ir tai, apie ką juodu kalbėjosi, niekad nebus pakartota. Taip nusistovėjo metų metais.

— Išpuolis prieš mūsų ambasadą Kaire gresia artimiausiu metu, — pasakė Lufkinas. Tedis nesureagavo — nei susiraukė, nei nusistebėjo, nei sumirksėjo, ničnieko. Daugybę kartų ir anksčiau išklausydavo tokias žinias.

— Jidalis?

— Taip. Praeitą savaitę Kaire pastebėtas jo pirmasis padėjėjas.

— Kieno pastebėtas?

— Izraeliečių. Jie taip pat atsekė du sunkvežimius su sprogmenimis iš Tripolio. Visa, atrodo, sueina vieton.

— Kada?

— Labai greitai.

— Kaip labai greitai?

— Manau, per šią savaitę.

Jedis pasitampė ausies lezgelį ir užsimerkė. Lufkinas stengėsi nežiūrėti, nes žinojo, kad verčiau neklausinėti. Jis netrukus išvyks ir sugrįš į Viduriniuosius Rytus. Ir lauks. Išpuolis prieš ambasadą gali įvykti be jokio perspėjimo. Bus dešimtys užmuštų ir sužalotų. Krateris miesto centre smilks daug dienų, o Vašingtonas rodys pirštais ir svaidys kaltinimus. Vėl kaltė bus suversta CŽV.

Bet niekas nesutrikdys Tedžio Meinardo. Kaip Lufkinas patyrė, kai kada Tedžiui reikėdavo išsigąsti, kad galėtų įvykdyti, ką buvo užsibrėžęs.

Arba galbūt ambasados bus pagailėta, išpuoliui užbėgs už akių Egipto komandosai, dirbantys išvien su Jungtinėmis Valstijomis. CŽV bus pagirta už puikią žvalgybą. Tatai irgi Tedžio nesutrikdys.

— Ar jūs tikrai žinote? — paklausė Tedis.

— Taip, ir tokiomis aplinkybėmis tikriau žinoti negalima.

Lufkinas, aišku, nė nenutuokė, kad direktorius dabar užsiėmęs planais išrinkti prezidentą. Lufkinas beveik nebuvo girdėjęs apie Aroną Leiką. Jei atvirai, tai jam nerūpėjo, kas laimės rinkimus. Pakankamai ilgai dirbo Viduriniuosiuose Rytuose, kad žinotų, jog iš tikrųjų neturi reikšmės, kas juose diriguoja Amerikos politikai.

Po trijų valandų jis išvyks konkordu į Paryžių, kur praleis dieną, o paskui išskris į Jeruzalę.

— Vykite į Kairą, — pasakė Tedis neatsimerkdamas.

— Taip, žinoma. Ir ką toliau?

— Laukite.

— Laukti ko?

— Laukite, kol sudrebės žemė. Laikykitės toliau nuo ambasados.

Pirmutinė Jorko reakcija buvo pasibaisėjimas.

— Jūs negalite paleisti tos prakeiktos reklamos, Tedi, — pasakė jis. — Ji tik suaugusiems. Aš niekad nemačiau tiek daug kraujo.

— Man patinka, — atsakė Tedis. — Kampanijos reklama tik suaugusiems. Niekad anksčiau to niekas nedarė.

Juodu vėl peržiūrėjo siužetą. Prasidėjo sprogstančios bombos trenksmu, paskui kadrai su jūrų pėstininkų kareivinėmis

Beirute; dūmai, griuvėsiai, chaosas, iš po nuolaužų traukiami jūrų pėstininkai, sudarkyti kūnai, negyvi kariai suguldyti tvarkinga eile. Prezidentas Reiganas kreipiasi į spaudą, prisiekia keršyti. Tačiau grasinimas skamba tuščiai. Paskui stovinčio tarp dviejų ginkluotų ir kaukėtų teroristų amerikiečio kareivio fotografija. Niūrus, grėsmingas balsas už kadro sako: „Nuo 1980ųjų teroristai visame pasaulyje nužudė šimtus amerikiečių“. Dar viena scena su bomba, vėl kruvini ir apduję išlikusieji gyvi, vėl dūmai ir chaosas. “Mes visada prisiekiame keršyti. Mes visados grasiname surasti ir nubausti kaltuosius“. Trumpi klipai su prezidentu Bušu, dviem skirtingomis aplinkybėmis piktai žadančiu atpildą, — ir dar vienas išpuolis, ir vėl lavonai. Vėliau kadrai su teroristu, stovinčiu reaktyvinio lainerio angoje ir velkančiu negyvą amerikietį kareivį. Prezidentas Klintonas mažne su ašaromis akyse, jau bemaž lūžtančiu balsu sako: „Mes nenurimsime, kol nesurasime kaltųjų“. Paskui gražus, tačiau rimtas Arono Leiko veidas, atvirai žvelgiantis į kamerą, pasiekiantis mūsų namus, prabyla: „Faktas tas, kad mes neduodame atkirčio. Reaguojame žodžiais, giriamės ir grasiname, bet iš tikrųjų tik laidojame savo žuvusiuosius ir juos užmirštame. Teroristai laimi karą, nes mums neužtenka drąsos pasipriešinti. Kai tapsiu jūsų prezidentu, mes visur pasinaudosime savo naujomis karinėmis priemonėmis kovai su terorizmu; kur tik jį rasime. Nė viena amerikiečio mirtis neliks be atsako. Aš pažadu. Nesileisime žeminami gaujų driskių, besislapstančių kalnuose. Sunaikinsime juos“.

Reklaminis siužetas truko lygiai šešiasdešimt sekundžių, jį pagaminti kainavo labai nedaug, — mat Tedis jau turėjo reikiamų kadrų, — ir bus pradėtas demonstruoti po dviejų dienų pačiu geriausiu laiku.

— Kad nežinau, Tedi, — pasakė Jorkas. — Labai jau kraupu.

— Tai pasaulis kraupus.

Tedžiui patiko reklaminis siužetas, daugiau niekas neturėjo reikšmės. Leikas buvo beprieštaraująs dėl kraujo, tačiau greitai pasidavė. Jo pavardės atpažįstamumas šoktelėjo iki 30 procentų, bet reklama tebebuvo nemėgstama.

Tik palūkėkit, vis kartojo sau Tedis. Tik palūkėkit, kol pasipils daugiau lavonų.

8

Kai sučirškė telefono skambutis, Trevoras gėrė išsineštinę baltintą kavą iš „Javos pakrantės“ ir svarstė, ar nepridūrus gerą šlakelį ar du amareto, kad padėtų sau išpainioti rytmečio minčių raizgalynę. Ankštas jo butukas neturėjo vidaus ryšio sistemos; tačiau jos nė nereikėjo. Džena paprasčiausiai bet kurią žinią šūkteldavo koridoriuje, ir jis, jeigu tik norėdavo, atsiliepdavo. Aštuonerius metus jis ir būtent ši sekretorė šūkalodavo vienas kitam.

— Kažkoks bankas iš Bahamų! — pranešė ji.

Mažne paliejęs kavą, Trevoras puolė prie telefono.

Skambino kažkoks britas, kurio akcentą buvo sušvelninusios Bahamų salos. Gauta nemenka pinigų perlaida iš vieno banko Ajovoje.

— Kiek nemenka? — panoro jis sužinoti, prisidengęs burną, kad Džena negirdėtų.

— Šimtas tūkstančių dolerių.

Trevoras padėjo ragelį ir įsipylė amareto, bet tik tris šlakelius. Kvailai šypsodamasis į sieną, siurbčiojo žavingą gėralą. Per visą savo karjerą jis niekad nebuvo nė priartėjęs prie 33 000 dolerių honoraro. Sykį sureguliavo 25 000 dolerių įvertintos automobilio avarijos klausimą, paėmė 7 500 honorarą ir per du mėnesius viską išleido.

Džena nieko nežinojo apie sąskaitą užsienyje ir pinigais prapliupusią apgaulę, tad Trevoras nusprendė valandą palaukti, daug sykių be jokio reikalo skambinėti telefonu ir bandyti vaizduoti užsiėmusį, kol galiausiai pareiškė turįs sutvarkyti Džeksonvilio centre kai kuriuos svarbius reikalus, paskui esąs kviečiamas į Tramblą. Jai buvo tas pat. Jis nuolatos dingdavo, o kad nenuobodžiautų, ji po ranka turėdavo ką nors paskaityti.

Jis nuspaudė į oro uostą, vos spėjo į savo šaudyklinį reisą ir trisdešimties minučių skrydžio į Fort Loderdeilą metu išgėrė du bokalus alaus, paskui pakeliui į Nasau — dar du. Nusileidęs ant žemės, išsidrėbė ant užpakalinės taksi — 1974-ųjų laidos kadilako, nudažyto auksine spalva, be oro kondicionieriaus ir su vairuotoju, kuris irgi gėrė, — sėdynės. Tvyrojo karštis ir drėgmė, mašinos gatvėmis vos šliaužė, ir kai jie sustojo centre prie „Ženevos kredito banko“ pastato, Trevoro marškiniai buvo prilipę prie nugaros.

Galų gale viduje žingtelėjo pasitikti ponas Breišersas ir įsivedė Trevorą į nediduką savo kabinetą. Jis padavė popieriaus lapą, kuriame buvo vien sausos detalės: 100 000 dolerių perlaida iš „Pirmojo Ajovos banko“ Di Moine, siuntėjas — beasmenis subjektas, pavadinimu „CMT investicijos“. Gavėjas — kitas bendrinis subjektas, pavadinimu „Bumerio nekilnojamasis turtas, Ltd.“ Bumeris buvo mylimo Džo Rojaus Spaiserio paukštinio šuns vardas.

Trevoras užpildė blankus ir pervedė 25 000 dolerių į savo paties asmeninę atskirą sąskaitą „Ženevos kredito banke“ — pinigus, kuriuos laikė paslėpęs nuo savo sekretorės ir nuo Vidaus finansų inspekcijos. Likę 8000 dolerių buvo įteikti grynais storame voke. Vyrukas įsikišo jį giliai į chaki spalvos kelnių kišenę, paspaudė mažą minkštą Breišerso delną ir išskubėjo iš pastato. Jį ėmė pagunda pasilikti čia porą dienų, susirasti kambarį paplūdimyje, įsitaisyti prie baseino krėsle ir gerti romą, kol padavėjai nesiliaus jam nešę. Pagunda buvo tokia stipri, jog jis vos nepasuko nuo oro uosto vartų ir vos nepuolė prie kito taksi. Tačiau palaikęs ranką kišenės gilumoje, nusprendė šįsyk pinigų nešvaistyti.

Po dviejų valandų jis vėl sėdėjo Džeksonvilio oro uoste, gėrė stiprią kavą be alkoholio ir kūrė planus. Paskui išvažiavo į Tramblą, atvyko ten pusę penkių ir bemaž valandą laukė Spaiserio.

— Malonus netikėtumas, — sausai tarstelėjo Spaiseris, įžengdamas į pokalbių su advokatu kambarėlį. Trevoras šįsyk neturėjo portfelio, kurį reikėtų patikrinti, tad sargybinis tik patapšnojo jo kišenes ir išėjo už durų. Pinigus Trevoras buvo paslėpęs savo „Vabale“ po grindų kilimėliu.

— Mes gavome 100 000 dolerių iš Ajovos, — pranešė jis, paskersuodamas į duris.

Išvydęs savo advokatą, Spaiseris staiga apsidžiaugė. Jam nepatiko Trevoro ištartasis „mes“, nepatiko stambus kąsnis, kurį šis atsirėžė nuo viršaus. Tačiau apgaulė be išorinės pagalbos neišdegtų, taigi Trevoras buvo neišvengiamas blogis. Kol kas juo galima pasitikėti.

— Jie Bahamuose?

— Taip. Aš ką tik iš ten. Pinigai saugiai padėti, visi šešiasdešimt septyni tūkstančiai.

Spaiseris giliai atsiduso ir mėgavosi pergale. Trečdalis laimikio jam duoda 22 000 dolerių ir dar šiek tiek smulkių. Laikas vėl rašyti laiškus! .

Jisai pasiekė savo žalsvagelsvių kalėjimo marškinių kišenę ir išėmė sulankstytą laikraščio iškarpą. Ištiesęs prieš save rankas, sekundėlę ją tyrinėjo, paskui tarė:

— „Djukas“ šįvakar žaidžia pas „Technologinį“. Pašnabždom pranašaujama vienuolika taškų. Statykit penkis tūkstančius baksų už „Technologinį“.

— Penkis tūkstančius?

— Taip.

— Niekad dar nesu statęs už rungtynes penkių tūkstančių.

— Tai koks jūsų bukmekeris?

— Smulki žuvis.

— Klausykit, jeigu jis bukmekeris, tai išmano skaičius. Paskambinkit jam kuo greičiau. Gal jam teks surinkti kelis skambučius, bet nieko tokio.

— Gerai, gerai.

— Galite rytoj vėl atvažiuoti?

— Galbūt.

— Kiek kitų klientų kada nors jums yra sumokėję trisdešimt tris tūkstančius baksų?

— Nė vienas.

— Būtent, tad būkite rytoj čia ketvirtą. Turėsiu jums šiokį tokį paštą.

Spaiseris paliko jį ir sparčiai patraukė nuo administracinio korpuso, tik vos linktelėjęs apsaugininkui lange. Ryžtingai žengė per dailiai prižiūrimą veją, nes Floridos saulė netgi vasaryje buvo įkaitinusi šaligatvį. Jo kolegos buvo įnikę į savo neskubius darbus mažojoje bibliotekoje, vieni kaip visada, tad Spaiseris drąsiai paskelbė:

— Gavome šimtą tūkstančių iš mielojo Ajovos Kvinso!

Bičo rankos sustingo ant klaviatūros. Spoksojo viršum savo

akinių, atkaro smakras, tad vargais negalais pratarė:

— Juokaujate.

— Nė kiek. Ką tik šnekėjausi su Trevoru. Pinigai pervesti tiksliai kaip nurodyta, šįryt atėjo į Bahamus. Mažutėlis Kvinsas pasidavė.

— Smokim jam vėl, — pasiūlė Jarberis, kitiems dviem nespėjus apie tai nė pagalvoti.

— Kvinsui?

— Žinoma. Pirmas šimtas davėsi nesunkiai, spustelkim jį darsyk. Ką mes prarastume?

— Po šimts, ničnieko, — nusišypsojo Spaiseris, gailėdamasis, kad nepasiūlė to pirmasis.

— Kiek? — paklausė Bičas.

— Pabandykime penkiasdešimt. — Jarberis tėkštelėjo skaičių iš lubų, lyg viskas būtų įmanoma.

Kiti du linktelėjo ir susimąstė apie tuos penkiasdešimt tūstančių, paskiau Spaiseris vėl perėmė vadovavimą į savo rankas ir tarė:

— Klausykite, apsvarstykime, kur dabar esame. Manau, Kertis Dalase jau pribrendo. Mes vėl smogsime Kvinsui. Šis dalykas veikia, ir, manau, turime perjungti pavarą, spausti agresyviau. Suprantate, ką turiu omenyje? Imkime visus susirašinėjimo bičiulius, išanalizuokime kiekvieną iš eilės ir padidinkime spaudimą.

Bičas išjungė kompiuterį ir siekė aplanko. Jarberis padarė vietos ant nediduko rašomojo stalo. Į jų mažytę „Angolos apgaulę“ ką tik įsiliejo šiek tiek naujo kapitalo, ir nešvariai įgytų pinigų kvapas svaigino.

Jie pradėjo peržiūrinėti visus senus laiškus ir kurti apmatus naujiesiems. Reikia daugiau aukų, netrukus nusprendė. Į tų žurnalų paskutiniuosius puslapius įdėsią daugiau skelbimų.

Trevoras nukako į „Pito grilbarą“ — pataikė ten kaip tik per patį bruzdulį, kuris pas Pitą prasidėdavo penktą valandą ir tęsdavosi iki pirmųjų kumštynių. Susirado Prepį, trisdešimt dvejų metų universiteto antrakursį iš Šiaurės Floridos, mušantį biliardą su devyniais rutuliais iš dvidešimties baksų už partiją. Šeimos advokatas iš menkstančio globos fondo turėjo mokėti Prepiui po 2000 dolerių per mėnesį, kol šis figūruos sąrašuose kaip nuolatinis studentas. Todėl vienuolika metų jis neiškopė iš antro kurso.

Prepis taip pat buvo paklausiausias bukmekeris „Pito bare“; kai Trevoras jam šnibžtelėjo turįs pastatyti ant „Djuko“ prieš „Techną“ rungtynių rimtą sumą, Prepis paklausė:

— Kiek?

— Penkiolika tūstančių, — metė Trevoras ir nugėrė geroką gurkšnį alaus iš ilgakaklio butelio.

— Tu rimtai? — negalėjo patikėti Prepis, kreiduodamas lazdą ir apsidairydamas aplink dūmuose skendintį stalą. Trevoras niekad nestatydavo daugiau kaip po šimtą baksų už bet kurias rungtynes.

— Taip. — Dar vienas ilgas gurkšnis iš butelio. Trevoras jautėsi puikiai. Jeigu Spaiseris išdrįso pastatyti už rungtynes 5000 dolerių, Trevoras padvigubins sumą. Juk ką tik uždirbo 33 000 neapmokestinamų dolerių. Na ir kas, jeigu praloš dešimt? Šitiek vis tiek priklausytų Vidaus finansų inspekcijai.

— Turėsiu paskambinti, — pasakė Prepis, išsiimdamas mobilųjį telefoną.

— Paskubėk. Rungtynės prasideda po trisdešimties minučių.

Čia darbavosi vietinis barmenas, kuris niekad nebuvo išvykęs už Floridos valstijos ribų, bet kažkaip išsiugdė aistrą regbiui pagal australiškąsias taisykles. Rungtynės ėjo per „Down Under“, ir Trevorui teko duoti 20 dolerių kyšį, kad perjungtų kanalą į Atlanto pakrantės konferencijos krepšinį.

Nuo Džordžijos Technologinio priklausė 15 000 dolerių, o Djukai niekaip neįsigudrino pramesti, bent jau pirmame kėlinyje. Trevoras triauškino prancūziškas bulvytes, maukė vieną butelį po kito ir stengėsi nematyti Prepio, kuris stovėjo netoliese biliardo stalo tamsiame kampe ir stebėjo rungtynes.

Antrame kėlinyje Trevoras mažne papirko barmeną, kad šis vėl įjungtų australiokų rungtynes. Jis vis labiau girto ir likus žaisti dešimt minučių, atvirai keikė Džo Rojų Spaiserį kiekvienam, kuris tik panoro klausytis. Ką tas kaimietis iš pietų išmano apie Atlanto pakrantės krepšinį? „Djukas“ pirmavo dvidešimčia taškų likus žaisti dar devynias minutes, kai „Technologinio“ atakuojantysis gynėjas įkaito ir vieną po kito įkalė keturis tritaškius. Štai tau Trevoro „Technologinis“ ir vienuolikos taškų skirtumas!

Likus žaisti minutę, žaidimas ėjo lygiai. Trevorui buvo nesvarbu, kas laimėjo. Jis atspėjo skirtumą. Tad susimokėjo sąskaitą, davė barmenui dar 100 dolerių arbatpinigių, paskui pasukęs durų link puikuoliškai atidavė pagarbą Prepiui. Šis pirštu parodė nešvankų gestą.

Vėsioje tamsoje Trevoras strakaliojo Atlanto bulvaru tolyn nuo šviesų pro sugrūstus vienas prie kito pigiai nuomojamus vasarnamius, pro tvarkingus, neseniai perdažytus pensininkų namukus su puikiomis pievutėmis prie jų, žemyn senais mediniais laiptais, vedančiais prie pakrantės smėlio, kur nusiavė batus ir vaikštinėjo palei pat vandenį. Temperatūra buvo keli laipsniai aukščiau nulio, kas vasarį Džeksonvilyje ne toks jau retas reiškinys, tad netrukus jo kojos sušlapo ir sušalo.

Tačiau nepasakytum, kad jis labai jas sušalęs — 43 000 dolerių per dieną, neapmokestinti, visi nuslėpti nuo valdžios! Per praeitus metus, atskaičius visas išlaidas, jis uždirbo grynais 28 000 dolerių — ir tai dirbdamas faktiškai kiaurą dieną, kovodamas su klientais, per skurdžiais ar per šykščiais, kad norėtų susimokėti, vengdamas teismo salių, turėdamas reikalą su trečiarūšiais nekilnojamojo turto agentais ir bankininkais, riedamasis su sekretore, stengdamasis nusukti mokesčius.

Ak, tas greitų pinigų džiaugsmas! Jis įtartinai žiūrėjo į menkas Brolijos apgaules, bet dabar jos atrodė tikrai genialios. Prievartauti pinigus iš tų, kurie negali skųstis. Kaip velniškai gudru!

O kadangi tai šitaip gerai veikė, Trevoras žinojo, kad Spaiseris dar daugiau pridės garo. Pašto gausės, apsilankymai į Tramblą dažnės. Velniai rautų, jeigu tik prireiks, sutiktų ten lankytis kasdien, gabenti laiškus ten ir atgal, papirkinėti apsaugininkus.

Pakilo vėjas, atsirito bangos, ir jis pasijuto stovintis vandenyje.

O dar gudriau būtų vogti iš tų prievartautojų, sertifikuotų teisėjų aferistų, kurie tikrai negalėtų skųstis. Įžūli mintis, vyriokas beveik susigėdo nuo jos, bet vis dėlto svarstytina. Galimi visokie variantai. Nuo kada vagys garsėjo lojalumu?

Jam reikia milijono dolerių — nei daugiau, nei mažiau. Važinėdamas į Tramblą, gerdamas pas Pitą, sėdėdamas užsirakinęs prie savo rašomojo stalo, jis daugybę sykių užsiimdavo matematika. Milijonas sumautų baksų, ir jis galės uždaryti savo apgailėtiną kontorėlę, atsisakyti teisininko licencijos, nusipirkti burlaivį ir amžinai plaukioti vėjų genamam po Karibų jūrą.

Jis arčiau tikslo nei kada nors anksčiau.

Teisėjas Spaiseris ant apatinio gulto vėl persivertė ant kito šono. Miegas buvo reta dovana mažutėje jo kameroje, mažučiame guolyje, kai čia pat viršum jo knarkia prasmirdęs kameros draugelis, vardu Elvinas. Kaip keliaujantis sezoninis darbininkas, Elvinas skersai išilgai išmaišė visą Šiaurės Ameriką, bet gyvenimo saulėlydyje pavargo ir išalko. Jis nusikalto apiplėšdamas kaimo laiškininką Oklahomoje. Jį sulaikyti didžiai padėjo tai, kad Tulsoje Elvinas įžengė į FTB skyrių ir pareiškė: „Aš tai padariau“. Šešias valandas FTB vargo, kol surado, kur padarytas nusikaltimas. Netgi teisėjas suprato, jog Elvinas visa tai suplanavo. Jis troško federalinės lovos, o ne tos, kurią suteikia valstijos.

Užmigti buvo dar sunkiau nei paprastai, nes Spaiseriui kėlė rūpestį advokatas. Dabar, kai apgaulė įsibėgėjo, aplinkui vartėsi dideli pinigai. O dar daugiau jų priešaky. Ir juo daugiau jų sukaups „Bumerio nekilnojamasis turtas“ Bahamuose, tuo didesnė pagunda kils Trevorui. Jis, ir tik jis vienas, gali pavogti jų nedorai įgytą grobį ir pasprukti.

Bet apgaulė veikė tik turint bendrininką anapus kalėjimo sienų. Kažkam juk reikia slapčia ten ir atgal nešioti paštą. Kažkam reikia atsiiminėti pinigus.

Turi būti koks nors būdas, kaip apeiti advokatą, ir Džo Rojus Spaiseris buvo pasiryžęs jį surasti. Nesvarbu, jei reikės, ir mėnesį nemiegos. Nesileis, kad koks nors glitus šunadvokatis atiminėtų trečdalį jo pinigų, o paskui pavogtų likusius.

9

Gynybos paketas, arba G-PAKAS, kaip jis greit ir plačiai taps žinomas, audringai įsiveržė į padriką ir miglotą politikos finansų sritį. Per naujausiąją istoriją nė vienas politinio veikimo komitetas nepasirodė, turėdamas už savęs tiek daug paspirties.

Pagrindiniai pinigai atėjo iš Čikagos finansininko, pavarde Mitzgeris, žmogaus, turinčio dvigubą pilietybę — Amerikos ir Izraelio. Jis paklojo pirmąjį milijoną dolerių, kurių užteko maždaug savaitei. Netrukus buvo sudrausminti ir kiti žydų kilmės piniguočiai, nors jų asmens tapatybės buvo pridengtos korporacijų ir užsienio sąskaitų. Tedis Meinardas suprato pavojus, kurie iškiltų šutvei turtingų žydų, atvirai ir organizuotai prisidėjus prie Leiko kampanijos. Jis pasikliovė senais draugais Tel Avive, kad šie suorganizuotų pinigų Niujorke.

Kai užeidavo kalba apie politiką, Mitzgeris reikšdavosi kaip liberalas, bet joks klausimas jam nebuvo toks brangus kaip Izraelio saugumas. Aronas Leikas buvo pernelyg nuosaikus socialiniais reikalais, tačiau tuo pat metu ypač rimtai žiūrėdavo į naująjį karinį kompleksą. Viduriniųjų Rytų stabilumas priklausė nuo stiprios Amerikos, — bent taip manė Mitzgeris.

Vieną dieną jis išsinuomojo apartamentus Vilarde, Kolumbijos apygardoje, o jau kitos vidudienį turėjo nusisamdęs visą administracinio pastato aukštą šalia Dalaso. Jo personalas iš Čikagos plušėjo dieną naktį, stengdamasis susidoroti su aibe smulkmenų, kurių prireikia staigiai aprūpinti naujausia įranga keturiasdešimties tūkstančių kvadratinių pėdų plotą. Šeštą valandą jis buvo susitaręs pusryčių su Eleine Tainer, teisininke lobiste iš didžiulės Vašingtono firmos, kurią ji pati sukūrė geležinės valios ir daugybės klientų naftininkų dėka. Tainer buvo šešiasdešimt šešerių ir šiuo metu laikoma įtakingiausia lobiste mieste. Prie bandelių ir sulčių ji sutiko atstovauti G-PAKUI už pradinį 500 000 dolerių honorarą. Jos firma nedelsdama komandiruos dvidešimt bendradarbių ir tiek pat klerkų į naujuosius G-PAKO biurus, kuriems vadovauti imsis vienas iš jos partnerių. Vienas skyrius užsiims vien tik pinigų paieškomis. Kitas — analizuos Kongreso paramą Leikui ir pradės — iš pradžių švelniai — delikatų procesą, rengiant senatorių, deputatų ir netgi gubernatorių oficialius pritarimus. Tatai nebus lengva; daugelis jau įsipareigoję kitiems kandidatams. O dar vienas skyrius užsiims vien tik tiriamuoju darbu, — karine ginkluote, jos kaštais, naujausia įranga, futuristiniais ginklais, rusų ir kinų naujovėmis, — viskuo, ką Leikui galėtų prireikti žinoti.

Pati Tainer imsis pinigų paieškų tarp užsienio vyriausybių, — tai viena iš jos specialybių. Ji labai artimai bendravo su pietų korėjiečiais, praeitą dešimtmetį atstovavo jiems Vašingtone. Pažinojo diplomatus, verslininkus ir šiaip svarbius tūzus. Prie gerai remiamų Jungtinių Valstijų karinių pajėgų nedaugelis šalių miegotų ramiau nei Pietų Korėja.

— Neabejoju, jie nepašykštės mažų mažiausiai penkių milijonų, — užtikrintai tarė ji. — Bent iš pradžių.

Iš atminties ji sudarė sąrašą dvidešimties prancūzų ir britų kompanijų, kurios mažiausiai ketvirtį metinių užsakymų gaudavo iš Pentagono. Tučtuojau pradėsianti su jomis dirbti.

Tainer buvo itin tipiška šių laikų Vašingtono teisininkė. Teismo salės ji nebuvo regėjusi penkiolika metų, ir kiekvienas svarbus pasaulinis įvykis, turėjęs savo ištakas Beltvėjaus viduje, kažkokiu būdu liesdavo ją.

Dabar pasitaikęs iššūkis neturėjo precedento — rinkti nežinomą, paskutinės valandos kandidatą, kuris šiuo metu galėjo pasigirti 30 procentų pavardės atpažįstamumu ir 12 procentų teigiamų atsiliepimų apie save! Tačiau skirtingai nuo kitų dundukų, kurie tai įsitraukdavo į prezidentiškąsias lenktynes, tai vėl iš jų iškrisdavo, šis kandidatas, regis, turėjo neribotus pinigų išteklius. Tainer būdavo gerai apmokama, kai padėdavo vieniems tapti išrinktaisiais, o kitiems pralaimėti, todėl tvirtai tikėjo, kad visados laimi pinigai. Tik duokit pinigų, ir ji garantuos išrinkimą arba sužlugdys bet kurį.

Pirmąją savo gyvavimo savaitę G-PAKAS kunkuliavo nežabota energija. Biurai buvo atdari visą parą, kai Tainer žmonės įsuko reikalą ir puolė pirmyn. Pinigų paieškų išdava — išsamus kompiuteriu sudarytas 310 000 gynybos ir su ja susijusios pramonės darbininkų sąrašas, paskui jie kietai prigriebti maloniu laiškučiu, kuriuo buvo prašoma pinigų. Kitą sąrašą sudarė dvidešimt tūkstančių gynybos sferos tarnautojų, uždirbančių daugiau kaip 50 000 dolerių per metus. Jiems paštu nusiųstas kitokio pobūdžio prašymas.

G-PAKO konsultantai, ieškantys oficialių pritarimų, surado penkiasdešimt Kongreso narių, turinčių savo rinkiminėse apygardose daugiausia darbo vietų, susijusių su gynyba. Trisdešimt septyni iš jų ketino pakartotinai balotiruotis, tad juos paspausti kur kas lengviau. G-PAKAS kreipsis i paprastus žmones, gynybos pramonės darbininkus ir jų bosus, sustyguos masišką telefoninę kampaniją Aronui Leikui paremti bei gynybos išlaidoms padidinti. Šešių senatorių iš stipriai su gynyba susijusių valstijų lapkritį laukė kieti priešininkai, ir Eleinė Tainer planavo priešpiečius su kiekvienu iš jų.

Neribotų grynųjų pinigų išteklių negalėjo ilgai nepastebėti Vašingtonas. Vienam kongresmenui naujokui iš Kentukio, vienam iš žemiausiai stovinčių tarp 435, žūtbūt reikėjo pinigų, kad galėtų kovoti, regis, pralaimimoje kampanijoje savo gimtojoje valstijoje. Apie vargšą vyruką niekas nebuvo girdėjęs. Per pirmuosius dvejus metus Kongrese jis neištarė nė žodžio, ir dabar jo varžovai ten, namie, surado sau patrauklų konkurentą. Niekas nenorės duoti jam pinigų. Bet šis išgirdo gandus, susirado Eleinę Tainer, ir jųdviejų pokalbis klostėsi maždaug taip:

— Kiek jums reikia pinigų? — paklausė ji.

— Šimto tūkstančių dolerių. — Jis susigūžė, ji — ne.

— Ar galite paremti Aroną Leiką?

— Aš paremsiu bet ką, jeigu tik kaina bus tinkama.

— Gerai. Mes duosime du šimtus tūkstančių ir vesime jūsų kampaniją.

— Ji visiškai jūsų.

Dažniausiai nebūdavo taip lengva, bet per pirmąsias dešimt savo gyvavimo dienų G-PAKAS sugebėjo nupirkti aštuonis oficialius pritarimus. Visi jie buvo negarsių kongreso narių, kurie dirbo su Leiku ir jį mėgo. Priimta strategija išrikiuoti juos prieš kameras, likus savaitei ar dviem iki didžiojo Superantradienio^9, kovo 7-osios. Kuo daugiau, tuo linksmiau.

Tačiau dauguma jau buvo įsipareigoję kitiems kandidatams.

Tainer paskubom apeidavo savo pajėgas, kartkartėmis per dieną tris kartus sočiai užkąsdama, už ką mielai mokėdavo GPAKAS. Užsibrėžė išplatinti po miestą žinią, kad atvyko visiškai naujas jos klientas, pertekęs pinigais ir remiantis mažai žinomą ristūną, kuris netrukus atsiplėš nuo viso būrio. Mieste, kur vien pats kalbėjimas buvo verslas, jai nesunkiai sekėsi paskleisti savo informaciją.

Nieko nepranešusi, Fino Jarberio žmona atvyko į Tramblą — tai buvo pirmas jos apsilankymas po dešimties mėnesių. Avėjo ji apsitrynusius odinius sandalus, vilkėjo murziną džinsinį sijoną, plačią, karoliukais ir plunksnomis papuoštą palaidinę, apsikarsčiusi visokiu senu hipišku šlamštu kaklą, riešus ir galvą. Vyriškai apkirpti žili plaukai, neišskustos pažastys — ji labai panėšėjo į pavargusią, susidėvėjusią pabėgėlę iš septintojo dešimtmečio, kokia iš tikrųjų ir buvo. Finas nė kiek neapsidžiaugė, kai jam buvo pranešta, kad priešais pastatą laukia žmona.

Vadinosi ji Karmen Topolski-Jokobi, vos išsitenkančia burnoje pavarde, kuria kaip ginklu naudojosi visą savo brandųjį gyvenimą. Buvo radikalių feministinių pažiūrų Oklendo advokatė, kurios specialybė — atstovauti lesbietėms, besibylinėjančioms dėl seksualinio priekabiavimo darbe. Tad kiekviena jos klientė buvo pikta moteris, kovojanti su piktu darbdaviu. Šuniškas darbas.

Ji buvo ištekėjusi už Fino trisdešimt metų, ištekėjusi, bet ne visados gyvenusi drauge. Jis gyveno su kitomis moterimis, ji — su kitais vyrais. Sykį, kai buvo ką tik susituokę, juodu gyveno su pilnais namais kitų žmonių, kas savaitę skirtingais deriniais. Abu pareidavo ir išeidavo. Vieną šešerių metų tarpsnį juodu gyveno drauge chaotiškoje monogamijoje ir paleido į pasaulį du vaikus, iš kurių nė vienas daug nepasiekė.

Juodu susipažino 1965-aisiais per susirėmimus Berklyje — abu protestavo prieš karą ir visas kitas blogybes, abu teisės studentai, abu atsidavę aukštos socialinių pokyčių dorovės pagrindams. Juodu stropiai darbavosi registruodami rinkėjus. Kovojo už darbininkų migrantų orumą. Teto puolimo^10 metu buvo areštuoti. Juodu prisirakino grandinėmis prie sekvojų. Kovojo su krikščionimis mokyklose. Bylinėjosi, kad apgintų banginius. Žygiavo San Francisko gatvėmis per kiekvieną paradą, nepaisydami, dėl ko ir kodėl.

Juodu smarkiai gėrė, didžiai entuziastingai pokyliavo ir mėgavosi kvaišalų kultūra; juodu išeidavo ir pareidavo, miegodavo, kur pakliūva, ir tai atrodė normalu, nes buvo nustatę patys sau dorovę. Juk, po šimts, kovojo už meksikiečius ir sekvojas! Todėl turėjo būti geri žmonės!

O dabar juodu tik stūmė varganas dienas.

Jai buvo nemalonu, kad vyras, talentingas žmogus, kažkaip prasimušęs kelią į Kalifornijos aukščiausiąjį teismą, dabar uždarytas federaliniame kalėjime. Jis jautėsi geriau, kad kalėjimas Floridoje, o ne Kalifornijoje, antraip ji galėtų lankyti dažniau. Pirmasis Fino postovis buvo netoliese Beikersfildo, bet jam pavyko išsikovoti, kad būtų perkeltas kitur.

Jie visai nerašė vienas kitam nei susiskambindavo. Dabar ji užsuko pravažiuodama pro šalį, nes turėjo seserį Majamyje.

— Gražiai įdegęs, — pagyrė ji. — Gerai atrodai.

O tu susiraukšlėjusi kaip džiovinta slyva, pagalvojo Finas. Po velnių, atrodo nusenusi ir suvargusi.

— Kaip gyveni? — paklausė, nors jam buvo visai neįdomu.

— Labai daug dirbu.

— Tai gerai. — Gerai, kad ji dirba ir pelnosi duonai, tą su pertrūkiais darė daugel metų. Finui dar liko penkeri metai, kol galės nusipurtyti nuo gumbuotų basų kojų Tramblo dulkes. Visai neketino grįžti pas ją ar į Kaliforniją. Jeigu liks gyvas, o tuo jis kasdien abejojo, išeis šešiasdešimt penkerių ir svajojo susirasti kraštą, kur neturės jurisdikcijos Vidaus finansų inspekcija ir FTB, taip pat visi kiti pagal abėcėlę valdžios banditai. Finas taip nekentė savo valdžios, jog ketino atsisakyti pilietybes ir susirasti kitą tautybę.

— Ar tu vis dar geri? — paklausė jis. Pats, žinoma, ne, bet jam pavykdavo susikombinuoti šiek tiek žolytės per vieną iš apsaugininkų.

— Aš tebeprisilaikau blaivybės, dėkui, kad paklausei.

Kiekvienas klausimas buvo dyglys, kiekvienas atsakymas —

atkirtis. Jis nuoširdžiai stebėjosi, kodėl ji užsuko. Paskui sužinojo.

— Nusprendžiau skirtis, — pasakė ji.

Jis gūžtelėjo pečiais, lyg norėtų pasakyti: kam vargintis? Tačiau garsiai ištarė:

— Turbūt nebloga mintis.

— Aš suradau kai ką kitą, — tęsė ji.

— Vyrą ar moterį? — paklausė Finas, labiau iš įdomumo nei dėl ko nors kito. Niekas jo nenustebintų.

— Jaunesnį žmogų.

Jis vėl gūžtelėjo ir mažne pasakė: pirmyn, senute!

— Jis ne pirmas, — įgėlė Finas.

— Na, nepradėkim.

Tebūnie, pagalvojo Finas. Jis visados žavėjosi jos veržliu seksualumu, ištverme, bet sunku buvo įsivaizduoti šią seną moterį tai darant nuolat.

— Parodyk popierius, — tarė jis. — Aš pasirašysiu.

— Jie bus čia po savaitės. Tai garbingas išsiskyrimas, juk mes nūnai tiek mažai turime nuosavybės.

Savo karjeros viršūnėje teisėjas Jarberis ir ponia Topolski-Jokobi drauge padavė pareiškimą įkeisti namą San Francisko prieplaukos rajone. Pareiškimas, tinkamai paredaguotas, kad jame neliktų jokių užuominų į šovinizmą, lyčių diskriminaciją ar rasizmą, sklandžiai suformuluotas įsibaiminusių Kalifornijos juristų, kad nebūtų paduoti į teismą kokios nors įsižeidusios būtybės, išryškino bemaž milijono dolerių skirtumą tarp aktyvų ir įsiskolinimų.

Ne tai, kad milijonas dolerių šį tą reikštų katram nors iš jų, — buvo pernelyg užsiėmę, kovodami su prekiautojais miško medžiaga, su beatodairiškais fermeriais ir t. t. Po teisybei, jie dargi didžiavosi savo aktyvų skurdumu.

Kalifornija buvo sutuoktinių bendros nuosavybės valstija, o tai reiškė apytikriai lygias dalybas. Skyrybų dokumentus bus nesunku pasirašyti dėl daugelio priežasčių.

Bet buvo viena priežastis, kurios Finas niekad neminės. „Angolos apgaulė“ nešė pinigus, slaptus ir nešvarius bei nepasiekiamus visoms iki vienos godžioms agentūroms. Kas, kas, o ponia Karmen tikrai apie juos nesužinos.

Finas abejojo, ar galėtų bendrosios nuosavybės čiuptuvai pasiekti slaptąją banko sąskaitą Bahamuose, bet ir neketino to išsiaiškinti. Tegul parodo dokumentus, ir jis su džiaugsmu pasirašys.

Juodu prisivertė šnektelėti kelias minutes apie senus draugus, pokalbis išties truko trumpai, nes daugelis šių buvo mirę. Kai juodu atsisveikino, nebuvo nei liūdesio, nei sąžinės graužaties. Santuoka jau seniai mirusi. Abiem palengvėjo, kad ji baigiasi.

Jis palinkėjo jai viso geriausio, netgi neapkabinęs, paskui nukėblino į bėgimo taką, kur nusirengė iki trumpikių ir valandą žingsniavo kepinamas saulės.

10

Lufkinas buvo bebaigiąs antrą dieną Kaire pietumis gatvės kavinukėje, Miesto sodo rajone. Jis gurkšnojo stiprią juodą kavą ir stebėjo, kaip pirkliai uždarinėja savo krautuvėles, — ten buvo pardavinėjami kilimai, variniai puodai ir drobės iš Pakistano, viskas turistams. Arčiau nei už dvidešimt pėdų vienas prekeivis kruopščiai suvyniojo padangtę, paskui be pėdsakų paliko savo vietą.

Lufkinas labai panėšėjo į vieną iš šiuolaikiškų arabų — baltos laisvos kelnės, šviesios chaki spalvos striukė, balta fetrinė skrybėlė su skylutėmis orui ir beveik ant akių nuleistu kraštu. Iš po skrybėlės ir tamsių akinių jisai stebėjo gyvenimą. Stengdavosi, kad jo veidas ir rankos būtų įdegę, o tamsūs plaukai nukirpti labai trumpai. Puikiai kalbėjo arabiškai ir lengvai trankėsi tarp Beiruto, Damasko ir Kairo.

Turėjo kambarį „El-Nilo“ viešbutyje ant Nilo kranto, už šešių kvartalų nuo čia, ir kol brovėsi pro žmonių spūstį, priėjo staiga prisigretino kažkoks aukštas, liesas svetimšalis, vos pakenčiamai kalbantis angliškai. Juodu pakankamai gerai pažinojo vienas kitą, kad galėtų šnekėtis be baimės, tad toliau žengė dviese.

— Manome, kad tai įvyks kaip tik šiąnakt, — pasakė užmezgusysis kontaktą. Jo akys irgi buvo paslėptos po akiniais.

— Tęskite.

— Ambasadoje rengiamas pobūvis.

— Žinau.

— Taip, puikios aplinkybės. Daug mašinų. Bomba bus furgone.

Kokio tipo?

— Mes nežinome.

— Dar kas?

— Nieko, — pasakė vyriškis ir dingo minios knibždėlynėje.

Viešbučio bare Lufkinas pats vienas atsigėrė pepsio ir pagalvojo, ar nepaskambinus Tedžiui. Tačiau vos tik prieš keturias dienas matėsi su juo Langlyje, be to, Tedis nebandė susisiekti. Juodu ir anksčiau yra tai patyrę. Tedis neketino įsikišti. Šiais laikais Kairas pavojinga vieta vakariečiams, ir niekas iš esmės negalėtų kaltinti CŽV, kad neužbėgo už akių išpuoliui. Kaip visados, bus daug pozavimo ir rodymo pirštais, bet siaubas greitai bus nukištas į tautos atminties užkampius, paskui visai pamirštas. Čia pat prezidentinė kampanija, o gyvenimas, šiaip ar taip, greitai juda į priekį. Patyrę tiek daug išpuolių, pasalų ir beprasmio smurto namie ir užsienyje, amerikiečiai užsigrūdino. Žinios ištisą parą, be pertrūkio blyksintys siužetai — pasaulyje nuolatos kur nors įvyksta krizė. Paskutinės valandos pranešimai, sukrėtimai tai čia, tai ten, ir galiausiai tu nepaspėji sekti įvykių.

Lufkinas paliko barą ir pasikėlė į savo numerį ketvirtame aukšte. Pro langą buvo matytis amžiais padrikai plytintis miestas, šimtmečius statytas kaip papuola. Amerikos ambasados stogas bolavo tiesiai priešais, vos už mylios.

Jis atsivertė prancūzišką knygiūkštę minkštu viršeliu „Luji Amūras“ ir ėmė laukti fejerverko.

Sunkvežimis buvo dvitonis dengtas „Volvo“, nuo grindų iki lubų prikrautas trijų tūkstančių svarų sprogmenų iš Rumunijos. Užrašas ant jo durelių džiugiai reklamavo žinomo mieste maisto tiekėjo — kompanijos, kuri dažnai lankydavosi Vakarų ambasadose, — paslaugas. Furgonas stovėjo netoliese tarnybinio įėjimo į pusrūsį.

Vairuotojas buvęs stambus draugiškas egiptietis, ambasadą saugančių jūrų pėstininkų vadinamas Šeiku. Kaipo pristatinėjantis maistą įvairiems priėmimams ambasadoje, jis dažnai įvažiuodavo ir išvažiuodavo pro vartus. Dabar Šeikas tysojo negyvas ant sunkvežimio grindų su kulka galvoje.

Dvidešimt minučių po dešimtos bomba detonuota distanciniu įtaisu, valdomu teroristo, pasislėpusio kitapus gatvės. Vos tik nuspaudęs reikiamus mygtukus, jis nėrė už kažkokio automobilio, bijodamas atsigręžti.

Sprogimas sugriovė atramines kolonas pusrūsio gilumoje, tad ambasada pasviro į šoną. Nuolaužos išsibarstė kelis kvartalus aplinkui. Nukentėjo daugelio gretimų namų konstrukcijos. Ketvirčio mylios spinduliu išbyrėjo langai.

Kai sudrebėjo žemė, Lufkinas snūduriavo fotelyje. Jis pašoko, išlėkė į siaurą savo numerio balkoną ir stebėjo dulkių debesį. Ambasados stogo nebebuvo matyti. Po kelių minučių pasirodė liepsnos, be paliovos ėmė kaukti sirenos. Jis atrėmė fotelį į balkono turėklus ir ilgam įsitaisė. Miego nebus. Šešios minutės po sprogimo Miesto sodo rajone užgeso elektra, ir Kairas skendėjo tamsoje, neskaitant oranžinės pašvaistės virš Amerikos ambasados.

Jis paskambino Tedžiui.

Kai Tedžio operatorius, nesvarbių skambučių atsijotojas, patikino Lufkiną, kad linija saugi, šefo balsas pasiekė jį taip aiškiai, lyg juodu kalbėtųsi vienas Niujorke, kitas Bostone.

— Taip, Meinardas klauso.

— Aš Kaire, Tedi. Stebiu, kaip virsta dūmais mūsų ambasada.

— Kada tai atsitiko?

— Mažiau nei prieš dešimt minučių.

— Ar didelis...

— Sunku pasakyti. Aš už mylios viešbutyje. Sakyčiau, didžiulis.

— Paskambinkit man po valandos. Pernakt aš liksiu įstaigoje.

— Gerai.

Tedis su vežimėliu nuriedėjo prie kompiuterio, nuspaudė keletą klavišų ir per porą sekundžių surado Aroną Leiką. Kandidatas buvo pakeliui iš Filadelfijos į Atlantą savo spindinčiame naujame lėktuve. Leikas kišenėje turėjo mobilųjį telefoną, mažutį it žiebtuvėlį.

Tedis surinko dar kelis numerius, telefonai buvo sujungti, ir Tedis prašneko į monitorių prieš save:

— Pone Leikai, čia Tedis Meinardas.

Kas gi kitas galėtų būti? — pagalvojo Leikas. Niekas negalėtų paskambinti šiuo telefonu.

— Jūs vienas? — paklausė Tedis.

— Valandėlę.

Tedis laukė, paskui vėl pasigirdo Leiko balsas:

— Aš virtuvėje.

— Jūsų lėktuve yra virtuvė?

— Taip, mažutė. Tai labai mielas lėktuvas, pone Meinardai.

— Gerai. Klausykite, man nemalonu jus trukdyti, bet sužinojau šiokių tokių naujienų. Prieš penkiolika minučių susprogdinta Amerikos ambasada Kaire.

— Kas tai padarė?

— Verčiau neklauskit.

— Atleiskite.

— Tuojau jus užgrius spauda. Pasinaudokit momentu, pasiruoškite kelias pastabas. Būtų tinkamas laikas pareikšti užuojautą nukentėjusiesiems ir jų šeimoms. Kiek įmanoma sumažinkite politikos, tačiau tuo pat metu laikykitės tvirtos linijos. Jūsų reklama dabar tapo pranašiška, tad jūsų žodžiai bus kartojami daug sykių.

— Aš tuoj pat tuo užsiimsiu.

— Paskambinkite man, kai pasieksite Atlantą.

— Taip, būtinai.

Po keturiasdešimties minučių Leikas ir jo komanda nutūpė Atlantoje. Spauda buvo deramai informuota apie jo atvykimą; Kaire dar tebesisklaidant dulkėms, Atlantos oro uoste laukė minia reporterių. Iš ambasados dar negauta jokių tiesioginių vaizdų, tačiau kelios agentūros pranešinėjo, kad yra „šimtai“ užmuštų.

Mažame privačių orlaivių terminale Leikas atsistojo prieš uolių reporterių būrį; kai kurie iš jų buvo su kameromis ir mikrofonais, kiti — su mažučiais magnetofonais, dar kiti — tik su paprasčiausiais senoviškais bloknotais. Kalbėjo jis iškilmingai, nesinaudodamas užrašais:

— Šią akimirką mes turėtume melstis už tuos, kurie buvo sužeisti ar užmušti per šį agresijos aktą. Mūsų mintys ir maldos su jais ir jų šeimomis, taip pat su gelbėtojais. Neketinu politizuoti šio įvykio, bet pasakysiu, kaip absurdiška mūsų šaliai darsyk nukentėti nuo teroristų. Kai būsiu prezidentas, nė vieno amerikiečio gyvybė neliks pražiūrėta. Panaudosiu mūsų naujas karines galimybes susekti ir sunaikinti visas teroristų grupuotes, tykančias nekaltų amerikiečių. Tai viskas, ką norėjau pasakyti.

Jis nuėjo šalin, nekreipdamas dėmesio į pakrikus spaudos šunaujos šūksnius ir klausimus.

Šaunu, pagalvojo Tedis, iš savo bunkerio tiesioginiame eteryje stebėdamas improvizuotą spaudos konferencijėlę. Supratingas, užjaučiantis ir podraug velniškai kietas. Nuostabu! Jis vėl pagyrė save, kad pasirinko tokį puikų kandidatą.

Kai Lufkinas dar kartą paskambino, Kaire buvo jau po vidurnakčio. Gaisrai užgesinti ir kuo skubiausiai velkami kūnai. Daug palaidotų po griuvėsiais. Jis esąs per kvartalą nuo kariuomenės užtvaros ir stebi su tūkstančiais kitų. Aplinkui chaosas, ore tirštai tvyro dūmai ir dulkės. Lufkinui per savo karjerą tekę būti keliose bombų atakų vietose, bet ši pati blogiausia, pranešė jis.

Tedis apvažiavo kabinetą ir dar įsipylė puodelį kavos be kofeino. Leiko reklamos siaubo siužetai prasidėjo pačiu laiku. Dar šią pat naktį rinkimų kampanija už 3 milijonus dolerių nuo pakrantės iki pakrantės užtvindys šalį baimės ir pražūties nuojauta. Anonsavę iš anksto, rytoj jie tęs reklamą. Iš pagarbos žuvusiesiems ir jų šeimoms Leiko kampanija laikinai pristabdys savo mažas pranašystes. Be to, jie ryt pradės visuomenės apklausą, plačią apklausą.

Pats laikas, kad teigiami Leiko vertinimai šautų aukštyn. Pirminiai Arizonoje ir Mičigane jau mažiau kaip už savaitės.

Pirmieji vaizdai iš Kairo buvo atsiųsti reporterio, kuris paskubom, vis bijodamas, kad niekas nesutrukdytų, darbavosi, atgręžęs nugarą į kariškių užtvarą, o kareiviai piktai stebėjo jį, lyg ketintų nušauti, jei darsyk pabandytų lįsti pirmyn. Visur aplinkui kaukė sirenos, blykčiojo šviesos. Bet reporteris žinojo nedaug. Dešimtą dvidešimt, pobūvio svečiams jau skirstantis, ambasados gilumoje susprogdinta didžiulė bomba; aukų skaičius nežinomas, bet jų bus daugybė, pažadėjo vyrukas. Teritoriją atitvėrė armija, be to, dėl didesnio saugumo jie apribojo oro erdvę, tad, velniai rautų, nebus jokių kadrų iš sraigtasparnio. Kol kas dar niekas neprisiėmė atsakomybės, bet jis dėl visa ko įvardijo tris radikalias grupuotes kaip dažniausiai įtariamas.

— Galėtų būti viena iš jų, galėtų būti ir kas nors kitas, — paslaugiai pridūrė jis. Kadangi skerdynių vieta buvo neprieinama filmuoti, reporteris net nepakėlė kameros, taigi neturėjo ką rodyti, tik vis vapaliojo, kokie pavojingi tapo Vidurinieji Rytai, tarsi tai būtų ypatinga naujiena, dėl kurios jis esąs kaip tik ten, kad praneštų.

Lufkinas paskambino apie aštuntą valandą vakaro Kolumbijos apygardos laiku ir pasakė Tedžiui, kad neįmanoma niekur rasti Amerikos ambasadoriaus Egipte, todėl pradedama baimintis, kad šis gali būti po griuvėsiais. Bent toks gandas sklinda gatvėse. Kalbėdamasis su Lufkinu telefonu, Tedis stebėjo reportažą išjungęs garsą. Kitame ekrane pasirodė Leiko reklamos siaubo siužetas: griuvėsiai, skerdynių vaizdas, lavonai, radikalai kažkokio kito išpuolio metu, paskui ramus, tačiau karštas Arono Leiko, žadančio kerštą, balsas.

Kaip puikiai ištaikytas laikas, pagalvojo Tedis.

Vidurnaktį Tedį pažadino padėjėjas su citrinų arbata ir daržovių sumuštiniu. Kaip dažnai pasitaikydavo, jis užmigo savajame invalido vežimėlyje, o sienoje su televizijos ekranais judėjo vaizdai, tačiau be garso. Kai padėjėjas išėjo, Tedis nuspaudė mygtuką ir ėmė klausytis.

Kaire saulė jau buvo seniai patekėjusi. Ambasadorius nesurastas, ir dabar spėjama, kad jis kur nors po griuvėsiais.

Tedis niekad nebuvo susitikęs su ambasadoriumi Egipte, šiaip ar taip, jam visiškai nepažįstamu, kurį dabar tarškantys reporteriai šlovino kaip didį amerikietį. Jo mirtis Tedžiui pernelyg nerūpėjo, nors ir sustiprins CŽV kritiką. Taip pat ji dar labiau sureikšmins išpuolį, kuris bendrame plane bus naudingas Aronui Leikui.

Iki šiol surastas šešiasdešimt vienas lavonas. Egipto valdžia kaltino Jidalį, labiausiai tikėtiną iš įtariamųjų, nes jo mažutė armija per praėjusius šešiolika mėnesių susprogdino tris Vakarų ambasadas, be to, jis atvirai kvietė į karą su Jungtinėmis Valstijomis. CŽV turima Jidalio dosjė priskyrė jam trisdešimt karių ir metinį biudžetą, siekiantį 5 milijonus dolerių, kurių beveik visi atėję iš Libijos ir Saudo Arabijos. Bet neva spaudos labui nutekėjusi informacija minėjo tūkstančio žmonių armiją su neribotomis lėšomis niekuo nekaltiems amerikiečiams terorizuoti.

Izraeliečiai žinojo, ką ir kur Jidalis valgo pusryčius. Dešimtis kartų jie būtų galėję jį pašalinti, bet šis kol kas su mažuoju savo karu laikėsi atokiai nuo jų. Kol jis žudė amerikiečius ir kitus vakariečius, izraeliečiai, po teisybei, nesuko sau galvos. Jiems naudinga, kad Vakarai nekenčia islamo radikalų.

Tedis pamažu pavalgė. Paskui dar nusnūdo. Lufkinas paskambino prieš pusiaudienį Kairo laiku ir pranešė, kad surasti ambasadoriaus ir jo žmonos palaikai. Dabar žuvusiųjų skaičius padidėjo iki aštuoniasdešimt keturių; visi, išskyrus vienuolika, amerikiečiai.

Kameros pagavo Aroną Leiką prie gamyklos Marietoje, Džordžijos valstijoje, keičiantis pamainai spaudžiantį žmonėms rankas. Paklaustas apie įvykius Kaire, jis atsakė:

— Prieš šešiolika mėnesių tie patys nusikaltėliai susprogdino dvi mūsų ambasadas, žuvo trisdešimt amerikiečių, o mes nieko nepadarėme, kad juos sustabdytume. Jie veikia nebaudžiami, nes mums stinga valios kovoti. Kai aš tapsiu prezidentu, mes paskelbsime karą tiems teroristams ir nutrauksime žudynes.

Griežta kalba užkrečiama, ir kai Amerika atsibudo su baisiomis žiniomis iš Kairo, šalis taip pat buvo pamaloninta energingų grasinimų ir ultimatumų choro, prie kurio prisidėjo kiti septyni kandidatai. Netgi pasyvesnieji iš jų dabar grasino kaip Laukinių Vakarų galvažudžiai.

11

Ajovoje vėl snigo — nesiliaujantys vėjo su sniegu gūsiai gatves ir šaligatvius pavertė pliurza ir kažkelintą sykį privertė Kvinsą Garbą ilgėtis paplūdimio. Pagrindinėje gatvėje tarsi saugodamasis nuo darganos, jis dangstėsi veidą, bet iš tikrųjų tai neturėjo noro su niekuo kalbėtis. Ir nenorėjo, kad kas nors pamatytų jį ir vėl įneriantį į paštą.

Dėžutėje buvo laiškas. Vienas iš tų laiškų. Žandikaulis jam atkaro ir rankos sustingo, kai išvydo jį paprasčiausiai gulintį podraug su kitu atsiųstu reklaminiu šlamštu ir atrodantį nekaltai it laiškutis nuo seno bičiulio. Kvinsas apsidairė per abu pečius, — nelyginant kaltės kamuojamas vagis, — paskui staiga ištraukė jį ir paslėpė vidinėje palto kišenėje.

Jo žmona lankėsi ligoninėje, kur planavo pokylį neįgaliems vaikams, tad namai buvo tušti, neskaitant tarnaitės, kuri stūmė dieną snausdama skalbykloje. Per aštuonerius metus jis nė sykio jai nepakėlė atlyginimo. Važiuoti namo neskubėjo — kovodamas su sniegu ir pusnimis keikė apgaviką, įsibrovusį į jo gyvenimą meilės vyliumi, baugiai laukdamas valandėlės, kai atplėš laišką, kas akimirką vis sunkėjantį prie širdies.

Tarnaitės — nė kvapo, nors įėjo pro paradines duris, keldamas kuo daugiau triukšmo. Užlipo į savo miegamąjį ir užsirakino duris. Viduje po čiužiniu gulėjo pistoletas. Numetė ant fotelio paltą ir pirštines, paskui švarką ir, atsisėdęs ant lovos krašto, ėmė tyrinėti voką. Tas pats šviesiai violetinis popierius, tas pats braižas, tas pat viskas, įskaitant ir pašto ženklą su dviejų dienų senumo Džeksonvilio spaudu. Kvinsas atplėšė voką ir išėmė vienut vieną lapą.

Brangusis Kvinsai,

labai dėkoju už pinigus. Kad nepalaikytumei manęs grynu plėšiku, manau, tau praverstų žinoti, jog pinigai atiteko mano žmonai ir vaikams. Jie labai kenčia. Mano įkalinimas paliko juos skursti. Žmoną ištiko klinikinė depresija, ji nebepajėgia dirbti. Keturi vaikučiai minta iš socialinės pašalpos ir lengvatinių maisto talonų.

(Šimtas tūkstančių baksų tikrai turėtų juos atpenėti, pagalvojo Kvinsas).

Jie gyvena valstybės suteiktame būste ir neturi patikimo transporto. Taigi darsyk dėkui už pagalbą. Dar 50 000 dolerių padėtų jiems išbristi iš skolų ir sudaryti neblogą fondą koledžui.

Tos pačios taisyklės kaip ir anksčiau, tos pačios nuorodos, kur siųsti perlaidą, tie patys pažadai paviešinti tavo slaptąjį gyvenimą, jeigu pinigai nebus greit gauti. Įvykdyk, kas prašoma, Kvinsai, ir prisiekiu, tai bus mano paskutinis laiškas.

Darsyk dėkoju, Kvinsai.

Myliu, Rikis

Jis nuėjo į vonios kambarį prie vaistinėlės, kur susirado žmonos valiumą. Pasiėmė dvi tabletes, bet pagalvojo, ar neprarijus visų. Troško atsigulti, bet negalėjo pasinaudoti lova, nes ši liks susiraukšlėjusi, ir kas nors ims klausinėti. Tad jis išsitiesė ant grindų, ant susidėvėjusio, tačiau švaraus kilimo ir ėmė laukti, kol pradės veikti tabletės.

Jis prašinėjo, sukrapštė šen ir ten, dargi šiek tiek pamelavo, kad galėtų pasiskolinti pirmajai Rikio įmokai. Bet niekaip nebegalėjo nukombinuoti dar 50 000 dolerių nuo asmeninės sąskaitos, ir taip jau gerokai pereikvotos ir svyruojančios ties nemokumo riba. Dailų didžiulį jo namą smaugė solidi ipoteka, kurią savo rankose laikė jo tėvas. Šis pasirašinėjo ir jo atlyginimo čekius. Jo automobiliai buvo dideli, importiniai, tačiau pravažiavę milijoną mylių ir nedaug ko verti. Kas gi Beikerse, Ajovos valstijoje, norėtų pirkti vienuolikos metų senumo „Mersedesą“?

O kas, jeigu jam pavyktų kaip nors pavogti pinigų? Nusikaltėlis, kitaip pažinotas Rikio vardu, paprasčiausiai jam vėl padėkotų, paskui vėl pareikalautų.

Viskas baigta.

Laikas nuryti tabletes. Laikas paimti į rankas revolverį.

Suskambęs telefonas privertė jį krūptelti. Nepagalvojęs repečkom atsistojo ir sugriebė ragelį.

— Klausau, — suniurnėjo jis.

— Kur tu, velniai rautų? — Tėvas. Taip gerai jam pažįstamas tonas.

— Aš, e... ne per geriausiai jaučiuosi, — šiaip taip išlemeno jis, pažvelgė į laikrodį ir tik dabar prisiminė, kad pusę vienuoliktos susitikimas su labai svarbiu inspektoriumi iš Federalinės indėlių draudimo korporacijos.

— Man nusispjaut, kaip tu jautiesi. Ponas Koltherstas iš Federalinės indėlių draudimo korporacijos penkiolika minučių laukia mano kabinete.

— Aš vemiu, tėti. — Jis vėl susigūžė nuo žodžio „tėti“. Jam jau penkiasdešimt vieneri, o vis dar sako „tėti“.

— Meluoji. Kodėl nepaskambinai, jeigu sergi? Gledisė man sakė, kad prieš dešimtą matė tave einant link pašto. Kas, po velnių, čia dedasi?

—Atleisk. Aš turiu eiti į tualetą. Paskambinsiu tau vėliau. — Ir padėjo ragelį.

Valiumas išplito po visą kūną malonia migla, Kvinsas atsisėdo ant lovos krašto, stebeilydamasis į išmėtytus ant grindų šviesiai violetinius keturkampėlius. Tablečių slopinamos mintys lėtai slinko į galvą.

Galėtų paslėpti laiškus ir nusižudyti. Savižudybės raštelis didžiumą kaltės suverstų jo tėvui. Mirtis nebuvo visiškai nemaloni perspektyva — nebebus nei santuokos, nei banko, nei tėčio, nei Ajovos Beikerso, nei paslapties, kad esi žydras.

Bet jam stigs savo vaikų ir vaikaičių.

O kas, jeigu tas pabaisa Rikis, nesužinojęs apie savižudybę, atsiųs dar vieną laišką ir viskas išaiškės? Jei seniai po laidotuvių Kvinsas vis tiek atsiskleis kaip homis?

Kita sumauta mintis buvo į bendrininkes pasitelkti savo sekretorę, moterį, kuria jis visų pirma menkai pasitikėjo. Papasakotų jai tiesą ir paprašytų, kad parašytų laišką Rikiui ir praneštų apie Kvinso Garbo savižudybę. Kita vertus, Kvinsas ir jo sekretorė galėtų kaip nors suplanuoti ir inscenizuoti fiktyvią savižudybę, tuo pat metu imdamiesi kokių nors keršto priemonių prieš Rikį.

Bet jis veikiau numirs, negu prisipažins savo sekretorei.

Trečia mintis atėjo į galvą, kai valiumas jau veikė visu smarkumu, ir sukėlė jam šypseną. Kodėl nepabandžius šiek tiek paatvirauti? Parašyti Rikiui laišką ir teisintis neturtingumu. Pasiūlyti dar 10 000 dolerių ir pasakyti, kad tai viskas. Jeigu Rikis pasiryžęs jį sunaikinti, tuomet jis, Kvinsas, neturės kito pasirinkimo kaip tik imtis Rikio. Jis informuosiąs FTB, tegul šie atseks laiškus bei telegrafo perlaidas, ir tuomet abu žūsią liepsnose.

Trisdešimt minučių jis numigo ant grindų, paskui pasiėmė švarką, pirštines ir paltą. Paliko namus nesusitikęs tarnaitės. Važiuodamas į miestą ir pritvinkęs troškimo drąsiai stoti prieš tiesą, jis garsiai sau prisipažino, kad svarbu tik pinigai. Tėvui jau aštuoniasdešimt vieneri. Banko akcinis kapitalas apie 10 milijonų dolerių vertės. Kurią nors dieną tai priklausys jam. Lik užsislėpęs, kol pinigai bus rankoje, paskui gyvenk, po šimts, kaip tau patinka.

Neprarask proto dėl pinigų.

Koulmanas Li turėjo taco^11 užkandinę Indianos valstijos Gėrio pakraštyje, palei gausią restoranų, kavinių ir barų gatvę toje miesto dalyje, kurią dabar valdė meksikiečiai. Koulmanas buvo keturiasdešimt aštuonerių, prieš dešimtmečius du kartus gėdingai išsiskyręs, ačiū Dievui, bevaikis. Dėl visų suvalgytų taco storas ir lėtas, nukarusiu pilvu ir stambiais mėsingais skruostais, jis nebuvo gražus, tačiau neabejotinai vienišas.

Pas jį tarnavo daugiausia jauni meksikiečiai, nelegalūs imigrantai, kuriuos visus anksčiau ar vėliau mėgindavo išprievartauti, suvilioti ar dar kaip ten pavadintumėte jo negrabias pastangas. Retai jam pasisekdavo, todėl samdinių kaita buvo didelė. Taip pat ir verslas vangiai ėjosi, nes ir žmonės kalbėdavo, ir į Koulmaną buvo žiūrima nekaip. Kas gi norėtų pirkti taco pas iškrypėlį?

Jis nuomojosi dvi dėžutes pašto skyriuje kitame gatvės gale — vieną verslo reikalams, kitą — savo malonumams. Mat rinko pornografiją ir bemaž kasdien ją pasiimdavo iš pašto. Jo namus aptarnaujantis paštininkas buvo smalsus tipas, ir todėl kai kuriuos dalykus geriausia daryti kuo tyliau.

Dabar jis žingsniavo purvinu šaligatviu palei automobilių stovėjimo aikštelę pro batų ir kosmetikos parduotuves, kur buvo prekiaujama su nuolaida, pro juodo sekso videosaloną, į kurį jo neįsileisdavo, pro socialinės rūpybos skyrių, kurį į priemiestį atkėlė žūtbūt rinkėjų balsų trokštantis politikas. Paštą rado prisikimšusį meksikiečių, neskubančių išeiti, nes lauke buvo šalta.

Šios dienos jo laimikis buvo du atviros pornografijos žurnalai, atsiųsti paprasto rudo popieriaus banderolėse, ir laiškas, kuris atrodė šiek tiek pažįstamas. Geltonas vokas, jokio atgalinio adreso, su Atlantik Byčo, Floridos valstijoje, pašto spaudu. Ak taip, prisiminė jis. Jaunasis Persis iš reabilitacijos centro.

Sugrįžęs į ankštą savo kontorėlę tarp virtuvės ir pagalbinės patalpos, jis greitai pervertė žurnalus, neišvydo nieko nauja, paskui užmetė juos ant krūvos kitų. Atplėšė Persio laišką. Kaip ir du ankstesnieji, buvo parašytas spausdintom raidėm ir adresuotas Voltui — šiuo vardu jis paprastai gaudavo visą savo pornografiją. Voltui Li.

Brangusis Voltai,

mane iš tiesų nudžiugino jūsų paskutinysis laiškas. Skaičiau jį daug kartų. Jūs mokate gražiai dėstyti žodžius. Kaip jau jums rašiau, esu čia beveik aštuoniolika mėnesių ir imu jaustis labai vienišas. Saugau jūsų laiškus po čiužiniu, ir kai iš tiesų pasijuntu atskirtas nuo viso pasaulio, skaitau juos dar ir darsyk. Kur jūs išmokote taip rašyti? Labai prašau atsiųsti man dar vieną, kai tik galėsite.

Jei nors kiek pasiseks, mane paleis balandį. Nežinau, kur aš patrauksiu ar ką veiksiu. Iš tiesų baisu pagalvoti, kad paprasčiausiai išeisiu iš čia, prabuvęs bemaž dvejus metus, ir neturėsiu sau artimo žmogaus. Viliuosi, mes tebeliksime susirašinėjimo bičiuliais.

Aš dvejojau, todėl tikrai man nemalonu prašyti, bet kadangi neturiu daugiau į ką kreiptis, aš vis dėlto išdrįsiu, — ir prašau nesivaržyti atsakyti neigiamai, tai nepakenks mūsų draugystei, tačiau ar negalėtumėte paskolinti man tūkstantį baksų? Čia, klinikoje, jie turi knygų ir muzikos krautuvikę ir leidžia mums nusipirkti kreditan knygelių minkštais viršeliais ir kompaktinių diskų. Ir ką gi, išbuvau čia taip ilgai, jog susidarė nemaža sąskaita.

Jeigu galėtumėte suteikti paskolą, išties būčiau dėkingas. Jeigu ne — aš visai jus suprantu.

Dėkui, kad jūs esate, Voltai. Parašykit greičiau. Aš branginu jūsų laiškus.

Myliu, Persis

Tūkstantį baksų? Kas ten per niekingas šliužas? Koulmanas užuodė apgaulę. Jisai suplėšė laišką į skutelius ir išmetė šiukšliadėžėn.

— Tūkstantį baksų? — sumurmėjo sau, vėl siekdamas žurnalų.

Kertis nebuvo tikroji Dalaso juvelyro pavardė. Kertis puikiai tiko susirašinėjant su Rikiu reabilitacijos centre, bet tikroji jo pavardė buvo Vanas Geitsas.

Ponas Geitsas buvo penkiasdešimt aštuonerių, gyvenantis iš pažiūros laimingoje santuokoje, trijų vaikų tėvas ir dviejų vaikaičių senelis, bendrai su žmona turėjęs šešias juvelyrines parduotuves Dalaso apygardoje, visas įrengtas stambiuose prekybos centruose. „Ant popieriaus“ juodu turėjo 2 milijonus dolerių ir uždirbo juos patys. Jiems priklausė labai dailus naujas namas Hailend Parke su atskirais miegamaisiais priešinguose galuose. Susitikdavo abu virtuvėje puodelio kavos ir poilsio kambaryje pasižiūrėti televizoriaus bei pasimatyti su vaikaičiais.

Kartkartėmis, visados be galo atsargiai, ponas Geitsas leisdavo pasireikšti savo homoseksualiam potraukiui. Ničniekas to nė nenujautė. Jo susirašinėjimas su Rikiu buvo pirmoji pastanga susirasti meilę per skelbimus skiltyje „Reikalinga“, ir rezultatai pranoko jo lūkesčius. Pašto skyriuje netoli nuo vieno iš prekybos centrų jis išsinuomojo dėžutę ir naudojosi pavarde Kertis V. Geitsas.

Šviesiai violetinis vokas buvo adresuotas Kerčiui Geitsui; kai sėdėdamas automobilyje atsargiai jį atplėšė, visiškai nenujautė, kad kažkas negerai. Paprasčiausiai dar vienas mielas laiškelis nuo mylimojo Rikio. Tačiau su pirmaisiais žodžiais trenkė žaibas:

Brangusis Vanai Geitsai,

linksmybės baigėsi, bičiuli. Vadinuosi aš ne Rikis, o jūs ne Kertis. Aš ne gėjus, berniukas, besidairantis meilės. Tačiau jūs turite baisią paslaptį, kurią, neabejoju, trokštate išsaugoti. Noriu jums padėti.

Štai koksai sandėris: persiųskite telegrafu 100 000 dolerių į „Ženevos kredito banką“ Nasau, Bahamuose, sąskaitos numeris 144-DNX-9593, „Bumerio nekilnojamasis turtas, Ltd“, paskirties kodo numeris 392844–22.

Padarykite tai nedelsdami! Čia ne pokštas. Tai apgaulė, ir jūs užkibote. Jei per dešimt dienų pinigai nebus gauti, aš nusiųsiu jūsų žmonai, p. Gendai Geits, paketėlį su visų laiškų kopijomis, fotografijomis ir 1.1.

Persiųskite pinigus, ir aš paprasčiausiai pasitrauksiu.

Myliu, Rikis

Po kurio laiko Vanas surado Dalaso kelio 1-635 atšaką, o netrukus atsidūrė 1-820 atšakoje, lenkiančioje Fort Vortą, paskui vėl pasuko Dalaso linkui, važiuodamas lygiai penkiasdešimt penkių mylių per valandą greičiu, dešiniąja juosta, nekreipdamas dėmesio į virtinę mašinų už savęs. Jeigu verksmas padėtų, jis tikrai savęs netramdytų. Nieko baisaus nulieti ašarą, ypač savo „Jaguaro“ vienumoje.

Bet jis buvo pernelyg įpykęs, kad verktų, pernelyg užrūstintas, kad jaustųsi įskaudintas. Ir pernelyg išsigandęs, kad ilgėtųsi žmogaus, kuris neegzistuoja. Reikia veikti — greitai, ryžtingai, slaptai.

Tačiau staiga suskaudo širdį, ir jis galiausiai pasuko į kelkraštį ir sustojo neišjungęs variklio. Visos tos nuostabios svajonės apie Rikį, tos begalinės valandos žvelgiant į gražų jo veidą su kreiva šypsenėle ir skaitant jo laiškus — liūdnus, juokingus, prislėgtus, viltingus! Kaip galima perteikti tiek jausmų žodžiu? Faktiškai jis įsiminė visus laiškus.

Šis dar tik berniukas, tačiau toks smarkus bei vyriškas ir trokštantis brandaus bendravimo. Rikiui, kurį jis pamilo, reikia švelnaus pagyvenusio vyro glėbio, ir Kertis/Vanas mėnesių mėnesius kūrė planus. Gudrus manevras su deimantų paroda Orlande, kol jo žmona svečiuosis EI Pase pas seserį. Būtų kruopščiai apgalvojęs visas smulkmenas ir nepalikęs jokių pėdsakų.

Galiausiai jis vis dėlto pravirko. Vargšas Vanas liejo ašaras nesigėdydamas ir nesivaržydamas. Niekas jo nepamatys — kiti automobiliai lėkė pro šalį aštuoniasdešimt mylių per valandą greičiu.

Jis prisiekė keršyti kaip bet kuris pamestas mylimasis. Suseks tą gyvulį, tą pabaisą, apsimetusį Rikiu ir sudaužiusį jo širdį.

Gokčiojimas pamažu rimo, ir jis ėmė galvoti apie žmoną bei šeimą. Tai netrukus padėjo išdžiovinti ašaras. Jai atiteks visos šešios parduotuvės ir 2 milijonai dolerių, naujas namas su atskirais miegamaisiais, o jis negaus nieko, tik pajuoką, panieką ir paskalas mieste, kurį labai mėgo. Įkandin pinigų paseks ir jo vaikai, ir iki pat savo gyvenimo pabaigos jo vaikaičiai girdės žmones kuždantis apie jų senelį.

Vėl jis dešiniojoje juostoje ir slenka penkiasdešimt penkias mylias per valandą, vėl antrąsyk pravažiuoja Meskitą, vėl skaito laišką, o pro šalį vis skrieja ir skrieja daugiaašiai sunkvežimiai.

Nėra kam paskambinti, nėra bankininko, kuriuo jis galėtų pasitikėti ir paprašyti patikrinti sąskaitą Bahamuose, nėra advokato, į kurį būtų galima kreiptis patarimo, nėra draugo, kuris išklausytų jo gailią istoriją.

Žmogui, kuris atsargiai tvarkė dvigubą gyvenimą, pinigai nebūtų nepakeliama našta. Jo žmona sekė kiekvieną centą ir namuose, ir parduotuvėse, todėl Vanas jau seniai susikūrė schemą, kaip slėpti pinigus. Darė jis tai su brangakmeniais, rubinais ir perlais, o kartais ir su smulkiais deimantais, kuriuos atidėdavo į šalį ir vėliau parduodavo kitiems tarpininkams už grynus pinigus. Šiame versle tai buvo įprasta. Jis turėjo dėžes pinigų — dėžes nuo batų, tvarkingai sukrautas ugniai atspariame seife toli nuo namų, Pleine. Pinigai po skyrybų. Pinigai vėlesniam gyvenimui, kai jis su Rikiu išplauktų buriuoti po pasaulį ir visus išleistų vienoje nesibaigiančioje kelionėje.

— Šunsnukis! — iškošė pro sukąstus dantis. Darsyk ir darsyk, ir darsyk.

Kodėl neparašius tam apgavikui ir neapsimetus skurdžiumi? O gal pagrasinti, kad iškels viešumon jo pinigų prievartavimo schemelę? Kodėl neduoti atkirčio?

Todėl, kad tas šunsnukis puikiai supranta, ką daro. Gana vykusiai susekė Vaną ir sužinojo jo tikrąją pavardę, taip pat žmonos pavardę. Žino, kad Vanas turi pinigų.

Jis įsuko į savo kiemą. Glenda šlavė šaligatvį.

— Kur tu buvai? — maloniai paklausė ji.

— Su reikalais, — nusišypsojo jis.

— Ilgai užtrukai, — tarstelėjo ji tebešluodama.

Jis be galo pavargo nuo visko. Ji skaičiuoja laiką, kiek jo nebūna namie! Trisdešimt metų jis kentėjo po žmonos padu, o jos delne nuolat tiksėjo chronometras.

Grynai iš įpročio jis pakštelėjo jai į skruostą, paskui nuėjo į pusrūsį, kur užsirakino ir vėl pravirko. Namai buvo jo kalėjimas (su 7 800 dolerių per mėnesį ipoteka tikrai galima taip sakyti). O ji — prižiūrėtoja, raktų saugotoja. Vienintelė viltis ištrūkti ką tik sužlugo, jos vietą užėmė šaltakraujis prievartautojas.

12

Aštuoniasdešimčiai karstų reikėjo daug vietos. Jie gulėjo dailiomis eilėmis, visi tvarkingai įsupti į nacionalinės vėliavos spalvų — raudonos, baltos ir mėlynos — audeklus, vienodo ilgio ir pločio. Atkeliavo trisdešimt minučių anksčiau transportiniu Karinių oro pajėgų lėktuvu ir buvo iškraunami su didžiausia pompa bei ceremonialu. Beveik tūkstantis draugų ir giminaičių sėdėjo ant sulankstomųjų kėdžių, sustatytų ant betoninių angaro grindų, ir sukrėsti žvelgė į raibuliuojančią priešais vėliavų jūrą. Už juos daugiau buvo tik sensacijų ištroškusių reporterių, sulaikomų užtvarų ir karo policijos.

Netgi šaliai, gana įpratusiai prie primityvios užsienio politikos nesėkmių, tai buvo įspūdingas aukų skaičius. Aštuoniasdešimt amerikiečių, aštuoni britai, aštuoni vokiečiai, bet nė vieno prancūzo, nes šie boikotuodavo Vakarų diplomatinius priėmimus Kaire. Kodėl aštuoniasdešimt amerikiečių po dešimtos valandos vakaro tebebuvo ambasadoje? Klausimas visiems nedavė ramybės, o ir iki šiol įtikimo atsakymo nerasta. Juk daugelis tų, kurie priėmė tokius sprendimus, dabar gulėjo karstuose. Po Kolumbijos apygardą sklandė labiausiai tikėtina prielaida, kad vėlavo maisto tiekėjas, o dar labiau — orkestras.

Tačiau teroristai pernelyg gerai įrodė galį smogti bet kurią valandą, tad koks skirtumas, kaip ilgai ambasadorius su žmona, savo personalu ir kolegomis norėjo linksmintis?

Antras svarbus ir visiems neduodantis ramybės klausimas — būtent kodėl mes laikėme Kairo ambasadoje aštuoniasdešimt žmonių? Valstybės departamentas dar turėjo į tai atsakyti.

Karinių oro pajėgų orkestrui sugrojus kažkokią gedulingą melodiją, ėmė kalbėti prezidentas. Jo balsas lūžinėjo, jis sugebėjo išspausti vieną kitą ašarą, bet po aštuonerių tokių teatrų metų vaidyba nusidėvėjo. Jau daug sykių jis buvo žadėjęs keršyti, tad dabar ilgiau plepėjo apie paguodą, auką ir geresnį gyvenimą nužengus į dausas.

Valstybės sekretorius perskaitė visų žuvusiųjų pavardes — niūrus monologas, skirtas pabrėžti momento rimtumui. Raudos sustiprėjo. Paskui vėl šiek tiek muzikos. Ilgiausią kalbą pasakė viceprezidentas, ką tik parvykęs iš rinkiminės kelionės ir kupinas naujo savyje aptikto įsipareigojimo su šaknimis išrauti ir nuo žemės paviršiaus nušluoti terorizmą. Nors niekad nebuvo nešiojęs kariškos uniformos, dabar atrodė netveriąs noru pradėti svaidyti granatas.

Leikas privertė visus paplušėti.

O pats Leikas stebėjo liūdnąją ceremoniją, skrisdamas iš Tusono į Detroitą ir vėluodamas į dar vieną virtinę interviu. Lėktuve taip pat skrido viešosios nuomonės apklausų specialistas, neseniai įsigytas magas, kuris dabar nuolatos keliaudavo su juo. Kol Leikas ir jo komanda žiūrėjo žinias, apklausų specialistas karštligiškai darbavosi prie mažo konferencijų stalo, ant kurio turėjo du nešiojamuosius kompiuterius, tris telefonus ir daugiau visokios spausdintos medžiagos, negu dešimt bet kurių kitų žmonių pajėgtų suvirškinti.

Po trijų dienų pirminiai Arizonoje ir Mičigane, Leiko rodikliai kilo aukštyn, ypač gimtojoje valstijoje, kur jis dabar žengė koja kojon su seniai įsitvirtinusiu pirmojoje pozicijoje Indianos gubernatoriumi Tariu. Mičigane Leikas kol kas atsiliko dešimčia punktų, bet žmonės klausėsi. Kairo fiasko gražiai darbuojasi jo naudai.

Gubernatorių Tarį staiga užgriuvo problema, iš kur paimti pinigų. Aronas Leikas tyliai šypsojosi: pinigai plūdo greičiau, nei jisai spėjo leisti.

Kai pagaliau viceprezidentas baigė, Leikas pasitraukė nuo ekrano, sugrįžo į savo odinį sukamąjį krėslą su atlenkiamu atlošu ir pasiėmė laikraštį. Vienas komandos narys atnešė kavos, kurią jis gurkšnojo, stebėdamas Kanzaso lygumas iš aštuonių mylių aukščio. Kitas komandos narys atnešė pranešimą — tokį, dėl kurio kandidatas turėtų skubiai paskambinti. Leikas apsidairė po lėktuvą ir suskaičiavo trylika žmonių, neskaitant pilotų.

Kaip privačiam asmeniui, vis dar liūdinčiam savo žmonos, Leikui sunkiai sekėsi prisitaikyti prie visiškos privatumo stokos. Jis judėjo iš vietos į vietą su komanda, kas pusvalandį vis kieno nors užkalbinamas, kiekvieną jo veiksmą vis koordinavo komitetas, kiekvieną interviu rengė iš anksto surašytais klausimais, kurių bus galima tikėtis, ir siūlomais atsakymais. Sau pačiam jis turėdavo šešias valandas naktį viešbučio numeryje, ir velniai žino, ar Slaptoji tarnyba nemiegotų šalimais ant grindų, jeigu tik jis leistų. Išvargęs miegodavo it kūdikis. Vienintelės tikros jo apmąstymų akimirkos būdavo rytmetį — arba stovint po dušu, arba sėdint ant tualeto puodo.

Tačiau vyriškis savęs neapgaudinėjo. Juk jis, Aronas Leikas, ramus kongresmenas iš Arizonos, žaibiškai tapo sensacija. Kiti klupo, o jis veržėsi priekin. Į jį nukreipti dideli pinigai. Spauda sekioja iš paskos it skalikai. Jo žodžiai kartojami. Jis turi labai įtakingų draugų, ir kai visa susideda vieton, nominacija atrodo reali. Prieš mėnesį jis apie tokius dalykus nė nesvajojo.

Leikas mėgavosi momentu. Savaime kampanija — pamišimas, bet jis pajėgė kontroliuoti paties darbo tempą. Reiganas kaip prezidentas dirbdavo nuo devynių iki penkių ir buvo kur kas naudingesnis už Karterį, prisiekusį darboholiką. Tik patek į Baltuosius rūmus, vis kartodavo jisai sau, iškęsk tuos kvailius, atlaikyk pirminius, ištverk viską su šypsena bei greita nuovoka ir vieną gražią dieną, jau visai netrukus, sėdėsi Ovaliame kabinete vienas pats, o visas pasaulis gulės tau prie kojų.

Ir tuomet galėsi džiaugtis privatumu.

Tedis sėdėjo su Jorku savajame bunkeryje ir stebėjo iš Endriu KOP bazės tiesiogiai perduodamas scenas. Kai kildavo kokių nors sunkumų, jis mieliau rinkdavosi Jorko draugiją. O kaltinimai buvo negailestingi. Reikalauta atpirkimo ožių, ir daugelis idiotų, mėgstančių pozuoti prieš kameras, kaltino CŽV, nes jie visados kaltindavo kaip tik ją..

Jeigu tik jie žinotų.

Galiausiai jis papasakojo Jorkui apie Lufkino perspėjimus, ir Jorkas visiškai pritarė. Deja, jie ir anksčiau tą buvo patyrę. Kai esi pasaulio policininkas, netenki daug savo žmonių; Tedis su Jorku buvo drauge išgyvenę daug liūdnų akimirkų, stebėdami išriedančius iš transportinių C-130 vėliavomis uždengtus karstus — kaip dar vienos nesėkmės užsienyje įrodymą. Leiko kampanija bus paskutinė Tedžio pastanga išgelbėti amerikiečių gyvybes.

Kad nepasiseks, atrodė mažai tikėtina. Per dvi savaites GPAKAS surinko daugiau nei 20 milijonų dolerių ir vis dar traukė pinigus iš Vašingtono apylinkių. Dvidešimt vienas Kongreso narys užverbuotas duoti oficialų pritarimą Leikui, — už tai iš viso atsiėjo 6 milijonai dolerių. Bet kol kas didžiausias laimikis buvo senatorius Britas, buvusysis kandidatas ir mažojo tailandiečio tėvas. Kai jis atsisakė siekio patekti į Baltuosius rūmus, buvo prasiskolinęs bemaž 4 milijonus dolerių be jokios perspektyvos padengti šį deficitą. Pinigai nemėgsta sekti paskui tuos, kurie susikrauna daiktus ir eina namo. Eleinė Tainer, teisininkė, tvarkanti G-PAKĄ, susitiko su senatoriumi Britu. Neprireikė nė valandos, kad sukirstų su juo rankomis. G-PAKAS per trejus metus apmokėsiąs visas jo kampanijos skolas, o jis triukšmingai paskelbsiąs oficialią paramą Aronui Leikui.

— Ar mes buvome numatę nuostolius? — paklausė Jorkas.

Tedis kiek patylėjo.

— Ne, — pagaliau atsakė.

Jųdviejų pokalbiai visados būdavo neskubūs.

— Kodėl tokie dideli?

— Daug kaušalo. Arabų šalyse dažnai taip nutinka. Skirtinga kultūra, gyvenimas nuobodus, tad kai mūsų diplomatai ištaiso pobūvį, šis būna atsakantis. Daugelis žuvusiųjų buvo visai girti.

Praslinko kelios minutės.

— Kur Jidalis? — paklausė Jorkas.

— Kaip tik šiuo momentu Irake. Vakar buvo Tunise.

— Išties turime jį sustabdyti.

— Tą ir padarysime kitais metais. Prezidentui Leikui tai bus nuostabi akimirka.

Dvylika iš šešiolikos kongresmenų, oficialiai remiančių Leiką, vilkėjo mėlynais marškiniais. Šis faktas nepraslydo pro Eleinės Tainer akis. Tokius dalykus ji vertindavo. Kai koks nors Kolumbijos apygardos politikas atsidurdavo netoli nuo kameros, galėjai būti tikras, kad jis vilkės savo geriausius mėlynus medvilninius marškinius. Kiti keturi vilkėjo baltus.

Ji išrikiavo juos prieš reporterius „Willard“ viešbučio pokylių salėje. Vyriausiasis narys, Floridos atstovas Turmanas pradėjo renginį, pasveikindamas spaudą, atvykusią tokia svarbia proga. Kalbėdamas iš pasirengtų užrašų, jis išdėstė savo nuomonę apie dabartinius pasaulio įvykius, pakomentavo padėtį Kaire, Kinijoje ir Rusijoje, pasakė, kad pasaulis kur kas pavojingesnis, nei atrodo. Pabėrė įprastinę statistiką apie mūsų sumenkusią karinę galią. Paskui įsileido į ilgą monologą apie artimą savo draugą Aroną Leiką, žmogų, su kuriuo dirba dešimt metų ir kurį pažįsta geriau negu daugelis. Leikas — žmogus, turintis ką pasakyti, tiktai mes nelabai norime jo klausytis, tačiau vis tiek labai svarbi asmenybė.

Turmanas buvo bepaliekąs gubernatoriaus Tario gretas ir, nors darė tai labai nenorom ir su nemenku išdavystės jausmu, tačiau skausmingai perkratęs sąžinę, įtikino save, kad Aronas Leikas reikalingas vardan mūsų nacijos saugumo. Ko Turmanas nepasakė — to, kad pastaroji visuomenės apklausa parodė Leiką tampant labai populiarų tenai, namie, nuo Tampos iki Sent Pyto^12.

Paskui mikrofonas buvo perduotas kongresmenui iš Kalifornijos. Nieko nauja jis nepasakė, tačiau vis tiek postringavo dešimt minučių. Jo apygardoje į šiaurę nuo San Diego gyveno keturiasdešimt penki tūkstančiai gynybos ir aerokosmoso pramonės darbininkų, ir visi iš jų, atrodo, rašė ar skambino jam. Atversti jį buvo nesunku: paspaustas iš savo valstijos ir 250 000 dolerių iš p. Tainer bei G-PAKO, žygiavo kaip įsakytas.

Kai prasidėjo klausimai, šešioliktukas susispietė į glaudų būrelį, visi nekantravo atsakyti ir ką nors pažerti, visi baiminosi, kad jų veidai nesutilps į kadrą.

Nors tarp jų nebuvo nė vieno komiteto pirmininko, grupė vis dėlto atrodė gan įspūdingai. Jiems pavyko įteigti požiūrį, kad Aronas Leikas teisėtas kandidatas, žmogus, kurį jie pažįsta ir kuriuo tiki. Žmogus, reikalingas nacijai. Žmogus, kuris galėtų būti išrinktas.

Renginys buvo gerai surežisuotas ir deramai nušviestas, todėl tuojau pat tapo svarbiausia naujiena. Elein Tainer rytojaus dieną iškiš dar penkis, paskui pataupys senatorių Britą didžiajam Superantradieniui.

Nedo automobilio daiktadėžėje gulėjęs laiškas buvo nuo jaunojo Persio iš reabilitacijos centro, Persio, kuris gaudavo korespondenciją per Lorel Ridžą, pašto dėžutė 4585, Atlantik Byčas, F1 32233.

Nedas buvo Atlantik Byče, slankiojo ten jau dvi dienas su laišku ir ryžtu susekti jaunąjį Persį, nes nuo šio trenkė akių dūmimu. Nebuvo ką kita daryti. Jis — pensininkas, nestokojantis pinigų, neturįs šeimos, apie kurią galėtų kalbėti, be to, Cincinatyje snigo. Išsinuomojo kambarį „Jūros vėžlio“ užeigoje ir vakarais stumdėsi po barus palei Atlanto bulvarą. Surado du puikius restoranus, judrias vieteles su daugybe jaunų dailių merginų ir vaikinų. Už dviejų kvartalų aptiko „Pito grilbarą“ ir pastarąsias dvi naktis išsvirduliavo iš baro apgirtęs nuo šalto pilstomo alaus. “Jūros vėžlys“ buvo čia pat už kampo.

Dieną Nedas stebėdavo pašto skyrių — šiuolaikišką plytų ir stiklo statinį pagal valstybinį užsakymą — Pirmojoje gatvėje, einančioje lygiagrečiai su pliažu. Nedidelė be langelio dėžutė nr. 4585 kabėjo ant sienos neaukštai nuo grindų podraug su kitomis aštuoniomis vidutiniškai judrioje zonoje. Nedas apžiūrėjo dėžutę, pabandė ją atidaryti su raktais ir viela ir netgi paklausė keletą klausimų prie priekinio langelio. Pašto tarnautojai ničniekuo negalėjo padėti. Pirmą dieną prieš išeidamas po dėžutės durelių apačia įkišo dviejų colių ilgio juodą siūlelį. Niekas jo negalėjo pastebėti, tačiau Nedas žinos, jeigu kas nors ateitų patikrinti pašto.

Ten viduje gulėjo jo laiškas — šviesiai raudoname voke, kurį jis išsiuntė prieš tris dienas iš Cincinačio, paskui atvažiavo į pietus. Jame jis siuntė Persiui 1000 dolerių čekį — pinigų vaikinui reikėjo dailininko reikmenų komplektui. Ankstesniajame laiške Nedas buvo atskleidęs, kad kadaise turėjo šiuolaikinio meno galeriją Grinvič Viledže. Tai buvo melas, jokios jis neturėjo, bet irgi abejojo viskuo, ką Persis rašė apie save.

Įtarimas Nedui kilo iš pat pradžių. Prieš atsakydamas į prašymą, jis bandė pasitikrinti dėl Lorel Ridžo, prašmatnaus detoksikacijos centro, kuriame tariamai buvo laikomas Persis. Buvo nurodytas telefonas, privatus numeris, kurio jam nepavyko rasti abonentų knygoje. Nebuvo jokio gatvės adreso. Savo pirmame laiške Persis paaiškino, kad vieta griežtai įslaptinta, nes daugelis jos pacientų buvo itin įtakingi vadovaujantys korporacijų darbuotojai ir aukščiausio rango valstybės pareigūnai, iš kurių visi vienokiu ar kitokiu būdu neatsilaikė prieš cheminius preparatus. Tatai skambėjo neblogai. Berniokas mokėjo apsieiti su žodžiais.

Ir labai dailus veidas. Štai kodėl Nedas nesiliovė susirašinėjęs. Fotografija buvo dalykas, kuriuo jis kasdien žavėjosi.

Pinigų prašymas užklupo netikėtai, o kadangi jis nuobodžiavo, nusprendė pasivažinėti iki Džeksonvilio.

Iš vietos mašinų stovėjimo aikštelėje, žemai prisilenkęs prie automobilio vairo, nugarą atsukęs į Pirmąją gatvę, jis galėjo sekti sieną su dėžutėmis ir įeinančius bei išeinančius pašto klientus. Tai galbūt užtruks ilgai, tačiau velniai nematė. Jis naudojosi mažais sulankstomaisiais žiūronais ir atsitiktinai pagavo kažkokio praeivio žvilgsnį. Po dviejų dienų uždavinys pasidarė monotoniškas, bet laikui slenkant jis vis labiau įsitikino, kad laiškas, kurį išsiuntė, bus paimtas. Tikriausiai kas nors turėtų tikrinti dėžutę bent kartą kas tris dienas. Juk reabilitacijos klinika su pacientais turėtų gauti gausybę pašto, tiesa? O gal ji paprasčiausiai tebuvo priedanga apgavikui, kuris užsukdavo kartą per savaitę patikrinti savo spąstų?

Apgavikas pasirodė trečios dienos pavakaryje. Pastatė „vabalą“ šalimais Nedo, paskui palengva nužingsniavo į pašto skyrių. Jis vilkėjo suglamžytą chaki spalvos eilutę, baltus marškinius, šiaudinę skrybėlę, ryšėjo varlytę ir apskritai tarytum panėšėjo į netvarkingą pliažo bohemos atstovą.

Trevoras pasimėgavo ilga vidudienio pertraukėle pas Pitą, paskui valandą nusnūdo prie rašomojo stalo, miegu atsigriebdamas už gėrimu sušlakstytus priešpiečius, ir buvo vos ką tik išsijudinęs atlikti apžiūrą. Jis įkišo raktą į dėžutę nr. 4585 ir išėmė šūsnį korespondencijos, daugiausia visokį reklaminį šlamštą, kurį numetė į šalį, ir, eidamas iš pastato, ėmė sklaidyti laiškus.

Nedas stebėjo kiekvieną jo judesį. Po trijų nuobodulio dienų jis džiūgavo, kad apsimokėjo laukti. Sekė paskui „vabalą“, o kai tas sustojo ir vairuotojas įėjo į mažutę nusmurgusią juridinę kontorą, Nedas nuvažiavo, kasydamasis smilkinį ir balsu kartodamas: „Teisininkas?“

Jis vis važiavo ir važiavo — Al A plentu palei pakrantę, tolyn nuo plačiai dryksančio Džeksonvilio pietų link pro Vilano Byčą, Kreščent Byčą, Beverly Byčą, Flagler Byčą ir galiausiai iki „Holiday Inn“ motelio už Port Oranžo. Jis nuėjo prie baro, o paskui pasuko į savo kambarį.

Tai ne pirma apgaulė, su kuria jisai susiduria. Po teisybei, antroji. Buvo užuodęs ir aną, kol dar žala nebuvo padaryta. Gerdamas trečią martinį, jis prisiekė, kad ši bus ir paskutinioji.

13

Dieną prieš Arizonos ir Mičigano pirminius Leiko kampanija ėmėsi energingai atakuoti žiniasklaidą; ataka buvo anksčiau niekad neregėta per prezidentinius politinius žaidimus. Aštuoniolika valandų dvi valstijos buvo bombarduojamos vienu reklaminiu siužetu po kito. Kai kurie truko tik po penkiolika sekundžių — švelnūs intarpėliai vien tik su jo gražiu veidu ir ryžtingo vadovavimo bei saugesnio gyvenimo pažadais. Kiti — minutės trukmės dokumentika apie tykančius po šaltojo karo pavojus. Dar kiti — persunkti vyriškumo dvasios, tiesioginių pažadų viso pasaulio teroristams: jei žudysite žmones vien dėl to, kad jie amerikiečiai, labai brangiai jums tai kainuos. Kairas vis dar buvo labai gyvas atmintyje, todėl patikinimai pasiekė savo tikslą.

Reklaminiai siužetai buvo labai įtaigūs, parinkti prityrusių konsultantų, o vienintelė jų blogybė — kad persūdyti. Bet Leikas scenoje pasirodė pernelyg neseniai, kad kam nors įkyrėtų, bent ne dabar. Jo kampanija dviejose valstijose išleido 10 milijonų dolerių — tai stulbinantis skaičius.

Balsavimo metu antradienį, vasario 22-ąją, jie sulėtino tempą, o kai rinkiminiai punktai užsidarė, analitikai pranašavo Leiką laimėsiant savo gimtojoje valstijoje ir visai mažai atsiliksiant Mičigane. Šiaip ar taip, gubernatorius Taris buvo iš Indianos, kitos Viduriniųjų Vakarų valstijos, ir ankstesnius tris mėnesius daug savaičių praleido Mičigane.

Tačiau, matyt, nepakankamai daug. Arizonos rinkėjai parodė palankumą čionykščiam savo sūnui, o ir mičiganiečiams taip pat labiau patiko naujasis vyriokas. Leikas gavo 60 procentų balsų namie ir 55 procentus Mičigane, o gubernatoriui Tariui atiteko apgailėtinas 31 procentas. Likusius pasidalijo nereikšmingi varžovai.

Tai buvo sunkus smūgis gubernatoriui Tariui likus vos dviem savaitėm iki didžiojo Antradienio ir trims iki mažojo^13.

Savo lėktuve pakeliui iš Fynikso, kur pats balsavo, Leikas stebėjo, kaip skaičiuojami balsai. Likus valandai iki Vašingtono, CNN paskelbė jį netikėtai laimėjus Mičigane, ir jo komanda atkimšo šampaną. Jis mėgavosi akimirka, netgi leido sau išlenkti dvi taures.

Leikas negalėjo neprisiminti istorijos. Iki šiol nė vienas nebuvo pradėjęs taip vėlai ir nuėjęs taip toli ir taip greitai. Pritemdytame lėktuvo salone keturiuose ekranuose jis spoksojo į analitikus ir ekspertus, kurie stebėjosi tuo žmogumi Leiku ir tuo, ką jis padarė. Gubernatorius Taris buvo malonus, tačiau podraug susirūpinęs dėl milžiniškų sumų, išleistų iki tol nežinomo jo varžovo.

Leikas mandagiai šnektelėjo su grupele reporterių, laukusių jo Reigano nacionaliniame oro uoste, paskui dar vienu juodu „Suburbanu“ nuvažiavo į savo nacionalinės kampanijos štabą, kur padėkojo gerai apmokamam personalui ir pasiūlė visiems eiti namo ir bent kiek numigti.

Buvo jau beveik vidurnaktis, kai jis nusigavo į Džordžtauną, į savo žavų vienbutį sublokuotą namą Trisdešimt ketvirtojoje gatvėje, netoli nuo Viskonsino aveniu. Du Slaptosios tarnybos agentai išlipo iš automobilio, važiavusio paskui Leiką, o dar du laukė prie paradinių laiptų. Jis atvirai atmetė oficialų prašymą leisti įkurdinti apsaugą jo namų viduje.

— Nenoriu matyti čia kiurksančių žmonių, — šiurkščiai pasakė jis prie savo paradinių durų. Nepakentė, kad jie staiposi aplink, nežinojo jų vardų ir neėmė į galvą, jeigu šie jo nemėgsta. Paprasčiausiai jie buvo „žmonės“, ištariami su kuo didesne panieka.

Kai tik jis užsirakino viduje, užlipo laiptais į miegamąjį ir persirengė. Išjungė šviesas, lyg būtų nuėjęs miegoti, palaukė penkiolika minučių, paskui nutykino apačion į poilsio kambarį, pasižiūrėjo pro langą laukan, ar kas nors nespokso vidun, ir dar vienu laiptų maršu nusileido į nedidelį pusrūsį. Ten išsiropštė pro langą ir, atsidūręs savo ankštame vidiniame kiemelyje, žingtelėjo šalton naktin. Luktelėjo, pasiklausė, nieko neišgirdo, tuomet tyliai atidarė medinius vartukus ir nėrė tarp dviejų pastatų, dunksančių už jo namo. Atsidūrė Trisdešimt penktojoje gatvėje — vienas patamsyje, apsivilkęs nelyginant bėgikas ristele, su žemai ant akių užtraukta kepuraite. Po trijų minučių jis jau buvo įsimaišęs į minią M gatvėje. Pasigavo taksi ir dingo naktyje.

Tedis Meinardas užmigo, nuosaikiai patenkintas pirmomis dviem savo kandidato pergalėmis, bet buvo pažadintas žinios, jog kažkas atsitiko ne taip. Kai rytą dešimt minučių po šešių vežimėliu įriedėjo į bunkerį, labiau išsigando, nei supyko, nors per praėjusią valandą patyrė visą jausmų gamą. Jorkas jau laukė drauge su inspektoriumi, pavarde Devilis, smulkiu nervingu žmogučiu, kuris, matyt, daug valandų sėdėjo prie kompiuterių.

— Ką gi, paklausykime, — suniurnėjo Tedis, kuris tebesivažinėjo ir dairėsi kavos.

Kalbėjo Devilis:

— Dvi minutės po dvylikos šiąnakt jis atsisveikino su Slaptosios tarnybos agentais ir įėjo į savo namus. Septyniolika po dvyliktos išlindo pro langutį pusrūsyje. Mes, aišku, įrengę laidus ir laiko daviklius prie visų durų ir langų. Turėjome kitapus gatvės išsinuomoję vieną iš namų, o ir šiaip buvome nuolatos viskam pasirengę. Jis namie nebuvo beveik pusantros valandos. Devilis pamojo maža tablete, didumo kaip aspirinas. — Tai įtaisėlis, žinomas kaip „T-dec“14. Jie įtaisyti visų jo batų, taip pat ir tų, su kuriais bėgioja, paduose. Taigi, jeigu tik jis ne basas, mes žinome, kur esąs. Vos tik pėda pradeda spausti, blakutė išleidžia signalą, kuris be siųstuvo perduodamas dviejų šimtų jardų atstumu. Net ir spaudimui išnykus, ji toliau penkiolika minučių siųs signalą. Mes susigriebėme ir pasigavome jį M gatvėje. Buvo apsirengęs treningu ir su kepuraite, užtraukta ant akių. Kai įšoko į taksi, turėjome vietoje du automobilius. Sekėme jį iki Čevi Čeizo, šio priemiesčio prekybos centro. Kol taksi laukė, jis įpuolė į „Mailbox America“ — vieną iš tų naujų įstaigų, kur gali gauti ir išsiųsti paštą, neužėjęs į pašto tarnybos skyrių. Kai kurios, tarp jų ir šitoji, atdaros ištisą parą, kad bet kada būtų galima atsiimti paštą. Jis užtruko viduje trumpiau nei minutę — tik tiek, kiek reikėjo laiko atsirakinti pašto dėžutei, išsiimti keletui paketėlių siuntų, viską išmesti ir vėl grįžti į taksi. Vienas iš mūsų automobilių sekė iš paskos atgal iki M gatvės, kur jis išlipo ir parsėlino į namus. Kitas automobilis pasiliko prie pašto dėžučių pastato. Mes kruopščiai peržiūrėjome šiukšliadėžę viduje tuoj už durų ir aptikome šešis vienetus reklaminio šlamšto, tikriausiai priklausiusio jam. Adresas nurodytas — Elas Konajersas, dėž. 455 „Mailbox America“, 39380, Vakarų aveniu, Čevi Čeizas.

— Vadinasi, jis nesurado, ko ieškojo? — paklausė Tedis.

— Atrodo, išmetė viską, ką išėmė iš dėžutės. Štai vaizdajuostė.

Šviesos išblėso, ir nuo lubų nusileido ekranas. Vaizdo kameros kadrai praskriejo per mašinų stovėjimo aikštelę, pro taksi automobilį ir sustojo prie Arono Leiko su apdribusiu treningu, „Mailbox America“ viduje išnykstančio už kampo. Po keliolikos sekundžių jis vėl pasirodė, dešine ranka greitomis sklaidydamas laiškus ir popierius. Trumpai stabtelėjo prie durų ir galiausiai viską išmetė aukšton šiukšliadėžėn.

— Kokio velnio jis ieško? — sumurmėjo sau Tedis.

Leikas apleido pastatą ir skubiai nėrė į taksi. Vaizdo kadrai

baigėsi, vėl ėmė žiebtis šviesos.

Devilis pasakojo toliau:

— Mes įsitikinę, kad šiukšliadėžėje radome kaip tik tuos popierius. Atsidūrėme ten per kelias sekundes, o kol laukėme, niekas kitas neįėjo į patalpas. Buvo dvylika penkiasdešimt aštuonios. Po valandos mes vėl įėjome vidun ir pritaikėme dėžutės 455 spynelei raktą, tad, jeigu prireiks, bet kuriuo metu galėsime į ją patekti.

— Tikrinkite ją kasdien, — nurodė Tedis. — Peržiūrinėkite visą paštą. Palikite reklaminį šlamštą, bet kai kas nors tokio ateis, aš noriu žinoti.

— Bus įvykdyta. Ponas Leikas sugrįžo vidun pro pusrūsio langą pirmą dvidešimt dvi ir likusią nakties dalį praleido namie. Ten jis ir dabar.

— Viskas, — tarė Tedis, ir Devilis paliko kambarį.

Praėjo gal minutė, kol Tedis maišė šaukšteliu savo kavą.

— Kiek adresų jis turi?

Jorkas laukė tokio klausimo. Žvilgtelėjo į kažkokius savo užrašus.

— Daugumą asmeninio pašto jis gauna į namus Džordžtaune.

Taip pat turi mažiausiai du adresus ant Kapitolijaus kalvos — vieną savo biure, kitą — Ginkluotųjų pajėgų komitete. Turi tris biurus namuose Arizonoje. Iš viso šeši, apie kuriuos mes žinome.

— Kodėl jam reikėtų septintojo?

— Nežinau, bet tai nėra gerai. Žmogus, kuris neturi ką slėpti, nesinaudoja slapyvardžiu ar slaptu adresu.

— Kada jis išsinuomojo dėžutę?

— Mes vis dar aiškinamės.

— Galbūt jis išsinuomojo dėžutę, kai nusprendė stoti į varžybas? Turi CŽV, kuri už jį viską galvoja, tad galbūt jis įsivaizduoja, kad mes taip pat viską sekame. Ir manosi, kad galbūt prireiksiąs šiek tiek privatumo, todėl ta dėžutė. Galimas daiktas, mes kažkaip nepastebėjome mergužėlės. O gal jis mėgsta nepadorius žurnalus ar vaizdajuostes, ką nors, kas siunčiama paštu.

Po ilgos pauzės Jorkas prašneko:

— Visko gali būti. O kas, jeigu dėžutė buvo išsinuomota prieš daugelį mėnesių, dar gerokai prieš tai, kai jis įsitraukė į varžybas?

— Tuomet jisai slepiasi ne nuo mūsų. Slepiasi nuo pasaulio, ir jo paslaptis išties baisi.

Tylomis abu mąstė apie Leiko paslapties baisumą, bet nė vienas nedrįso spėti. Nusprendė dar labiau sustiprinti sekimą, pašto dėžutę tikrinti dusyk per dieną. Po kelių valandų vyriokas paliks miestą, išvyks kautis kituose pirminiuose rinkimuose, tad jie turėsią dėžutę savo žinioje.

Nebent kas nors kitas ją tikrina už jį.

Vašingtone Leikas buvo dienos didvyris. Iš savo biuro ant Kapitolijaus kalvos jis maloningai pažadėjo interviu tiesioginiame eteryje ankstyvosioms rytmečio žinių programoms. Priiminėjo senatorius ir kitus Kongreso narius, tiek pat draugus, kiek ir ankstesnius priešus, visus, skubančius pareikšti neapsakomą džiaugsmą ir sveikinimus. Jis papriešpiečiavo su savo kampanijos personalu, o paskui ilgai tarėsi dėl tolesnės strategijos. Po trumpų pietų su Eleinė Tainer, kuri atnešė nuostabią naujieną apie tonas vėl įsiliejusių pinigų į G-PAKĄ, Aronas paliko miestą ir išskrido į Sirakjų kurti planų dėl pirminių Niujorko valstijoje.

Jį šiltai pasitiko didžiulė minia. Šiaip ar taip, juk jis dabar buvo rimčiausias pretendentas.

14

Pagirios vis dažnėjo, ir kai Trevoras atmerkė akis dar vienai dienai, tarė sau, kad privalo suimti save į rankas. Juk negali šlaistytis kas vakarą pas Pitą, maukti pigų alų su studenčiokais, stebėti beprasmiškas krepšinio rungtynes vien todėl, kad pastatė už jas tūkstantį baksų. Praeitą vakarą tai buvo „Logan Steitas“ su dar kažkuo, kažkokia komanda žalia apranga. Kam, po velnių, rūpi „Logan Steitas“?

Džo Rojui Spaiseriui, štai kam! Spaiseris paklojo už juos 500 dolerių, Trevoras parėmė jį savo paties tūkstančiu, ir Loganas jiems išlošė juos. Praėjusią savaitę Spaiseris atspėjo dešimt iš dvylikos nugalėtojų ir užkalė 3000 dolerių grynais, o Trevoras džiugiai sekė įkandin jo su 5500 savųjų. Pasirodo, lošimas jam nešė kur kas didesnį pelną nei advokatūra. Ir dargi kažkas kitas padėdavo atspėti nugalėtojus!

Jis nuėjo į vonios kambarį ir, nežiūrėdamas į veidrodį, apsišlakstė veidą vandeniu. Tualetas tebebuvo užkimštas nuo vakar, ir kol jis trepinėjo po purviną savo namuką, ieškodamas kanalizacinės pompos, sučirškė telefonas. Skambino žmona iš ankstesniojo Trevoro gyvenimo, moteris, kurios jis nekentė ir kuri nekentėjo. Tad kai išgirdo jos balsą, suprato, kad jai reikia pinigų. Jis piktai metė „ne“ ir nuėjo po dušu.

Prastesni reikalai buvo kontoroje. Besiskirianti sutuoktinių pora atvyko atskirais automobiliais užbaigti derybų dėl nuosavybės pasidalijimo. Turtas, dėl kurio juodu kovojo, niekam kitam buvo neįdomus, — puodai, keptuvės, skrudintuvas, — bet kadangi nieko daugiau neturėjo, tai privalėjo dėl ko nors peštis. Peštynės juo bjauresnės, kai laimikis iš jų kuo mažesnis.

Advokatas vėlinosi valandą, ir tą laiką juodu išnaudojo šnypšdami ir putodami, kol Džena abu perskyrė. Kai Trevoras įmoklino pro užpakalines duris, moterį rado įsitaisiusią jo kabinete.

— Kur, po šimts, jūs buvote? — paklausė ji ganėtinai garsiai, kad laukiamajame išgirstų vyras. Šis puolė koridoriumi pro Dženą, kuri nė nesivijo, ir įgriuvo Trevoro kabinetėlin.

— Mes valandą laukėme! — pranešė jis.

— Užsičiaupkite jūs abu! — riktelėjo Trevoras, ir Džena išbėgo iš namuko. Garso stiprumas klientus pribloškė. — Sėskitės! — vėl riktelėjo, ir tie sudribo ant vienintelių laisvų kėdžių. — Jūs, žmonės, man mokate už sumautas skyrybas penkis šimtus baksų ir įsivaizduojate, kad jums priklauso ši vieta!

Sutuoktiniai pažvelgė į paraudusias jo akis bei raudoną veidą ir nusprendė, kad su tokiu žmogumi verčiau neprasidėti. Vėl suskambo telefonas, bet niekas neatsiliepė. Grįžo šleikštulys, Trevoras šoko iš kabineto ir puolė per koridorių į vonios kambarį, kur kaip įmanydamas tyliau išsivėmė. Tualeto vanduo nenubėgo, metalinė grandinėlė nekaltai dzingsėjo bakelyje.

Telefonas tebeskambėjo. Trevoras nusvirduliavo koridoriumi išvyti Dženos, tačiau šios nesuradęs taip pat paliko vasarnamį. Nuėjo į pliažą, nusiavė batus ir kojines, paskui sumerkė pėdas į šaltą sūrų vandenį.

Po dviejų valandų Trevoras nė nekrustelėdamas sėdėjo prie savo rašomojo stalo užsirakinęs duris nuo klientų, susikėlęs ant stalo basas pėdas, tarp kurių pirštų vis dar buvo matyti smėlio. Norėjosi numigti ir norėjosi išgerti, tad stebeilijo į lubas, bandydamas apsispręsti, kam atiduoti pirmenybę. Suskambo telefonas, į kurį šįkart kaip ir dera atsiliepė Džena — mergina kol kas dar dirbo, bet slapčia peržiūrinėjo skilties „Reikia“ skelbimus.

Skambino Breišersas iš Bahamų.

— Turime perlaidą, sere, — pranešė jis.

Akies mirksniu Trevoras pašoko:

— Kokiai sumai?

— Šimtui tūkstančių, sere.

Trevoras pasižiūrėjo į laikrodį. Turėjo dar beveik valandą, kad spėtų į reisą.

— Galėsite su manimi pasimatyti pusę keturių? — paklausė jis.

— Žinoma, sere.

Trevoras padėjo ragelį ir šūktelėjo namuko priekin:

— Atšauk visus mano sutartus susitikimus šiai dienai ir rytojui. Aš išvykstu.

Jūs nieko nesutaręs! — šūktelėjo jam atgal Džena. — Dar niekad greičiau nepraradinėjote pinigų.

Jis neturėjo noro ginčytis. Užtrenkė užpakalines duris ir išvažiavo.

Reisinis lėktuvas į Nasau pirma užsukdavo į Fort Loderdeilą, nors Trevoras šįsyk beveik to nepajuto. Po dviejų bokalų alaus tik pakilus į orą ir dar po dviejų viršum Atlanto giliai įmigo, ir reiso palydovei teko jį pažadinti, kai lėktuvas jau buvo ištuštėjęs.

Perlaida buvo nuo Kerčio iš Dalaso, kaip ir tikėjosi. Pervesta vieno Teksaso banko išmokėti „Bumerio nekilnojamajam turtui“ per „Ženevos kredito banką“ Nasau. Trevoras nusigriebė nuo viršaus savąjį trečdalį, vėl paslėpė 25 000 dolerių nuosavoje slaptojoje sąskaitoje, o 8000 pasiėmė grynais. Padėkojo p. Breišersui, pasakė viliąsis greitai vėl su juo pasimatyti ir iškepėstavo gatvėn.

Mintis keliauti namo nė nešmėkštelėjo jo galvoje. Patraukė į krautuvių rajoną, kur tuntai sunkiasvorių amerikiečių turistų buvo užkimšę šaligatvius. Jam reikėjo šortų, šiaudinės skrybėlės ir buteliuko losjono nuo saulės.

Galiausiai Trevoras nusigavo iki pliažo, kur surado kambarį simpatiškame viešbutyje už 200 dolerių nakčiai, bet argi tai svarbu? Jis išsitepė odą aliejumi ir atsigulė šalia baseino, ganėtinai arti baro. Padavėja, vilkinti vien tonga kelnaitėmis^15, atnešė jam gėrimų.

Jis pabudo jau sutemus, gerokai iškepęs, bet nesudegęs. Viešbučio apsaugininkas palydėjo į numerį, kur Trevoras krito ant lovos ir vėl nugrimzdo į komą. Kai kitą rytą pasijudino, saulė jau buvo aukštai.

Po tokio ilgo poilsio pabudo stebėtinai šviesia galva ir labai alkanas. Užkando šiek tiek vaisių ir nuėjo pasidairyti burlaivių — ne tam, kad kurį nors nusipirktų, bet kad geriau įsižiūrėtų į detales. Trisdešimties pėdų ilgio jachtos užteks — pakankamai didelė, kad joje galėtum gyventi, ir įmanoma valdyti vieno žmogaus įgulai. Nebus jokių keleivių, tik vienišas škiperis, besikilnojantis iš salos į salą. Pigiausia jo surastoji kainavo 90 000 dolerių, bet į ją reikėjo įdėti šiek tiek darbo.

Vidudienis vėl užtiko jį prie baseino su mobiliuoju telefonu rankose, bandantį nuraminti klientą ar du, tačiau ne itin nuoširdžiai. Ta pati padavėja atnešė dar išgerti. Baigęs kalbėti telefonu, jis pasislėpė už tamsių akinių ir pabandė perkrimsti skaičius. Bet galvoje viskas buvo nuostabiai prislopę.

Per praėjusį mėnesį jis uždirbo apie 80 000 dolerių neapmokestinamų pajamų. Ar galėtų toks tempas tęstis? Jeigu taip, tai savo milijoną dolerių jis turės per metus ir galės atsisakyti kontoros ir kas dar likę iš buvusios karjeros, nusipirkti laivelį ir leistis jūron. Išvis pirmą sykį svajonė atrodė bemaž reali. Jau regėjo save prie vairo, bemarškinį, basą, su šaltu alumi po ranka, slystantį per vandenis nuo Sent Bartso iki Sent Kitso, nuo Nevio iki Sent Liusijos, nuo vienos salos iki tūkstančio kitų; vėjas išgaubęs didburę, ir jokių sumautų rūpesčių. Jis užsimerkė ir dar labiau ėmė trokšti pabėgti nuo visko.

Pabudo nuo savo paties knarkimo. Tonga kelnaitės buvo čia pat. Jis užsisakė romo ir pasižiūrėjo į laikrodį.

Po dviejų dienų Trevoras galiausiai nukako į Tramblą. Atvyko ten kupinas mišrių jausmų. Pirma, labai troško paimti paštą ir toliau padėti šitaip stumti apgaulę, troško, kad prievartavimas nesiliautų ir pinigai vis plūstų. Antra vertus, jis vėlavo, ir teisėjas Spaiseris bus ne itin patenkintas.

— Kur, po velniais, buvote? — suniurnėjo šis, vos tik sargybinis apleido pokalbių su advokatu kambarį. Tomis dienomis, regis, tai buvo standartinis klausimas. — Per jus praleidau trejas rungtynes, o buvau pasirinkęs vien tikrus išlošimus.

— Bahamuose. Gavome šimtą tūkstančių iš Kerčio Dalase.

Spaiserio nuotaika staigiai pasikeitė.

— Ir prireikė trijų dienų paimti perlaidai Bahamuose? — paklausė jis.

— Man reikėjo šiek tiek poilsio. Nežinojau, kad iš manęs laukiama, jog lankyčiaus čia kasdien.

Spaiseris bemat suminkštėjo: juk ką tik gavo dar 22 000 dolerių. Jie saugiai padėti podraug su kitu grobiu vietoje, kurios niekas nepajėgs surasti, ir, įteikdamas advokatui dar šūsnį dailių vokų, jis mąstė, kaip išleisiąs pinigus.

— Ar ne per daug skubame? — paklausė Trevoras, paimdamas vokus.

— Kuo nors skundžiatės? Uždirbate daugiau nei mes.

— Taip pat ir turiu daugiau ką prarasti nei jūs.

Spaiseris padavė popieriaus lapą:

— Aš čia parinkęs dešimt rungtynių. Po penkis šimtus baksų už kiekvienas.

Šaunu, pagalvojo Trevoras. Ir vėl ilgas savaitgalis pas Pitą, stebint vienas rungtynes po kitų. Na, ką gi, galėtų būti ir blogiau. Juodu sulošė „Juodąjį Džeką“ iš dolerio už ranką, kol apsaugininkas nutraukė pasimatymą.

Padažnėję Trevoro apsilankymai atkreipė kalėjimo viršininko ir Kalėjimų valdybos vyresnybės Vašingtone dėmesį. Šiuo klausimu jau sukaupta nemažai dokumentacijos. Svarstyti suvaržymai, tačiau galiausiai atsisakyta šios minties. Apsilankymai buvo bereikšmiai, o be to, kalėjimo viršininkas nenorėjo nustatyti prieš save Brolijos. Kam pyktis?

Advokatas buvo nekenksmingas. Šen ten paskambinus į Džeksonvilį nuspręsta, kad Trevoras faktiškai nežinomas ir tikriausiai neturi ką geriau veikti, kaip tik nuolatos lankytis kalėjimo pasimatymų su advokatu kambaryje.

Pinigai įkvėpė Bičui ir Jarberiui naujos gyvybės. Kad galėtum leisti, reikia juos pasiekti, o tai reikš, kad vieną gražią dieną jie išeis iš čia kaip laisvi žmonės, laisvi veikti ką tinkami su savo didėjančiais turtais...

Dabar banke turėdamas 50 000 dolerių ar panašiai, Jarberis planavo investicijas. Nėra prasmės, kad jie ten gulėtų už 5 procentus metinių palūkanų, nors ir neapmokestinti. Kada nors jau labai greitai perves juos į kokius nors veržlius plėtros fondus, pageidautina Tolimuosiuose Rytuose. Azija vėl šaus aukštyn, ir jo nešvarių pinigų krūvelė bus ten, kad dalyvautų turto dalybose. Jam dar likę penkeri metai, ir jeigu iš savo pinigų uždirbtų nuo 12 iki 15 procentų, per tą laiką, kol paliksiąs Tramblą, 50 000 dolerių išaugtų apytikriai iki 100 000. Nebloga pradžia žmogui, kuris bus jau šešiasdešimt penkerių ir, tikėkimės, geros sveikatos.

Bet jeigu jis (ir Persis bei Rikis) galėtų vis didinti pagrindinį kapitalą, išėjęs laisvėn, ko gero, iš tiesų būtų turtingas. Penkeri pašvinkę metai — mėnesiai ir savaitės, kuriais baisėjosi. Dabar jisai staiga ėmė abejoti, ar užteks laiko išplėšti visiems pinigams, kuriuos troško turėti. Kaip Persis jis kūrė laiškus daugiau nei dvidešimčiai susirašinėjimo bičiulių po visą Šiaurės Ameriką. Dviejų tame pačiame mieste nebūdavo. Tai Spaiserio darbas pasirūpinti, kad aukos gyventų toli viena nuo kitos. Naudotasi teisės bibliotekos žemėlapiais, kad būtų užsitikrinta, jog nei Persis, nei Rikis nesusirašinėtų su žmonėmis, kurie, kaip paaiškėtų, gyvena netoliese vienas kito.

Kai nerašydavo laiškų, Jarberis pagaudavo save mąstant apie pinigus. Dėkui Dievui, jo žmonos skyrybų dokumentai atėjo ir išėjo. Po kelių mėnesių oficialiai bus viengungis, ir tuo laiku, kai lygtinai bus paleistas laisvėn, ši bus seniai apie jį užmiršus. Nereikės nieko dalytis. Galės keliauti kur tinkamas, ir niekas jo nevaržys.

Penkeri metai, o dar tiek daug reikia nuveikti. Jis pašalins iš dietos cukrų ir kasdien nueis dar po mylią.

Bemiegėmis naktimis viršutinio gulto tamsoje Hetlis Bičas užsiėmė ta pačia matematika kaip ir jo kolegos. Penkiasdešimt tūkstančių dolerių rankose, gera palūkanų norma kur nors, pridėk prie pagrindinio kapitalo, išspaudžiamo iš kiek įmanoma daugiau sužvejotų aukų, ir vieną dieną susidarys turtas. Bičui dar likę devyneri metai — maratonas, kuris kažkada atrodė begalinis. Dabar blykčiojo vilties kibirkštėlė. Mirties nuosprendis, kurį jam paskyrė, pamažu virto derliaus pjūtimi. Atsargiai skaičiuojant, jeigu apgaulė duotų jam tik po 100 000 dolerių grynųjų pajamų kasmet per kitus devynerius metus, plius gera palūkanų norma, tuomet, kai irgi šešiasdešimt penkerių iššoks pro vartus, jis bus multimilijonierius.

Neatmestina dargi dviejų, trijų, keturių milijonų galimybė.

Jis tiksliai žinojo, ką padarys. Kadangi mėgo Teksasą, nuvyks į Galvestoną, nusipirks vieną iš tų senoviškų karalienės Viktorijos epochos namų prie jūros ir pasikvies paviešėti senus draugus, kad šie pamatytų, koks jis tapo turtingas. Pamirš teisę, dvylika valandų per dieną dirbs, kad užsikaltų pinigų, vien tik darbas, vien tik pinigai, ir kai sulauks septyniasdešimties, bus turtingesnis už savo buvusią žmoną.

Pirmą sykį per daugelį metų Hetlis Bičas pagalvojo, kad, ko gero, išgyvens iki šešiasdešimt penkerių, o galbūt ir iki septyniasdešimties.

Jis irgi atsisakė cukraus ir sviesto, perpus sumažino cigarečių skaičių, užsibrėžęs netrukus visai mesti rūkyti. Pasižadėjo sau nepatekti ligoninėn ir nebevartoti tablečių. Kaip ir jo kolega iš Kalifornijos, pradėjo kasdien, kepinant saulei, žingsniuoti po mylią. Ir jis rašė laiškus — jis ir Rikis.

O teisėjui Spaiseriui, jau turinčiam pakankamą motyvaciją, niekaip nesisekė užmigti. Jo nekamavo nei kaltės jausmas, nei vienatvė, nei pažeminimas, taip pat neslėgė pasipiktinimas kalėjimu. Paprasčiausiai jis skaičiavo pinigus, žongliravo palūkanų normomis ir analizavo taškų skirtumus. Likus dvidešimt vienam mėnesiui, jam jau švietėsi pabaiga.

Prieš savaitę buvo užvažiavusi jo žavingoji žmona Rita, ir juodu per dvi dienas drauge praleido keturias valandas. Ji buvo nusikirpusi plaukus, liovėsi gerus ir numetė aštuoniolika svarų, taip pat pažadėjo būsianti dar lieknesnė, kai atvažiuos jo pasiimti prie vartų greičiau nei po dvejų metų. Po praleistų su ja keturių valandų Džo Rojus Spaiseris įsitikino, kad 90 000 dolerių vis dar tebėra užkasti už įrankių pašiūrės.

Juodu persikels į Vegasą, nusipirks naują kooperatinį butą ir pasiųs visą pasaulį velniop.

Nors Persio ir Rikio apgaulė veikė kuo puikiausiai, Spaiseris susirado naują rūpestį. Jis pirmasis paliks Tramblą, laimingas, džiugus, neatsigręždamas atgalios. Tačiau kaip gauti pinigų, kurie bus pelnomi jam išvykus? Jeigu apgaulė tebeduos pelną, kas atsitiks su jo dalimi būsimosiose įplaukose, su pinigais, į kuriuos jis aiškiai turi teisę? Šiaip ar taip, juk tai buvo jo idėja, kurią pasiskolino iš Luizianos kalėjimo. Iš pradžių Bičas ir Jarberis nenoriai sutiko bendrininkauti.

Jis dar turi laiko išėjimo strategijai sugalvoti, taip pat išrasti būdui, kaip nusikratyti advokato. Tačiau tai jam kainuos miego. Kvinso Garbo iš Ajovos laišką perskaitė Bičas:

Brangusis Riki (ar kas, po velniais, tu toks), daugiau pinigų aš neturiu. Pirmieji 100 000 dolerių buvo pasiskolinti iš banko, pasinaudojus fiktyvia finansine deklaracija. Nežinau, kaip aš juos sugrąžinsiu. Bankas ir visi jo pinigai priklauso mano tėvui. Kodėl neparašai keleto laiškų jam, plėšike! Gal dar sukrapštyčiau kokius 10 000 dolerių, jeigu susitartume, kad prievartavimas tuo ir baigsis. Esu prie savižudybės ribos, tad neperlenk. Tu niekšas, ir pats tą žinai. Tikiuosi, kad tave nutvers.

Nuoširdžiai Kvinsas Garbas

— Skamba gana beviltiškai, — pakomentavo Jarberis, pakeldamas akis nuo savosios laiškų krūvos.

— Parašykit jam, kad mes pasitenkinsime dvidešimt penkiais tūkstančiais, — iškošė Spaiseris su nukarusiu nuo apatinės lūpos dantų krapštuku.

— Aš parašysiu ir liepsiu, kad juos pervestų, — pasakė Bičas ir atplėšė kitą voką, adresuotą Rikiui.

15

Per priešpiečius, kai iš patirties paaiškėjo, kad tuo laiku judėjimas „Mailbox Amerika“ įstaigoje šiek tiek pagyvėja, paskui du kitus klientus nerūpestinga eigastimi vidun įžengė vienas agentas ir antrąsyk tą dieną įkišo raktą į dėžutę nr. 455. Viršum visokio reklaminio šlamšto — lankstinukų iš „Picos išsinešti“, iš automobilių plovyklos, iš „JAV pašto tarnybos“ — jis pastebėjo kažką nauja. Tai buvo vokas — šviesiai oranžinės spalvos, penkių iš aštuonių colių dydžio. Su žnypliukėmis, kurias nešiojosi prie raktų žiedo, suspaudė voko galą, paskubom ištraukė iš dėžutės ir įsimetė į odinį lagaminėlį. Reklaminis šlamštas liko nepajudintas.

Langlyje laišką atsargiai atplėšė ekspertai. Du spausdintom raidėm prirašytus puslapius išėmė ir nukopijavo.

Po valandos Devilis įėjo su aplanku į Tedžio bunkerį. Devilis buvo atsakingas už tai, apie ką paprastai Langlio gelmėse buvo atsiliepiama kaip apie „Leiko jovalą“. Jis padavė laiško kopijas Tedžiui ir Jorkui, paskui perkėlė į didįjį ekraną, į kurį Tedis ir Jorkas iš pradžių tik žvelgė išpūtę akis. Spaudinys buvo pusjuodėmis raidėmis, atliktas blokeliais, lengvai išskaitomas, lyg

autorius su dideliu vargu butų darbavęsis prie kiekvieno žodžio. Tekstas skambėjo taip:

Brangusis Elai,

kur tu dingai? Ar gavai mano paskutinį laišką? Parašiau tau prieš tris savaites ir nesulaukiau nė žodžio. Turbūt buvai užsiėmęs, bet prašau nepamiršti manęs.

Aš čia labai vienišas, ir tavo laiškai visada padėdavo man ištverti. Jie suteikia man jėgų ir vilties, nes žinau, kad kažkur yra žmogus, kuris apie mane galvoja. Tik nepalik manęs, Elai.

Mano konsultantas sako, kad galbūt po dviejų mėnesių mane išleis. Baltimorėje yra laikina prieglauda, faktiškai keletas mylių nuo tos vietos, kur aš užaugau, ir čionykštis personalas bando gauti man ten vietą. Ji skiriama devyniasdešimčiai dienų, — pakankamai laiko, kol susirasiu darbą, draugų ir t. t., supranti, kol vėl priprasiu prie visuomenės. Nakčiai ta vieta rakinama, dienomis aš būsiu laisvas.

Nedaug likę gerų prisiminimų, Elai. Visi, kurie kada nors mane mylėjo, dabar mirę, o mano dėdė, žmogus, kuris moka už šį reabilitacijos centrą, labai turtingas, tačiau ir labai žiaurus.

Man taip reikia draugų, Elai.

Beje, numečiau dar penkis svarus ir dabar per liemenį esu trisdešimt dviejų colių. Fotografija, kurią tu gavai, jau pasenusi. Niekad nebuvau patenkintas joje savo veidu — pernelyg putnūs skruostai.

Dabar aš gerokai lieknesnis ir įdegęs saulėje. Čia mums leidžia degintis dvi valandas per dieną, jeigu tik orai tam palankūs. Nors ir Florida, bet kai kuriomis dienomis per šalta. Aš tau atsiųsiu kitą nuotrauką, galbūt nuo krūtinės iki viršaus. Kilnoju svarmenis it padūkęs. Manau, tau patiks ta kita nuotrauka.

Pažadėjai man atsiųsti savąją. Aš vis tebelaukiu. Prašau, nepamiršk manęs, Elai. Laukiu dar vieno tavo laiško.

Myliu, Rikis

Kadangi Jorkui buvo pavesta pasidomėti visomis Leiko gyvenimo pusėmis, jis jautėsi privaląs kaip nors prašnekti pirmas. Bet niekaip nesisekė sugalvoti, ką prašnekti. Jie tylomis perskaitė laišką dar ir dar sykį.

Galop Devilis pralaužė ledus, tardamas:

— Štai vokas. — Suprojektavo jį ant sienos. — Adresuotas p. Elui Konajersui, „Mailbox Amerika“. Atgalinis adresas: Rikis, Aladin Nortas p/d 44683, Neptjun Byčas, FL 32233. Tai priedanga. Nėra tokios vietos kaip Aladin Nortas. Suradome Neptjun Byčo informacijos tarnybos telefono numerį. Skambinome ten ir teiravomės dešimt kartų, bet operatorės nieko nežino. Paskambinome į visus Šiaurės Floridos reabilitacijos centrus bei gydymo klinikas, bet niekas nėra girdėjęs apie tą įstaigą.

Tedis tylėjo, vis tebespitrėjo į sieną.

— Kur yra Neptjun Byčas? — suniurnėjo Jorkas.

— Džeksonvilyje.

Deviliui leista pasišalinti, tačiau liepta likti kur nors netoliese. Tedis pradėjo kažką užsirašinėti į žalią liniuotą bloknotėlį.

— Esama dar kitų laiškų ir bent vienos fotografijos, — tarė jis, lyg tatai būtų buvę tik paprasčiausios rutinos dalis. Panika Tedžiui Meinardui nepažįstama būsena. — Privalome juos surasti.

— Mes dusyk nuodugniai apieškojome jo namus, — pasakė Jorkas.

— Tad apieškokite trečiąsyk. Abejoju, ar jis laikytų tokius dalykus savo biure.

— Per kiek laiko?..

— Tuojau pat. Leikas Kalifornijoje, agituoja rinkėjus. Mes neturime daug laiko, Jorkai. Gali būti ir kitų slaptų dėžučių, kitų vyrukų, rašančių laiškus ir besiginančių apie savo įdegį ir juosmens apimtį.

— Ar su juo pakalbėsite?

— Kol kas ne.

Kadangi jie neturėjo p. Konajerso braižo pavyzdžio, Devilis kai ką pasiūlė, ir galiausiai tai Tedžiui patiko. Jie pagudrausią su nauju nešiojamuoju kompiuteriu — tuo, kuriame įtaisytas spausdintuvas. Pirmąjį juodraštį sukūrė Devilis ir Jorkas, o maždaug po valandos ketvirtas juodraštis skambėjo taip:

Brangusis Riki,

gavau tavo dvidešimt antrosios laišką, atleisk, kad neparašiau anksčiau. Pastaruoju metu aš daug keliauju ir nieko nespėju. Po teisybei, rašau šį laišką trisdešimt penkių tūkstančių pėdų aukštyje, kažkur viršum Meksikos įlankos, pakeliui į Tampą. Ir naudojuosi nauju nešiojamuoju kompiuteriu, tokiu mažučiu, jog bemaž telpa mano kišenėje. Stulbinanti technologija. Tik spausdintuvas galėtų būti šiek tiek geresnis. Tikiuosi, tu įskaitysi.

Nuostabi žinia, kad tave paleidžia ir kad gausi laikiną prieglobstį Baltimorėje. Aš ten turiu kai kurių verslo reikalų ir neabejoju, kad galėsiu tau padėti susirasti darbą.

Aukščiau galvą, liko tik du mėnesiai. Tu dabar kur kas stipresnis ir pasirengęs patirti visą gyvenimo pilnatvę. Nenusimink.

Padėsiu tau, kaip galėsiu. Kai atsidursi Baltimorėje, būsiu laimingas, galėdamas praleisti šiek tiek laiko su tavimi, supranti, visur pavedžioti.

Pažadu parašyti greičiau. Nekantriai laukiu tavo laiško.

Myliu, Elas

Jie nusprendė, kad Elas skubėdamas užmiršo pasirašyti. Laiškas buvo pataisytas, peržiūrėtas, perrašytas, apmąstytas rūpestingiau negu kokia tarptautinė sutartis. Galutinis variantas išspausdintas ant firminio Naujojo Orleano „Royal Sonesta Hotel“ laiškinio popieriaus ir įdėtas į storą paprastą rudą voką su slapta optinio pluošto instaliacija palei apatinį kraštą. Apatiniame dešiniajame kampe, kuris atrodė šiek tiek pažeistas ir suglamžytas gabenant, buvo įmontuotas smeigtuko galvutės didumo siųstuvėlis. Suaktyvintas jis beveik tris dienas siųs signalus šimto jardų atstumu.

Kadangi Elas keliavo į Tampą, vokas pažymėtas Tampos pašto spaudu su tos dienos data. Tai padarė mažiau nei per pusvalandį labai keistų žmonių komanda iš Dokumentų skyriaus antrajame aukšte.

Ketvirtą valandą popiet žalias, gerokai nuvažinėtas furgonėlis bustojo prie šaligatvio po vienu iš pavėsingųjų Trisdešimt ketvirtosios gatvės medžių priešais Arono Leiko miestiškąją rezidenciją gražiame Džordžtauno rajone. Užrašas ant durelių skelbė, kad automobilis priklauso Apygardos santechnikos darbų kompanijai. Iš jo išlipę keturi santechnikai ėmė iškrovinėti įrankius bei įrangą.

Po kelių minučių vienintelei kaimynei, kuri juos pastebėjo, nusibodo žiūrėti, ir ji grįžo prie televizoriaus. Leikui išvykus į Kaliforniją, Slaptoji tarnyba buvo drauge su juo, o namas dar nenusipelnė garbės būti stebimas kiaurą parą — bent jau Slaptosios tarnybos. Tačiau toks atidus sekimas netrukus bus įvestas.

Dingstis buvo neva užsikimšusi kanalizacijos linija po veja priešais namą — tai, ką buvo galima atlikti neįeinant vidun. Darbas išorėje — toks, kuris nuramintų Slaptąją tarnybą, jeigu ši atsitiktinai pasimaišytų.

Bet du santechnikai vis dėlto pateko į namą, pasinaudoję savais raktais. Dar vienas furgonėlis sustojo šalia patikrinti, kaip vyksta darbai, r išmetė kažkokį instrumentą. Du santechnikai iš antrojo furgonėlio prisidėjo prie pirmųjų jau viduje, ir ėmė formuotis grupė kaip reikiant.

Namo viduje keturi agentai pradėjo varginančias paslėptų aplankų paieškas. Jie slinko iš kambario į kambarį, apžiūrinėdami aiškius dalykus, šniukštinėdami paslėptųjų.

Antrasis furgonėlis nuvažiavo, o iš kitos pusės atriedėjo trečias ir sustojo ratais ant šaligatvio, kaip dažnai tai daro įvairių tarnybų furgonėliai. Dar ketvertas santechnikų puolė valyti vamzdį, kol galiausiai du iš jų nepastebimai nuklydo į namo vidų. Sutemus priekiniame kiemelyje ant kanalizacijos dangčio buvo pastatytas prožektorius, nukreiptas namo pusėn, idant nebūtų pastebimos šviesos viduje. Ketvertas lauke likusių darbininkų gurkšnojo kavą, pasakojo anekdotus ir bandė sušilti. Pro šalį praskubėdavo vienas kitas pėsčias kaimynas.

Po šešių valandų kanalizacijos vamzdis buvo pravalytas — kaip ir namas viduje. Nieko neįprasta neaptikta, tikrai nė jokio paslėpto aplanko su korespondencija nuo tokio Rikio iš reabilitacijas centro. Jokios fotografijos. Santechnikai išjungė šviesas, susikrovė įrankius ir išnyko be pėdsakų.

Kitą rytą pusę devintos, kai atidaromas Neptjun Byčo pašto skyrius, skubiai, lyg dėl kažko vėluotų, vidun įžengė agentas, pavarde Baras. Jis buvo spynų ir raktų specialistas, vakar popiet penkias valandas Langlyje tyrinėjo įvairias pašto tarnybos naudojamas laiškų dėžutes. Turėjo su savimi keturis visrakčius, iš kurių vienas, jis neabejojo, padės atidaryti dėžutę nr. 44683. Jeigu ne, teks pririnkti raktą, o tai galėtų užtrukti kokias šešiasdešimt sekundžių ir veikiausiai atkreiptų pašalinių dėmesį. Trečiasis visraktis tiko, ir Baras įdėjo dėžutėn rudąjį voką su vakarykščiu Tampos spaudu ir adresuotą Rikiui be jokios pavardės, įteikiant per Aladin Nortą. Viduje jau gulėjo du kiti laiškai. Negana to, vyrukas pašalino paštu atsiųsto reklaminio šlamšto pluoštą, paskui uždarė dėžutę, sugumuliavo išimtus lapelius ir išmetė šiukšliadėžėn.

Baras ir du kiti agentai kantriai laukė automobilių stovėjimo aikštelėje pastatytame furgonėlyje, gurkšnojo kavą ir vaizdo kamera fiksavo kiekvieną pašto lankytoją. Jie buvo septyniasdešimt jardų atstu nuo dėžutės. Jų kišeninis imtuvėlis pypsėjo silpnais iš voko siunčiamais signalais. Su žmonių srautu įeidavo ir išeidavo margaspalviai personažai: juodaodė moteris trumpa ruda suknele, baltasis vyriškis su barzda ir odiniu švarkeliu, baltoji moteris su sportiniu treningu, juodaodis vyriškis su džinsais — visi CŽV agentai, visi stebintys pašto dėžutę, tačiau nieko nežinantys apie tai, kas parašė laišką ir kam jisai skirtas. Jų užduotis buvo tik surasti žmogų, išsinuomojusį dėžutę.

Po priešpiečių surado jį.

Trevoras sutvarkė savo priešpiečius pas Pitą, tačiau tik du alaus. Išmaukė du šaltus su sūdytais žemės riešutais iš bendro dubens, kuriuos kramsnojo, kol pralošė penkiasdešimt baksų per šunų rogučių lenktynes Kalgaryje. Sugrįžęs kontoron, valandžiukę užsnūdo ir knarkė taip garsiai, kad daug prisikentėjusi jo sekretorė galiausiai turėjo uždaryti kabineto duris. Iš tikrųjų tai jas užtrenkė, tačiau nepakankamai garsiai, kad Trevoras atsibustų.

Svajodamas apie burlaivius, jis nukeliavo į pašto skyrių, šįsyk nusprendęs verčiau pasivaikščioti, nes diena buvo graži, veikti nebuvo ką, o galvai reikėjo šiek tiek gryno oro. Labai nudžiugo aptikęs keturias mažytes brangenybes, tvarkingai briaunomis surikiuotas Aladin Norto dėžutėje. Atsargiai įsidėjo jas į apsitrynusio indiškos medžiagos švarko kišenę, pasitaisė varlytę ir nerūpestingai iškrypavo laukan, neabejodamas, kad sparčiai artėja dar viena mokėjimų diena.

Jam niekad nekilo pagunda perskaityti laiškus. Tegul nešvarų darbą atlieka Brolija. Jis nesiteps rankų, tik gabens ten ir atgal paštą ir vis atsirieks trečdalį nuo viršaus. O be to, Spaiseris jį užmuštų, jeigu įteiktų paštą, prie kurio knebinėtasi.

Septyni agentai stebėjo jį palengva, nerūpestingai pėdinantį į kontorą.

Kai Devilis įžengė vidun, Tedis snūduriavo invalido vežimėlyje. Jorkas buvo išėjęs namo — mat jau būta po dešimtos vakaro. Jorkas turėjo žmoną, Tedis ne.

Devilis išdėstė savo pasakojimą, kartkartėmis dirstelėdamas į prikeverzotus lapelius:

— Laišką iš dėžutės pirmą penkiasdešimt dienos išėmė vietinis teisininkas Trevoras Karsonas. Sekėme jį iki nuosavos kontoros Neptjun Byče, kur jis išbuvo aštuoniasdešimt minučių. Tai maža vieno asmens kontora su viena sekretore, nedaug klientų. Karsonas verčiasi smulkiais reikalais palei pliažus, užsiima skyrybomis, nekilnojamojo turto klausimais, apskritai visokiais niekniekiais. Jis keturiasdešimt aštuonerių, išsiskyręs bent du kartus, kilęs iš Pensilvanijos, baigęs koledžą Fermene, teisės fakultetą Floridos valstijos universitete, prieš vienuolika metų netekęs licencijos, nes sumaišė klientų fondus, vėliau ją atgavęs.

— Gerai, gerai, — nekantravo Tedis.

— Pusę keturių jis paliko kontorą ir valandą važiavo į Tramblą, Federalinį kalėjimą Floridoje. Su savimi pasiėmė laiškus. Mes sekėme, tačiau pametėme signalą, kai jis įėjo į kalėjimą. Paskui surinkome šiek tiek informacijos apie Tramblą. Tai lengvojo režimo kalėjimas, dažniausiai apibūdinamas kaip kolonija. Nei aukštų sienų, nei tvorų, nepavojingi kaliniai. Tramble jų tūkstantis. Pasak šaltinio, čia, Vašingtone, Kalėjimų valdyboje, Karsonas lankosi nuolat. Joks kitas advokatas, joks kitas asmuo taip dažnai nesilanko kaip Karsonas. Iki praeito mėnesio jis atvykdavo kartą per savaitę, dabar — mažiausia tris kartus per savaitę. Kai kada keturis. Visi apsilankymai — oficialūs advokato ir kliento pasitarimai.

— Kas jo klientas?

— Tai ne Rikis. Karsonas įregistruotas kaip trijų teisėjų advokatas.

— Trijų teisėjų?

— Taip.

— Trys teisėjai kalėjime?

— Tikrai taip. Jie vadina save Brolija.

Tedis užsimerkė ir pasitrynė smilkinius. Devilis valandėlę palaukė, kol jo žodžiai giliau įsmigs šefui į sąmonę, paskui dėstė toliau:

— Karsonas prabuvo kalėjime penkiasdešimt keturias minutes, o kai išėjo, mes negalėjome pagauti signalo iš voko. Tuo metu stovėjime aikštelėje greta jo automobilio. Jis praėjo penkių pėdų atstumu nuo mūsų imtuvo, tad esame tikri, kad neturėjo su savimi laiško. Sekėme jį atgalios iki Džeksonvilio, iki pliažų. Jis pasistatė automobilį netoli nuo užeigos, kuri vadinasi „Pito grilbaras“, kur sėdėjo tris valandas. Mes apieškojome jo automobilį, radome lagaminėlį, o viduje aštuonis laiškus, adresuotus įvairiems žmonėms visoje šalyje. Laiškai visi siųsti iš kalėjimo, nė vieno — kalėjiman. Matyt, Karsonas savo klientams gabena paštą ten ir atgal. Prieš trisdešimt minučių jis vis dar buvo bare girtut girtutėlis ir lažinosi dėl koledžų krepšinio rungtynių.

— Prasilošėlis.

— Labai panašu.

Po antro papildomo laiko kažkuriose Vakarų pakrantės rungtynėse prasilošėlis išsvirduliavo iš Pito baro. Spaiseris atspėjo tris iš keturių nugalėtojų. Trevoras pareigingai stebėjo pratęsimą ir dabar per vakarą praturtėjo tūkstančiu baksų. Nors ir girtas, turėjo užtektinai proto, kad nesėstų prie vairo. Prieš trejus metus gautoji nuobauda už vairavimą apsvaigus tebebuvo skaudus prisiminimas, o be to, visur pilna prakeiktų farų. Restoranai ir barai aplinkui „Jūros vėžlio“ motelį traukė jaunimą ir nenuoramas, todėl čia ir farai.

Tačiau traukti pėstute buvo išbandymas. Gan sėkmingai pasiekė savo kontorą tiesiu taikymu į pietus pro nedidelius ramius nuomojamuosius vasarnamius ir pensininkų namukus, visus tamsius ir užsikamšiusius nakčiai. Rankoje jis nešėsi lagaminėlį su laiškais iš Tramblo.

Kepėstavo toliau, dairydamasis savo namų. Kažkodėl perėjo kiton gatvės pusėn ir už pusės kvartalo vėl sugrįžo atgal. Nebuvo jokio mašinų eismo. Kai jis pradėjo sukti ratus atgal, mažne užsidūrė ant agento, kuris už dvidešimties jardų nėrė už stovinčio automobilio. Tylioji armija sekė, staiga išsigandusi, kad tas girtas kvailys neužmėklintų ant kurio nors iš jų.

Kažkuriuo metu Trevoras atsisakė minties pasiekti namus ir šiaip taip vėl susirado savo kontorą. Brazdinosi raktais ant priebučio laiptų, išleido iš rankos portfelį ir pamiršo jį, o paskui, nepraėjus nė valandėlei, kai atidarė duris, pasiekė rašomąjį stalą, įdribo į sukiojamąjį supamąjį krėslą ir užmigo kaip negyvas, palikęs praviras paradines duris.

Užpakalinės durys stūksojo nerakintos visą naktį. Pagal įsakymus iš Langlio Baras su savo kompanija įėjo į kontorą ir visur išvedžiojo laidus. Joje nebuvo jokios apsauginės signalizacijos, jokių langų užraktų, nieko ko nors vertinga, kas pirmiausia galėtų suvilioti vagis. Paslėpti telefonuose ir sienose pasiklausymo blakutes buvo juokų darbas dėl akivaizdaus fakto, kad niekas iš lauko niekad nestebėjo L. Trevoro Karsono, advokato ir teisės patarėjo, kontoros patalpų.

Portfelis ištuštintas, jo turinys sukataloguotas pagal instrukcijas iš Langlio. Ten norėjo tikslių kopijų laiškų, kuriuos teisininkas pasiėmė iš Tramblo. Kai visa buvo apžiūrėta ir nufotografuota, portfelis padėtas koridoriuje netoli nuo jo kabineto. Knarkimas buvo įspūdingas ir nenutrūkstamas.

Prieš antrą Barui pavyko užvesti „Vabalą“, pastatytą netoliese Pito baro. Jis atvairavo automobilį tuščia gatve ir paliko nekaltai prie šaligatvio priešais teisininko kontorą, kad girtuoklis atsibudęs pasitrintų akis ir pats save pagirtų už tokį puikų darbą prie vairo. Arba galbūt nustėrtų iš siaubo nuo minties, kad vėl vairavo išgėręs. Vienaip ar antraip, jie gi klausysis.

16

Likus trisdešimt septynioms valandoms iki balsavimo punktų Virdžinijoje ir Vašingtone atidarymo, prezidentas pasirodė tiesioginiame eteryje per nacionalinę televiziją ir paskelbė įsakęs atakuoti iš oro Tuniso miestą Talą ir jo apylinkes. Manoma, kad ten, gerai įrengtoje ir aptvertoje stovykloje miesto pakraštyje rengiama Jidalio teroristų grupė.

Šitaip šalis buvo priversta neatplėšti akių nuo dar vieno mažutėlio karo, kai spaudinėjami mygtukai ir krinta nuovokios bombos, o pensijon išėję generolai per CNN sapalioja apie vienokią ar kitokią strategiją. Tunise buvo tamsu, todėl neparodyta jokios filmuotos medžiagos. Generolai pensininkai ir juos klausinėjantys neišmanėliai žurnalistai daug spėliojo. Ir laukte laukė, kol patekės saulė ir bus galima per televiziją transliuoti atbukusiai tautai dūmus bei griuvėsius.

Bet Jidalis turėjo savų šaltinių, veikiausiai tarp izraeliečių. Stovykla buvo tuščia, kai nežinia iš kur ėmė kristi nuovokios bombos. Jos pataikė į numatytus taikinius, sudrebino dykumą, sunaikino stovyklą, tačiau neužmušė nė vieno teroristo. Tačiau pora bombų nuklydo, viena atsitiktinai susirado Talos centrą ir pataikė į ligoninę. Kita — į namuką, kuriame kietai miegojo septynių asmenų šeima. Laimė, jie taip ir nesužinojo, kas nutiko.

Tuniso televizija mitriai pasistengė parodyti degančią ligoninę, ir Rytų pakrantės žmonės auštant sužinojo, kad nuovokios bombos iš tikrųjų nėra jau tokios nuovokios. Iš po griuvėsių ištraukta mažų mažiausiai penkiasdešimt žuvusiųjų, ir visi jie — absoliučiai niekuo dėti civiliai.

Ankstų rytą kažkuriuo metu prezidentas staiga pajuto sau nebūdingą bruožą vengti reporterių, todėl niekaip nebuvo galima su juo susisiekti ir gauti komentarų. Viceprezidentas, kuris daug prišnekėjo, kai prasidėjo ataka, su savo komanda kažkur užsidarė Vašingtone.

Lavonų krūva augo, kameros vis suko kadrus, ir įpusėjus rytui pasaulio reakcija buvo greita, nepakanti ir vieninga. Kinai grasino karu. Prancūzai atrodė linkę prie jų prisidėti. Net britai sakė, kad Jungtinės Valstijos pernelyg nutrūktgalviškai griebiasi ginklo.

Kadangi žuvusieji buvo ne kas daugiau, o tik Tuniso kaimiečiai, tikrai ne amerikiečiai, politikai pasiskubino supolitizuoti nesėkmę. Jau prieš vidudienį Vašingtone kaip paprastai vieni pradėjo versti kaltę kitiems, nutaisinėjo didžiuokliškas pozas ir reikalavo tyrimo. O rinkiminės kampanijos lygmeniu tebedalyvaujantieji lenktynėse paskyrė keletą minutėlių apmąstymams, kokia nelemta buvo ši operacija. Nė vienas iš jų be geresnės žvalgybos nebūtų įsivėlęs į tokius beviltiškus atsakomuosius veiksmus. Nė vienas, išskyrus viceprezidentą, kuris vis dar buvo kažkur užsidaręs. Kol buvo skaičiuojami žuvusieji, nė vienas kandidatas nemanė, kad reidas buvo vertas rizikos. Visi smerkė prezidentą.

Bet didžiausią dėmesį į save atkreipė Aronas Leikas. Jis pajuto, jog bemaž negali žengti nė žingsnio, neatsimušęs į televizijos operatorius. Savo pareiškime kruopščiai parinktais žodžiais, nesinaudodamas užrašais, jis pasakė:

— Mes esame kvaili. Mes esame bejėgiai. Mes esame silpni. Mums turėtų būti gėda, kad nesugebame sunaikinti penkiasdešimties bailių ginkluotų driskių saujelės. Juk negalima tik spaudinėti mygtukus ir tuoj pat bėgti slėptis. Reikia turėti ryžto kariauti žemėje. Aš jo turiu. Kai būsiu prezidentas, joks teroristas, susitepęs rankas amerikiečių krauju, nebus saugus. Iškilmingai tai pažadu.

Rytmečio šėlsme ir chaose Leiko žodžiai pasiekė tikslą. Štai žmogus, kuris tikrai sako tiesą, kuris tiksliai žino, ką darys. Mes nežudytume nekaltų kaimiečių, jeigu ryžtingas žmogus priiminėtų sprendimus. Leikas kaip tik tas žmogus.

Bunkeryje Tedis atlaikė dar vieną audrą. Dėl kiekvienos katastrofos kaltinama prasta žvalgyba. Kai reidai pavykdavo, visi nuopelnai atitekdavo pilotams, šauniesiems vyrukams žemėje ir jų vadams, taip pat juos pasiuntusiems politikams. Bet kai reidai nepasisekdavo, kaip dažniausiai ir atsitikdavo, būdavo apkaltinama CŽV.

Jis patarė nesigriebti atakos. Izraeliečiai turėjo nepatvarų ir labai slaptą susitarimą su Jidaliu: nežudykite mūsų, ir mes nežudysime jūsų. Kol taikinys bus amerikiečiai ir atsitiktinai vienas kitas europietis, izraeliečiai nesikiš. Tedis tai žinojo, tačiau šia informacija su niekuo nesidalijo. Parą prieš ataką jis raštu pranešė prezidentui abejojąs, ar teroristai bus stovykloje, kai ims kristi bombos. Ir dėl taikinio artumo prie Talos buvo didelė tikimybė pridaryti gretutinės žalos.

Hetlis Bičas atplėšė rudąjį voką nepastebėjęs, kad dešinysis apatinis kampas šiek tiek paglamžytas ir truputį pažeistas. Šiomis dienomis jis atplėšinėjo tiek daug asmeninių laiškų, jog tik pasižiūrėdavo į atgalinį adresą, norėdamas sužinoti, nuo ko ir iš kur jie atėjo. Taip pat jis nepastebėjo ir Tampos pašto spaudo.

Kelias savaites neturėjo jokių žinių nuo Elo Konajerso. Jis nestabteldamas perskaitė laišką ir nė kiek nesusidomėjo faktu, kad Elas naudojasi nauju nešiojamuoju kompiuteriu. Nesunku buvo patikėti, kad Rikio susirašinėjimo bičiulis pasiėmė firminį laiškinį popierių iš „Royal Sonesta“ viešbučio Naujajame Orleane ir išstukseno laišką trisdešimt penkių tūkstančių pėdų aukštyje.

Įdomu, ar jis skrido pirmąja klase? — paklausė savęs. Veikiausiai. Juk tenai, turistinėje klasėje nebūtų kur prijungti kompiuterių, tiesa? Elas buvo Naujajame Orleane su reikalais, nakvojo labai puikiame viešbutyje, paskui pirmąja klase išskrido į kitą savo kelionės tašką. Broliją domino visų susirašinėjimo bičiulių finansinė padėtis. Visa kita buvo nesvarbu.

Perskaitęs padavė laišką Finui Jarberiui, kuris tuo tarpu rašė kitą — kaip vargšelis Persis. Juodu darbavosi pasitarimų kambarėlyje teisės bibliotekos kampe, stalas buvo nukrautas aplankais, laiškais ir dailiu švelnių pastelinių spalvų atvirukų asortimentu. Spaiseris sėdėjo už sienos prie savo stalo — saugojo duris ir studijavo rungtynių taškų skirtumus.

— Kas toks tas Konajersas? — paklausė Finas.

Bičas peržiūrinėjo kelis aplankus. Apie kiekvieną susirašinėjimo bičiulį jie buvo užvedę asmens bylas podraug su gaunamais laiškais ir kopijomis visų tų, kuriuos patys išsiųsdavo.

— Nedaug ką žinau, — atsakė Bičas. — Gyvena Kolumbijos apygardoje, neabejoju, pavardė netikra. Naudojasi viena iš pašto dėžučių tarnybų. Man regis, tai jo trečias laiškas.

Iš Konajerso bylos Bičas ištraukė pirmuosius du laiškus. Rašytasis gruodžio 11 d. skambėjo taip:

Brangusis Riki,

sveikas. Vadinuosi Elas Konajersas. Esu įkopęs į šeštąją dešimtį. Mėgstu džiazą, senus filmus, Hamfrį Bogartą, taip pat mėgstu skaityti biografijas. Nerūkau ir nemėgstu rūkalių. Pomėgiai — kiniškas maistas išsineštinai, truputis vyno, nespalvoti vesternai su geru draugu. Brūkštelk man kokią eilutę.

Elas Konajersas

Buvo parašytas mašinėle ant paprasto balto popieriaus — kaip daugelis iš pradžių. Baimė jautėsi tarp eilučių — baimė būti pagautam, baimė pradėti tolimą ryšį su visišku nepažįstamuoju. Kiekviena žodžio raidė buvo išspausdinta mašinėle. Jis netgi nepasirašė.

Pirmasis Rikio atsakymas buvo standartinis laiškas, kokius Bičas jau yra rašęs šimtus kartų: Rikiui dvidešimt aštuoneri, uždarytas reabilitacijos centre, bloga šeima, turtingas dėdė ir t. t. Ir dešimtys tokių pačių entuziastingų klausimų: Kokį darbą dirbi? Kokia tavo šeima? Ar mėgsti keliauti? Jeigu Rikis galėjo apnuoginti savo sielą, tuomet ir jis trokštąs šio to mainais. Po du puslapius vis tokio pat mėšlo Bičas jau rašė penkis mėnesius. Kaip jis troško paprasčiausiai nukserokopijuoti prakeiktą rašliavą! Bet negalėjo. Privalėjo suteikti kiekvienam laiškui asmeniškų bruožų ant dailaus elegantiško popieriaus. Ir jis nusiuntė Elui tą pačią gražią fotografiją, kurią siųsdavo kitiems. Nuotrauka buvo jaukas, ant kurio užkibdavo bemaž visi.

Praėjo trys savaitės. Sausio devintąją Trevoras pristatė antrą laišką nuo Elo Konajerso. Buvo toks pat švarus ir sterilus kaip ir pirmasis, veikiausiai išspausdintas užsimovus gumines pirštines:

Brangusis Riki, džiaugiausi gavęs tavo laišką. Iš pradžių man tavęs buvo gaila, bet atrodo, gerai prisitaikei prie reabilitacijos ir žinai, ko sieki. Aš niekad neturėjau problemų su kvaišalais ir alkoholiu, tad man sunku suprasti. Regis, gauni geriausią gydymą, kokį tik galima nupirkti už pinigus. Neturėtum būti toks griežtas savo dėdei. Pagalvok, kur tu būtum, jeigu ne jis.

Tu daug klausinėji apie mane. Aš nelabai pasirengęs aptarinėti asmeninių dalykų, bet suprantu tavo smalsumą. Trisdešimt metų buvau vedęs, bet dabar jau ne. Gyvenu Kolumbijos apygardoje ir dirbu valdiškoje įstaigoje. Mano sritis — kelti sau iššūkius ir dorotis su jais.

Gyvenu vienas. Turiu mažai artimų draugų ir pats pageidauju, kad taip ir toliau būtų. Kai susirengiu keliauti, tai dažniausiai į Aziją. Žaviuosi Tokiju.

Ateinančiom dienom galvosiu apie tave.

Elas Konajersas

Tuoj viršum spausdintos pavardės juodu plonu flomasteriu buvo brėžtelėjęs „Elas“.

Laiškas buvo didžiai neįspūdingas dėl trijų priežasčių. Pirma, Konajersas neturėjo žmonos ar bent sakėsi neturįs. Žmona prievartavimo schemoje buvo svarbiausia. Pagrasink papasakoti žmonai ir nusiųsti jai visų laiškų susirašinėjimo bičiuliui gėjui kopijas — ir pinigai plaukte plaukia.

Antra, Elas dirba valdiškoje įstaigoje, tad veikiausiai neturi daug pinigų.

Trečia, Elas buvo pernelyg baikštus, kad su juo apsimokėtų gaišti laiką. Rinkti informaciją buvo nelyginant traukti dantis. Kvinsai garbai ir kerčiai keitsai buvo kur kas įdomesni, nes visą gyvenimą praleido kaip užsislėpę žydriai, o dabar troško ištrūkti laisvėn. Jų laiškai buvo ilgi ir tušti, kupini visokių sumautų faktelių, kokių tik galėtų prireikti pinigų prievartautojui. Tik ne Elo. Elas buvo nuobodus. Elas pats nežinojo, ko nori.

Tad su antruoju laišku Rikis padidino lošimo vertę, pasinaudojo dar vienu iš tų veiksmingų štampų, kuriuos per ilgą praktiką gana ištobulino. Rikis ką tik sužinojęs, kad po kelių mėnesių bus paleistas laisvėn! O jis esąs iš Baltimorės. Koksai sutapimas! Ir jam galbūt prireiktų šiek tiek pagalbos ieškantis darbo. Turtuolis dėdė atsisakąs toliau padėti, todėl bijąs gyvenimo laisvėje be draugų pagalbos, o jis tikrai negalėtų pasikliauti senais draugais, nes jie vis dar neatsižadėję kvaišalų ir t. t., ir t. t.

Į laišką neatsakyta, ir Bičas spėjo, kad Elą Konajersą jis išgąsdino. Rikis pakeliui į Baltimorę, vos valandos atstu nuo Vašingtono, ir tai Elui buvo per arti.

Belaukiant atsakymo nuo Elo, užgriuvo Kvinso Garbo pinigai, po jų — perlaida nuo Kerčio iš Dalaso, ir Brolija dar energingiau įsitraukė į apgaulę. Rikis parašė Elui laišką, kuris buvo perimtas ir išanalizuotas Langlyje.

Ir štai dabar trečiasis staiga visai kitokio tono. Finas Jarberis perskaitė jį dusyk, paskui vėl permetė akimis antrąjį Elo laišką.

— Skamba kaip visiškai kito asmens, ką? — pakomentavo jis.

— Taip, iš tikrųjų, — sutiko Bičas, žvilgtelėjęs į abu laiškus. — Manau, draugužį galiausiai sujaudino galimybė susipažinti su Rikiu.

— Regis, jis dirba valdžiai?

— Taip sakosi.

— Tai iš kur tie verslo reikalai Baltimorėje?

— Mes dirbome valdžiai, tiesa?

— Aišku.

— Tai kokia buvo jūsų kaip teisėjo didžiausia alga?

— Kaip vyriausiasis teisėjas uždirbdavau šimtą penkiasdešimt tūkstančių.

— O aš — šimtą keturiasdešimt. Kai kurie iš tų profesionalių biurokratų uždirba daugiau. Be to, jis nevedęs.

— Tai problema.

— Taip, bet nesitraukime. Jis turi svarbų darbą, vadinasi, ir svarbų bosą, daug kolegų — tipiškas Vašingtono prasisiekėlis. Vis tiek rasime, kur jį spustelti.

— Velniai nematė, — pritarė Finas.

Iš tiesų, velniai nematė. Juk ką prarasi? Na ir kas, jei jie paspaus kiek per kietai, — tada ponas Elas išsigąs arba užsisius, arba nuspręs išmesti laiškus. Juk negali prarasti to, ko neturi.

Čia užkalami rimti pinigai. Ne laikas kuklintis. Jų agresyvi taktika davė įspūdingus rezultatus. Kas savaitę paštas gausėjo kaip ir jų sąskaita užsienyje. Apgaulė buvo visai nepavojinga, nes jų susirašinėjimo bičiuliai gyveno dvejopus gyvenimus. Aukos neturėjo kam pasiskųsti.

Derybos užtruko trumpai, nes rinka buvo pribrendusi. Džeksonvilyje tebesilaikė žiema, o kadangi naktys buvo žvarbios ir vandenynas per šaltas maudytis, judrusis sezonas turėjo prasidėti po mėnesio. Palei Neptjun Byčą ir Atlantik Byčą stūksojo šimtai galimų išsinuomoti namukų, įskaitant ir tą vieną bemaž skersai gatvės nuo Trevoro kontoros. Kažkoks bostonietis pasiūlė 600 dolerių grynais už du mėnesius, ir nekilnojamojo turto agentas tuoj pat sutiko. Būstas buvo apstatytas visokiu šlamštu, kuriuo neprekiautų nė vienas sendaikčių turgus. Senas gauruotas kilimas gerokai išsitrynęs ir nuolat trenkė pelėsiais. Nuostabu.

Pirmasis nuomininko rūpestis buvo uždangstyti langus. Trys iš jų išėjo gatvėn ir pro juos buvo matyti Trevoro kontora. Per pirmąsias kelias stebėjimo valandas paaiškėjo, kiek mažai klientų ten lankydavosi. Bemaž jokios veiklos! Kai atsirasdavo kokio darbo, jį paprastai sutvarkydavo sekretorė Džena, kuri, be to, skaitė daug žurnalų.

Kiti tykiai įsikraustė į nuomojamąjį namuką — vyrai ir moterys su senais lagaminais ir dideliais kelioniniais krepšiais, prigrūstais visokių elektronikos burtų. Netvirti baldai buvo sustumti į kotedžo galą, o priekiniai kambariai greitai pripildyti ekranų, monitorių, dešimties rūšių pasiklausymo aparatų.

Patsai Trevoras būtų buvęs įdomus sociologinio tyrimo atvejis trečiojo kurso teisės studentams. Jis atvykdavo į kontorą apie devintą ryto ir iki pirmos valandos skaitydavo laikraščius. Jo rytinis klientas, atrodo, visad atvykdavo pusę dešimtos, ir po sekinančio pasitarimų pusvalandžio Trevoras jau būdavo pasirengęs priešpiečiams, visados „Pito grilbare“. Su savimi nešiodavosi telefoną, kad tenykščiams barmenams įrodytų savo svarbą, ir paprastai du ar tris sykius be jokio reikalo skambindavo kitiems teisininkams. Be to, labai dažnai skambindavo savo bukmekeriui.

Paskui pro išnuomotąjį kotedžą, kuriame CŽV sekė kiekvieną jo žingsnį, grįždavo į savo kontorą vėl prie rašomojo stalo, kur buvo metas nusnūsti. Apie trečią atgydavo ir dvi valandas intensyviai vaikštinėdavo. Vėliau pasigesdavo dar vieno butelio alaus pas Pitą.

Kai antrą sykį jie nusekė Trevorą iki Tramblo, šis paliko kalėjimą po valandos ir savo kontoron grįžo apie šeštą vakaro. Kol jis vienas pats pietavo austrių bare prie Atlanto prospekto, agentas įėjo į kontorą ir surado jo senąjį portfelį. Ten buvo penki laiškai nuo Persio ir Rikio. Tyliosios armijos vadas pačiame Neptjun Byče ir aplinkui buvo žmogus, pavarde Klokneris, — geriausias, kokį Tedis turėjo vidaus gatvių šnipinėjimo srityje. Klokneriui buvo nurodyta periminėti visą paštą, einantį per teisininko kontorą.

Kai palikęs austrių barą Trevoras patraukė tiesiai namo, penki laiškai jau buvo pernešti per gatvę į išnuomotąjį kotedžą, kur atidaryti, nukopijuoti, paskui vėl užklijuoti ir padėti atgal į portfelį. Nė vienas iš penkių nebuvo adresuotas Elui Konajersui.

Langlyje Devilis perskaitė visus penkis laiškus, kai tie atėjo faksu. Jie buvo ištyrinėti dviejų rašysenos ekspertų, kurie sutiko, kad Persis ir Rikis — skirtingi žmonės. Pasinaudojus jų teismo bylų pavyzdžiais be didesnių pastangų nustatyta, kad Persis — tai iš tikrųjų buvusysis teisėjas Finas Jarberis, o Rikis — buvusysis Jungtinių Valstijų apygardos teisėjas Hetlis Bičas.

Rikio adresas buvo Aladin Norto dėžutė Nepjtun Byčo pašto skyriuje. Persis, jų nuostabai, naudojosi pašto dėžute Atlantik Byče, išnuomota įstaigai, pasivadinusiai Lorel Ridžu.

17

Kito savo apsilankymo metu į Langlį pirmasis iš trijų kandidatų atvyko lydimas karavano spindinčių juodų minivenų, kurie visi viršijo greitį, tačiau kam tai rūpėjo. Jiems buvo atvertas kelias ir pamota važiuoti toliau komplekso gilumon, tad jie nuūžė į bendrąją aikštelę prie čia pat esančių durų, kur laukė visokie jauni nuožmių veidų storasprandžiai vyrukai. Su visa žmonių banga Leikas įgarmėjo vidun, paskui kuo toliau ėjo, tuo palyda mažėjo, kol galiausiai jis atsidūrė ne bunkeryje kaip visados, bet oficialiame p. Meinardo kabinete su vaizdu į nedidelį mišką. Visi kiti liko už durų. Niekieno netrukdomi, du didžiavyriai šiltai paspaudė vienas kitam ranką ir iš tiesų atrodė laimingi susitikę.

Pradėta nuo svarbiausių dalykų.

— Sveikinu dėl Virdžinijos, — pasakė Tedis.

Leikas gūžtelėjo, lyg dar nebūtų tuo tikras:

— Dėkoju visokeriopai.

— Tai labai įspūdinga pergalė, pone Leikai. Gubernatorius Taris ten plušo metus. Prieš du mėnesius jis dar turėjo valstijoje visų rinkiminių apylinkių partinių organizatorių įsipareigojimus. Atrodė neįveikiamas. O dabar, manau, jisai sparčiai silpsta. Neverta lenktynėse per anksti išsiveržti į priekį.

— Pagreitis — politikoje keistas dalykas, — išmintingai pakomentavo Leikas.

— Pinigai — dar keistesnis. Kaip tik šiuo metu gubernatorius nepajėgia sugraibyti nė cento, nes viskas atiteko jums. Pinigai seka įkandin pagreičio.

— Neabejoju, aš dar nesyk tai kartosiu, pone Meinardai, bet vis tiek dėkui. Jūs suteikėte man progą, apie kurią aš beveik nesvajojau.

— Jums nors kiek smagu?

— Dar ne. Jeigu laimėsime, smagu bus vėliau.

— Smagumas prasideda ateinantį antradienį, pone Leikai, didįjį Superantradienį. Niujorkas, Kalifornija, Masačūsetsas, Ohajas, Džordžija, Misūris, Merilendas, Meinas, Konektikutas, ir visi vieną dieną. Beveik šeši šimtai delegatų! — Tedžio akys lakstė iš džiaugsmo, lyg jau mažne galėtų suskaičiuoti balsus. — Ir jūs pirmaujate visose valstijose, pone Leikai. Ar galite tuo patikėti?

— Ne, negaliu.

— Tai tiesa. Dėl kažkokios, po šimts, priežasties jūs žengiate petys petin Meine, labai nedaug esate išsiveržęs Kalifornijoje, bet ateinantį antradienį aiškiai laimėsite.

— Jeigu jūs tikite viešosios nuomonės apklausomis, — tarstelėjo Leikas lyg pats netikėtų. O iš tikrųjų kaip ir visi kandidatai Leikas šventai pasikliovė apklausomis. Faktiškai jis buvo belaimįs Kalifornijoje, valstijoje, kurioje gyveno 140 000 gynybos pramonės darbininkų.

— O aš jais tikiu. Ir tikiu, kad kitą, mažąjį Superantradienį, laukia triuškinama pergalė. Pietuose jus myli, pone Leikai. Myli ginklus ir tvirtą kalbą bei panašiai, todėl kaip tik šiuo metu jie ima pamilti Aroną Leiką. Ateinantį antradienį bus įdomu, o dar kitą — laukite lengvos pergalės.

Tedis Meinardas pranašavo lengvą pergalę, ir Leikas nejučia nusišypsojo. Viešosios nuomonės apklausos rodė tokią pat jam palankią tendenciją, bet vis tiek maloniau buvo tai išgirsti iš Tedžio. Šis paėmė popieriaus lapą ir perskaitė visos šalies paskutiniųjų apklausų duomenis. Visose valstijose Leikas pirmavo bent penkiais punktais.

Porą minučių abu pasidžiaugė pagreičiu, paskui Tedis surimtėjo.

— Yra kai kas, ką jūs turėtumėte žinoti, — tarė jis, ir šypsena dingo nuo jo veido. Atsivertė vieną puslapį ir pažvelgė į kažkokius užrašus. — Prieš dvi paras sunkvežimiu Kaibero perėja

Afganistano kalnuose į Pakistaną buvo pergabenta rusų tolimojo nuotolio raketa su branduoliniu užtaisu. Ji dabar pakeliui į Iraną, kur bus panaudota dievažin kokiam tikslui. Raketa gali skristi tris tūkstančius mylių ir gabenti keturias branduolines bombas. Kainavo apie trisdešimt milijonų JAV dolerių, avansą iraniečiai sumokėjo per vieną Liuksemburgo banką. Tas avansas vis dar ten sąskaitoje, kurią, manoma, kontroliuoja Nacio Čenkovo žmonės.

— O aš maniau, kad jis atsargas kaupia, o ne išsipardavinėja.

— Jam reikia grynų pinigų, ir jis jų gauna. Tiesą sakant, jis veikiausiai vienintelis mums žinomas žmogus, kuris jų gauna daugiau nei jūs.

Tedžio sąmojis buvo ne itin vykęs, bet Leikas iš mandagumo vis tiek nusijuokė.

— Ar raketa veikianti? — paklausė Leikas.

— Manome, taip. Ji iš šachtų netoli nuo Kijevo, mums regis, naujausios gamybos ir modelio. Kai jų tiek daug visur guli, ko iraniečiams pirkti seną? Taip, saugiau manyti, kad ji visiškai tinkama naudoti.

— Ar tai pirmoji?

— Jau siųsta kai kurių atskirų dalių ir plutonio į Iraną, Iraką, Indiją ir kitur, bet, manau, tai pirma visiškai surinkta ir parengta paleisti raketa.

— Ar jie nekantrauja ją panaudoti?

— Mes taip nemanome. Atrodo, sandėris sudarytas Čenkovo iniciatyva. Jam reikia pinigų, kad galėtų įsigyti kitokių ginklų. Pardavinėja prekes, kurios jam nereikalingos.

— Ar izraeliečiai tai žino?

— Ne. Dar ne. Reikia su jais būti atsargiems. Viskas pagrįsta abipusėmis paslaugomis. Kada nors, jeigu mums ko reikės iš jų, tuomet galėsime papasakoti apie šį sandėrį.

Mirksnį Leikas panoro, kad būtų prezidentas, ir tuojau pat. Norėjo žinoti visa, ką Tedis žino, bet paskui sumojo, kad veikiausiai niekad nesužinos. Juk, šiaip ar taip, dabar dar yra einantis pareigas prezidentas, nors ir nebebus išrinktas, taigi Tedis su juo kalbasi apie Čenkovą ir jo raketas.

— Ką rusai mano apie mano kampaniją? — paklausė jis.

— Iš pradžių jiems nerūpėjo. Dabar atidžiai stebi. Tačiau privalote įsidėmėti, kad nebėra tokio dalyko kaip rusų balsai.

Laisvosios rinkos šalininkai kalba apie jus palankiai, nes bijosi komunistų. O griežto kurso stūmėjai bijosi jūsų. Visa labai sudėtinga.

— O Čenkovas?

— Man gėda prisipažinti, kad nesame prisikasę iki jo arti, kol kas dar ne. Bet mes šia kryptimi dirbame. Netrukus jo aplinkoje turėtume turėti šiokias tokias ausis.

Tedis numetė popierius ant rašomojo stalo ir arčiau privažiavo prie Leiko. Daugybė raukšlių ant jo kaktos susiglaudė ir tarsi nusviro. Vešlūs antakiai sunkiai užkrito ant liūdnų akių.

— Paklausykite, pone Leikai, — prašneko jis gerokai niūresniu balsu. — Jūs tą reikalą laimėjote. Pasitaikys dar kokia pora kupstų kelyje, dalykų, kurių mes negalime numatyti, o jeigu ir galėtume, būtume nepajėgūs užbėgti jiems už akių. Mes įveiksime juos drauge. Žala bus nedidelė. Esate visai naujas žmogus, ir žmonės jus mėgsta. Atliekate puikų darbą ir gebate bendrauti. Laikykitės paprastos idėjos — mūsų saugumui gresia pavojus, pasaulis nėra toks saugus, kaip atrodo. Aš pasirūpinsiu pinigais ir, žinoma, laikysiu šalį baimėje. Tą raketą Kaibero perėjoje mes būtume galėję susprogdinti. Būtų žuvę penki tūkstančiai žmonių — penki tūkstančiai pakistaniečių. Branduolinės bombos, sprogstančios kalnuose. Manote, pabudę mes rūpintumės, koks akcijų kursas? Nė velnio. Taigi aš pasirūpinsiu baime, pone Leikai. Būkite atsargus ir darbuokitės iš visų jėgų.

— Aš ir darbuojuos, kiek sugebu.

— Darbuokitės dar labiau, ir jokių netikėtumų, gerai?

— Žinoma, ne.

Leikui ne visai buvo aišku, kokius netikėtumus Tedis turėjo omenyje, tačiau nuleido tai negirdom. Galimas daiktas, truputėlis senoliškos išminties.

Tedis vėl nuriedėjo tolyn. Susirado mygtukus, ir nuo lubų nusileido ekranas. Dvidešimt minučių juodu peržiūrinėjo atsitiktines būsimųjų Leiko reklaminių siužetų ištraukas, paskui atsisveikino.

Leikas išskubėjo iš Langlio, du minivenai skriejo priekyje, vienas — užpalyje, visi į Reigano nacionalinį oro uostą, kur laukė reaktyvinis lėktuvas. Jis troško ramios nakties Džordžtaune, namuose, kur buvo galima atitolti nuo pasaulio, paskaityti vienumoje knygą, niekam nestebint ir nesiklausant. Ilgėjosi anonimiškumo gatvėse, bevardžių veidų, kepančio nuostabias bandutes arabo kepėjo M gatvėje, prekeivio naudotomis knygomis Viskonsino aveniu, kavinės, kur paskrudindavo pupeles iš Afrikos. Ar kada nors jis galės vėl vaikštinėti gatvėmis kaip paprastas žmogus ir daryti ką tinkamas? Kažkas jam kuždėjo, jog ne, jog tos dienos seniai praėjo, galbūt amžinai.

Kai Leikas jau buvo pakilęs į orą, Devilis atėjo į bunkerį ir pranešė Tedžiui, kad vyriokas parvyko ir išvyko nebandęs patikrinti pašto dėžutės. Buvo kasdienių pasitarimėlių dėl Leiko jovalo metas. Tedis praleisdavo daugiau laiko, nei planavo, rūpindamasis, ką dar jo kandidatas galėtų iškrėsti.

Penki laiškai, kuriuos Klokneris su savo grupe perėmė iš Trevoro, buvo kruopščiai ištyrinėti. Du parašyti Jarberio kaip Persio; kiti trys — Bičo kaip Rikio. Penki susirašinėjimo bičiuliai gyveno skirtingose valstijose. Keturi naudojosi fiktyviomis pavardėmis, vienas buvo ganėtinai drąsus ir nesislėpė po slapyvardžiu. Laiškai iš esmės buvo vienodo turinio: Persis ir Rikis buvo prislėgti rūpesčių jaunuoliai reabilitacijos centre, iš paskutiniųjų besistengiantys susitvarkyti gyvenimą, abu talentingi ir tebegebantys puoselėti didžias svajones, bet reikalingi moralinės ir materialinės paramos, kurią galėtų suteikti nauji draugai, nes senieji pavojingi. Juodu laisvai atskleidė savo nuodėmes ir paklydimus, savo silpnybes ir širdperšas. Vapaliojo apie gyvenimą po reabilitacijos, apie visas viltis ir svajones, ką norėtų veikti. Didžiavosi savo įdegiu ir raumenimis, atrodė nekantraujantys parodyti savo atsinaujinusius, sutvirtėjusius kūnus susirašinėjimo bičiuliams.

Tik viename laiške buvo prašoma pinigų. Rikis norėjo 1000 dolerių paskolos iš korespondento, vardu Piteris iš Spokeino, Vašingtono valstijoje. Rašė, kad pinigų reikia padengti kai kurioms išlaidoms, kurių nesutiko apmokėti jo dėdė.

Tedis perskaitė laiškus ne vieną kartą. Prašymas pinigų buvo svarbus, nes pradėjo mesti šviesą į Brolijos žaidimėlį. Galbūt tai buvo smulkus užmojis, kurio kas nors juos pamokė, koks nors kitas apgavikas, kuris užbaigė savo terminą Tramble, dabar bastosi laisvėje ir vėl vagia.

Bet esmė buvo ne lošiamų sumų dydis, o kūniškas žaidimas — lieknesni liemenys, bronzinė oda ir tvirti bicepsai. Ir pasirinkti kandidatai nė nepajusdavo, kaip įklimpdavo.

Kai kurių klausimų tebeliko, tačiau Tedis buvo kantrus. Jie seksią paštą. Viskas netrukus atsistosią į vietą.

Spaiseris saugojo pasitarimų kambarėlio duris ir visus, kas pasirodydavo, ragino naudotis teisės biblioteka, o Bičas ir Jarberis triūsė prie savo korespondencijos. Elui Konajersui Bičas rašė:

Brangusis Elai,

dėkoju už paskutinįjį laišką. Man labai svarbu sulaukti iš tavęs žinutės. Jaučiuosi, lyg būčiau mėnesius gyvenęs narve, o dabar jau pamažu imu matyti dienos šviesą. Tavo laiškai man padeda atverti duris. Prašau nenustoti man rašyti.

Gailiuosi, jeigu pernelyg tau įkyrėjau asmeniškais niekais. Gerbiu tavo gyvenimą ir, tikiuosi, niekad per daug neklausinėjau. Atrodo, esi labai jautrus žmogus, mėgstantis vienatvę ir aukštesnius gyvenimo dalykus. Praeitą vakarą, žiūrėdamas „Largo tempu“, seną filmą su Bogartu ir Bakol^16, galvojau apie tave. Bemaž jutau burnoje kiniško maisto skonį. Manau, maitina mus čia visai gerai, bet paprasčiausiai nemoka gaminti kaip kinai.

Man kilo nuostabi idėja. Po dviejų mėnesių, kai aš iš čia išeisiu, išsinuomokime „Kasablanką“ ir „Afrikos karalienę“, nusipirkime maisto išsinešti, butelį vyno be alkoholio ir praleiskime ramų vakarą ant sofos. Dievaži, aš susijaudinu vien pagalvojęs apie gyvenimą laisvėje ir kad vėl galėsiu džiaugtis tikrais dalykais.

Atleisk man, jeigu aš pernelyg skubu, Elai. Mat be daug ko turėjau čia apsieiti, ne tik be kaušalo ir gero maisto. Supranti, ką turiu galvoje?

Laikino prieglobsčio namai Baltimorėje sutinka mane priimti, jeigu tik susirasiu kokį nors darbą, kad ir pusei dienos. Minėjai, kad turi ten kažkokių reikalų. Žinau, reikalauju per daug, nes ta manęs nepažįsti,

be/ gal galėtum tai suderinti? Liksiu amžinai dėkingas.

Prašau netrukus man vėl parašyti, Elai. Tavo laiškai, taip pat viltys ir svajonės, kad po dviejų mėnesių iš čia išeisiu ir turėsiu darbą laisvėje, padeda man ištverti niūriausias valandas.

Dėkoju, drauguži.

Myliu, Rikis

Laiškas Kvinsui Garbui buvo visai kitokio tono. Bičas ir Jarberis ginčijosi dėl jo kelias dienas. Galutinis variantas skambėjo taip:

Brangusis Kvinsai,

tavo tėvui priklauso bankas, o tu vis tiek tvirtini, kad gali dar sukrapštyti tik 10 000 dolerių. Man regis, tu meluoji, Kvinsai, ir tai tikrai mane nervina. Man kyla pagunda vis dėlto nusiųsti aplanką tavo tėvui ir žmonai.

Aš pasitenkinsiu 25 000 dolerių, tuoj pat, pagal tuos pačius nurodymus dėl perlaidos.

Ir negrasink savižudybe. Po teisybei, man visai nerūpi, ką tu padarysi. Mes niekad nesusitiksime, bet aš vis tiek manau, kad esi iškrypėlis.

Atsiųsk prakeiktus pinigus, Kvinsai, ir tuojau pat!

Myliu, Rikis

Klokneris baiminosi, kad kurią nors dieną Trevoras ims ir aplankys Tramblą iki pusiaudienio, paskui, prieš sugrįždamas savo kontoron, kur nors pakeliui iš pašto skyriaus išsiųs laiškus. Niekaip neįmanoma perimti jų kelyje. Reikia, kad jis parsitemptų juos atgal ir paliktų pernakt, tik tokiu atveju galėtum prikišti prie jų nagus.

Tai kėlė rūpestį, tačiau vis dėlto paaiškėjo, kad Trevoras vėlai išsijudina. Iki antros, kol nenusnūsdavo, jis rodydavo mažai gyvybės požymių.

Tad kai jis pareiškė savo sekretorei ketinąs išvykti į Tramblą apie vienuoliktą ryto, nuomojamame namuke kitapus gatvės užvirė veikla. Trevoro kontoron tučtuojau paskambino pusamžė moteris, prisistačiusi ponia Beltroun, kuri paaiškino Dženai, kad jai ir jos turtuoliui vyrui žūtbūt reikia nedelsiant išsiskirti. Sekretorė paprašė nepadėti ragelio ir per koridorių šūktelėjo Trevorui, kad sekundėlę susilaikytų. Trevoras nuo stalo rinko popierius ir krovėsi juos į portfelį. Kamera lubose viršum jo galvos pagavo nepatenkintą miną, kad trukdo kažkoks naujas klientas.

— Sakosi esanti turtinga! — šūktelėjo Džena, ir raukšlės nuo Trevoro kaktos išnyko. Jis atsisėdo ir ėmė laukti.

Ponia Beltroun pirma išliejo savo reikalą sekretorei. Ji esanti trečia žmona, vyras gerokai senesnis, juodu turį namą Džeksonvilyje, bet didžiumą laiko praleidžią savo namuose Bermuduose. Taip pat turį namą Veilyje. Jau kuris laikas ketiną skirtis, dėl visko sutarę, nebus jokių ginčų, viskas labai draugiškai, tik reikia gero teisininko popieriams sutvarkyti. Ponas Kansonas jiems didžiai rekomenduotas, tačiau dėl tam tikrų priežasčių, apie kurias nenorinti kalbėti, privaląs veikti greitai.

Trevoras perėmė ragelį ir klausėsi tos pačios istorijos. Ponia Beltroun sėdėjo kitapus gatvės nuomojamajame namuke ir tarškėjo iš scenarijaus, kurį kaip tik tokiam atvejui grupė buvo parengusi.

— Man tikrai būtina su jumis pasimatyti, — pareiškė ji po penkiolikos minučių, kai jau buvo ganėtinai apnuoginusi savo sielą.

— Na, aš baisiai užsiėmęs, — delsė Trevoras, lyg vartytų pustuzinio užrašų knygučių puslapius, kur surašyti numatyti dienos susitikimai. Ponia Beltroun stebėjo jį monitoriuje. Sėdėjo kojas užkėlęs ant stalo, akis užmerkęs, persikreipusia varlyte. Baisiai užsiėmusio teisininko gyvenimas.

— Labai prašau, — meldė ji. — Mums reikia tai kartą baigti. Privalau jus pamatyti šiandien.

— Kur jūsų vyras?

— Jis Prancūzijoje, bet rytoj atvyks čia.

— Ką gi, eee... pasižiūrėkime, — mykė Trevoras, čiupinėdamasis varlytę.

— Kokio pageidausite honoraro? — paklausė ji, ir Trevoras

staiga atsimerkė.

— Na, tai aiškiai sudėtingiau negu jūsų paprastasis „niekas nekaltas“. Turėsiu paprašyti dešimt tūkstančių dolerių. — Sulig šiais žodžiais jisai susiraukė ir užgniaužė kvapą, laukdamas atsakymo.

— Aš šiandien atnešiu, — pasakė ji. — Ar galime pasimatyti pirmą?

Jis pašoko ir užsikniaubė ant telefono.

— O jei pusę antros? — šiaip taip sulemeno.

— Gerai, aš ateisiu.

— Ar žinote, kur mano kontora?

— Mano vairuotojas suras. Dėkui, pone Karsonai.

Vadinkite mane tiesiog Trevoru, — mažne pasakė jis. Bet

moteris jau padėjo ragelį.

Jie stebėjo, kaip vyrukas sunėrė rankas, paskui sugniaužė kumščius, sugriežė dantimis ir tarė:

— Taip!

Atrodė pritvinkęs didybės. Iš koridoriaus įkišo galvą Džena:

— Na kaip? — paklausė.

— Ji bus čia pusę antros. Šiek tiek aptvarkyk patalpas.

— Aš ne tarnaitė. Ar negalite duoti kiek avanso? Man reikia apmokėti sąskaitas.

— Kai gausiu tuos sumautus pinigus.

Trevoras puolė prie knygų lentynų, dailiau surikiavo tomus, prie kurių nesilietė metų metus, popieriniu rankšluosčiu nušluostė dulkes, sukaišiojo į stalčius aplankus. Kai ėmėsi rašomojo stalo, Dženą smigtelėjo šioks toks kaltės jausmas, todėl pradėjo dulkių siurbliu valyti priimamąjį.

Juodu darbavosi visą priešpiečių metą, ir abiejų apsikandžiojimai bei pastangos sukėlė nemažai linksmumo anapus gatvės.

Pusę antros ponios Beltroun nė kvapo.

— Kur, po velnių, ji pasidėjo? — tuoj po antros viauktelėjo Trevoras.

— Gal ji pasitikrino aplinkui ir surinko daugiau atsiliepimų, — įgėlė Džena.

— Ką tu pasakei? — riktelėjo jis.

Nieko, bose.

— Paskambink jai, — paliepė jis pusę trijų.

— Ji nepaliko numerio.

— Nepaklausei numerio?

— Aš to nepasakiau. Pasakiau, kad ji nepaliko numerio. Pusę keturių Trevoras piktas išlėkė iš kontoros, beviltiškai

stengdamasis išsaugoti pranašumą įnirtingame ginče su moterimi, kurią per pastaruosius aštuonerius metus bent dešimt kartų vijo iš darbo.

Jie nusekė paskui Trevorą į Tramblą. Kalėjime jis užtruko penkiasdešimt tris minutes, o kai išvažiavo, jau buvo po penkių — per vėlu išsiųsti laiškus ar iš Neptjun Byčo, ar iš Atlantik Byčo. Jisai sugrįžo kontoron ir paliko portfelį ant rašomojo stalo. Paskui, kaip ir buvo galima numatyti, nuėjo išgerti ir papietauti pas Pitą.

18

Grupė iš Langlio nuskrido į Di Moiną, kur agentai išsinuomojo du automobilius bei furgonėlį ir keturiasdešimt minučių važiavo iki Beikerso Ajovos valstijoje. Jie pasiekė ramų, užsnigtą miestuką dviem dienom anksčiau nei laiškas. Iki to laiko, kai Kvinsas pasiėmė jį pašte, jie jau žinojo pašto viršininko, mero, policijos viršininko ir blyninės, kuri šalia metalo dirbinių parduotuvės, vikraus kepėjo pavardes. Bet Beikerse niekas jų nepažinojo.

Jie stebėjo Kvinsą iš pašto nuskubant į banką. Po trisdešimties minučių du agentai, žinomi kaip Čapas ir Vesas, surado banko kamputį, kur p. Garbas Jaunesn. tvarkydavo reikalus, ir prisistatė jo sekretorei inspektoriais iš Federalinio rezervo fondo. Jie iš tikro atrodė kaip pareigūnai — tamsūs kostiumai, juodi batai, trumpi plaukai, ilgi paltai, glausta kalba, pasitikinti elgsena.

Kvinsas buvo užsirakinęs savo kabinete, todėl iš pradžių susidarė įspūdis, kad nenori iš ten pasirodyti. Vyrukai pabrėžė sekretorei savo atsilankymo skubumą, tad beveik po keturiasdešimties minučių durys šiek tiek prasivėrė. Atrodė, lyg p. Garbas būtų verkęs. Buvo išblyškęs, sukrėstas, nelaimingas, kad turės su kažkuo kalbėtis. Vis dėlto įsileido juos vidun, pernelyg susinervinęs, kad paprašytų asmens dokumentų. Netgi nelabai įsidėmėjo jų pavardes.

Jis atsisėdo už masyvaus rašomojo stalo ir pažvelgė į dvynius priešais save.

— Kuo galime jums padėti? — pasiteiravo vos vos šyptelėdamas.

— Ar durys užrakintos? — paklausė Čapas.

— O taip, žinoma.

Dvyniams susidarė įspūdis, kad didžioji pono Garbo dienos dalis praeidavo už užrakintų durų.

— Niekas mūsų nenugirs? — paklausė Vesas.

— Ne. — Kvinsas dar labiau sutriko.

— Mes ne Rezervo fondo pareigūnai, — prisipažino Čapas. — Pamelavome.

Kvinsas nežinojo, kaip elgtis, — supykti, lengviau atsidusti ar dar labiau išsigąsti, todėl tik sėdėjo prasižiojęs, sustingęs, laukdamas šūvio.

— Tai ilga istorija, — pradėjo Vesas.

— Jūs turite penkias minutes.

— Tiesą sakant, turime tiek, kiek norėsime.

— Tai mano kabinetas. Nešdinkitės!

— Ne taip greitai. Mes kai ką žinome.

— Aš iškviesiu apsaugą.

— Ne, neiškviesite.

— Mes matėme laišką, — pradėjo Čapas. — Tą, kurį ką tik pasiėmėte iš pašto.

— Aš pasiėmiau kelis.

— Betgi tik vieną nuo Rikio.

Kvinso pečiai nusviro, akys pamažu užsimerkė. Paskui jos vėl prasivėrė ir pažvelgė į kankintojus visiškai, absoliučiai nusigalavusios.

— Kas jūs tokie? — sulemeno jis.

— Mes ne priešai.

— Jūs dirbate jam, tiesa?

— Jam?

— Rikiui ar koks velnias jis ten yra.

— Ne, — paneigė Vesas. — Jis taip pat ir mūsų priešas. Pasakysime tik tiek, kad turime klientą, kuris atsidūrė daugmaž tokioje pat bėdoje kaip ir jūs. Mes nusamdyti, kad jį apgintume.

Čapas išsitraukė iš švarko kišenės storą voką ir numetė jį ant stalo.

— Čia dvidešimt penki tūkstančiai grynais. Išsiųskite juos Rikiui.

Plačiai išsižiojęs Kvinsas stebeilijosi į voką. Vargšes jo smegenis užplūdo tiek daug minčių, jog pasijuto apsvaigęs. Tad vėl užsimerkė, pašėlusiai suspaudė akių vokus, tuščiai stengdamasis viską surikiuoti į vietas. Pamiršo net paklausti, kas jie tokie. Kaip perskaitė laišką? Kodėl siūlo jam pinigus? Ką jie žino?

Tikrai, nė velnio negalima jais tikėti.

— Pinigai jūsų, — pasakė Vesas. — Mainais mums reikia kai kurios informacijos.

— Kas toks tas Rikis? — paklausė Kvinsas vos vos prasimerkęs.

— Ką apie jį žinote? — savo ruožtu paklausė Čapas.

— Jo vardas ne Rikis.

— Teisybė.

— Jis kalėjime.

— Teisybė, — vėl patvirtino Čapas.

— Sakosi turįs žmoną ir vaikų.

— Iš dalies teisybė. Žmona dabar buvusioji. Vaikai vis dar jo.

— Sako, kad jie skursta, štai kodėl jis apgaudinėja žmones.

— Ne visiškai taip. Jo žmona visai turtinga, o vaikai nusekė paskui pinigus. Mes gerai nežinome, kodėl jis apgaudinėja žmones.

— Bet norėtume jį sustabdyti, — pridūrė Čapas. — Mums reikia jūsų pagalbos.

Staiga Kvinsas suvokė, kad pirmą sykį gyvenime per visus savo penkiasdešimt vienerius metus sėdi prieš du gyvus, kvėpuojančius žmones, kurie žino jį esant homoseksualų. Tas žinojimas baugino jį. Akimirką pajuto norą tai paneigti, sukurpti kokią nors istoriją, kaip susipažinęs su Rikiu, bet nieko nesugalvojo. Buvo pernelyg išsigandęs, kad turėtų įkvėpimo.

Paskui suvokė, kad tuodu, kad ir kas tokie būtų, galėjo jį pražudyti. Žinojo mažutę jo paslaptį, todėl galėjo sugriauti jam gyvenimą. Ir jie siūlo 25 000 dolerių grynais?

Vargšas Kvinsas užsidengė krumpliais akis.

— Ko jūs norite? — paklausė jis.

Čapas ir Vesas pamanė, kad jis tuo tuoj pravirks. Jiems tai pernelyg nerūpėjo, bet geriau buvo apsieiti be ašarų.

— Štai koksai sandėris, pone Garbai, — vėl stvėrėsi iniciatyvos Čapas. — Jūs paimate šit nuo stalo pinigus ir viską mums papasakojate apie Rikį. Parodykite laiškus. Parodykite viską. Jeigu turite aplanką arba dėžutę, arba šiaip kokią slaptavietę, kur viską saugote, mes norėtume tai pamatyti. Kai tik surinksime, ko mums reikia, išvyksime. Dingsime taip pat greitai, kaip ir atsiradome, ir jūs niekad nesužinosite, kas mes tokie ir ką globojame.

— Ir jūs niekam nepasakosite?

— Ničniekam.

— Mums nėra jokio tikslo kam nors apie jus pasakoti, — pridūrė Vesas.

— Ar galite priversti jį liautis? — paklausė Kvinsas, įsmeigdamas į juos akis.

Čapas ir Vesas nutilo ir susižvalgė. Iki šiol jų atsakymai buvo be priekaištų, bet aiškiai atsakyti į pastarąjį klausimą nebuvo įmanoma.

— Negalime pažadėti, pone Garbai, — pasakė Vesas, — tačiau mes pabandysime, kiek tik sugebėsime, tą tipą Rikį nukenksminti. Kaip minėjome, jis neduoda ramybės ir mūsų klientui.

— Jūs privalote mane apsaugoti nuo jo.

— Padarysime visa, ką galime.

Ūmai Kvinsas atsistojo ir palinko priekin, atsirėmęs rankomis į stalą.

— Tuomet neturiu pasirinkimo, — pareiškė jis. Nepalietė pinigų, bet nuėjo prie senovinės stiklinės knygų spintos, pilnos apsitrynusių, nušiurusių tomų. Vienu raktu atrakino spintą, kitu — mažą slaptą seifą antroje lentynoje nuo apačios. Atsargiai išėmė ploną, laiško formato aplanką, kurį delikačiai padėjo šalia voko su pinigais.

Vos tik jis atvertė aplanką, per vidaus ryšio aparatą suspigo nemalonus, šaižus balsas:

— Pone Garbai, jūsų tėvas tuojau pat norėtų jus matyti.

Kvinsas išsigandęs pašoko, jo skruostai akies mirksniu išblyško, veidą perkreipė panika.

— Ee... pasakykit jam, kad pas mane pasitarimas. — Jisai stengėsi nutaisyti užtikrintą balsą, bet išsidavė kaip beviltiškas melagis.

— Jūs pats pasakykite jam, — atšovė sekretorė, ir vidaus ryšys išsijungė.

— Atleiskite, — atsiprašė jis, netgi bandydamas nusišypsoti. Pakėlė ragelį, surinko tris numerius ir atsuko nugarą Čapui ir Vesui, kad tie galbūt nenugirstų.

— Tėti, čia aš. Koks reikalas? — paklausė jis nuleidęs galvą.

Ilga pauzė, kol seniokas viską išklausė. Paskui:

— Ne, ne, jie ne iš Federalinio rezervo fondo. Jie, ee... teisininkai iš Di Moino. Atstovauja vieno seno mano draugelio iš koledžo laikų šeimai. Tik tiek.

Trumpesnė pauzė.

— Ee... Franklinas Delani, tikriausiai tu jo neprisimeni. Prieš keturis mėnesius mirė nepalikęs testamento, dabar didelė painiava. Ne, tėti, ee... tai neturi nieko bendra su banku.

Jis padėjo ragelį. Neblogas melo pavyzdėlis. Durys užrakintos. Tai ir svarbiausia.

Vesas ir Čepas atsistojo ir kaip vienas žengė prie stalo, kur vienu metu pasilenkė, kai Kvinsas atvertė aplanką. Visų pirmiausia jie pastebėjo fotografiją, sąvaržėle pritvirtintą prie vidinės aplanko pusės. Vesas švelniai ją išėmė.

— Tai čia tariamasis Rikis? — paklausė jis.

— Jis pats, — patvirtino Kvinsas, susigėdęs, tačiau pasiryžęs viską iškęsti.

— Dailus jaunikaitis, — linktelėjo Čapas, lyg abu žvelgtų į du viduriniuosius Playboy puslapius. Visi trys tuojau pat pasijautė nesmagiai.

— Jūs žinote, kas Rikis, tiesa? — paklausė Kvinsas.

— Taip.

— Tai pasakykite man.

— Ne, tai neįeina į sandėrį.

— Kodėl negalite man pasakyti? Aš jums duodu visa, ko norite.

— Dėl to mes nesusitarėme.

— Aš noriu nudėti tą niekšą.

— Ramiau, pone Garbai. Juk sudarėme sandėrį. Jūs gaunate pinigus, mes gauname aplanką, visi lieka patenkinti.

— Grįžkime prie pradžios, — pasiūlė Čapas, žvelgdamas iš viršaus į pažeidžiamą ir kenčiantį žmogutį, sėdintį pernelyg dideliame krėsle. — Kaip visa tai prasidėjo?

Kvinsas pakilnojo keletą popierių aplanke ir išėmė ploną žurnalą.

— Nusipirkau jį viename knygyne Čikagoje, — pasakė jis, apsukdamas žurnalą, kad vyrukai galėtų perskaityti. Vadinosi Out and About^17 ir pats save apibūdino kaip leidinį subrendusiems kitokios gyvensenos žmonėms. — Kvinsas leido įsižiūrėti viršelį, paskui atvertė į paskutinius puslapius. Vesas ir Čapas net nemėgino paliesti žurnalo, bet jų akys užfiksavo kaip įmanoma daugiau. Labai mažai iliustracijų, daug smulkaus šrifto. Anaiptol tai nebuvo pornografija.

Keturiasdešimt šeštame puslapyje įdėta maža pažinčių skelbimų skiltis. Vienas skelbimas buvo apvestas raudonu rašalu:

NBV, virš 20-ies, ieško malonaus ir diskretiško per 40 ar 50 m. pono, su kuriuo norėtų susirašinėti.

Vesas ir Čapas pasilenkė arčiau ir perskaitė, paskui abu sutartinai atsitiesė.

— Taigi jūs atsiliepėte į šį skelbimą? — paklausė Čapas.

— Taip. Nusiunčiau raštelį, ir maždaug po dviejų savaičių sulaukiau Rikio atsakymo.

— Ar pasilikote savo raštelio kopiją?

— Ne. Aš nekopijuoju savo laiškų. Nė vienas iš mano kabineto neišėjo. Bijojau čia kur nors darytis kopijas.

Negalėdami patikėti, paskui didžiai nusivylę, Vesas ir Čapas susiraukė. Su kokiu beviltišku asilu jie čia turį reikalo?

— Man gaila, — pridūrė Kvinsas. Jis kovojo su pagunda griebti pinigus, kol vyrukai dar nepersigalvojo.

Pratęsdamas pokalbį, išėmė pirmąjį Rikio laišką ir atkišo jiems.

— Paprasčiausiai padėkite ant stalo, — nurodė Vesas, ir abu vėl palinko priekin, apžiūrinėdami laišką, tačiau jo neliesdami.

Buvo labai lėti skaitytojai, pastebėjo Kvinsas, ir skaitė nepaprastai susikaupę. Jo mintys ėmė skaidrėti, sužibo vilties kibirkštėlė. Kaip malonu turėti pinigus, nebereikia rūpintis dėl dar vienos suklastotos paskolos, dar vienos melų virtinės mėtant pėdas. Ir dabar jis įgijo sąjungininkus, štai šiuos Vėsą ir Čapą, taip pat dar dievažin kažką, veikiantį prieš Rikį. Širdis ėmė plakti šiek tiek lėčiau, kvėpuoti tapo Lengvėliau.

— Prašom kitą laišką, — pareikalavo Čapas.

Kvinsas išdėliojo visus iš eilės chronologine tvarka vieną šalia kito tris šviesiai violetinės spalvos popierius, vieną melsvos, vieną geltonos, visus skrupulingai mašinėle spausdintus žmogaus, turinčio iki soties laiko. Kai juodu baigdavo skaityti vieną puslapį, Čapas atsargiai su pincetu atversdavo kitą. Pirštais jie nelietė nieko. Kaip Čapas ir Vesas gerokai vėliau pakuždės vienas kitam, keisčiausia laiškuose tai, kad šie visiškai įtikimi. Rikis buvo įskaudintas, iškamuotas ir be galo trokštantis kam nors išsilieti. Kėlė gailestį ir užuojautą. Ir iš laiškų dvelkė viltis, kad blogiausia jau praeityje, kad jis netrukus bus laisvas ir galės tęsti užmegztas naujas draugystes. Parašyta nuostabiai!

Po spengiančios tylos Kvinsas pagaliau tarė:

— Man reikia paskambinti.

— Kam?

— Su reikalais.

Vesas ir Čapas dvejodami susižvalgė, paskui linktelėjo. Kvinsas su telefonu nuėjo prie bufeto ir, kalbėdamasis su kitu bankininku, žvelgė pro langą į Pagrindinę gatvę.

Po kurio laiko Vesas ėmė kažką užsirašinėti — be abejo, rengėsi kryžminei apklausai. Kvinsas lūkuriavo prie knygų spintos, stengdamasis skaityti laikraštį, mėgindamas nekreipti dėmesio, ką anas užsirašinėja. Dabar buvo ramus, mąstė visiškai aiškiai, planavo kitą savo veiksmą, kai tie žaliūkai paliks jį.

— Ar nusiuntėte jam čekį šimtui tūkstančių dolerių? — paklausė Čapas.

— Taip.

Vesas, tas niūresnio veido, nuvėrė jį niekinamu žvilgsniu, lyg sakytų: „Kas per kvailys!“

Jie dar kiek paskaitinėjo, šį bei tą užsirašė, kuždėjosi ir murmeno kažką tarp savęs.

— Kiek pinigų nusiuntė jūsų klientas? — paklausė Kvinsas vien tam, kad ką nors pasakytų.

Vesas dar labiau paniuro:

— Negalime to pasakyti.

Kvinso tai nė kiek nenustebino. Vyrukai neturi jokio humoro jausmo.

Po valandos jie atsisėdo, o Kvinsas įsitaisė savajame bankininko krėsle.

— Tik pora papildomų klausimų, — vėl prašneko Čapas, bet Kvinsas žinojo, kad jie kalbėsis dar visą valandą. — Kaip jūs užsisakėte gėjų kruizą?

— Laiške parašyta. Tas banditas man nurodė Niujorko kelionių agentūros pavadinimą ir telefono numerį. Aš paskambinau, paskui nusiunčiau pinigus pašto perlaida. Tai buvo lengva.

— Lengva? Ar buvote tą daręs anksčiau?

— Ar jūs čia tam, kad kalbėtumės apie mano seksualinį gyvenimą?

— Ne.

— Tad nenukrypkime nuo esmės, — pasiūlė Kvinsas kaip tikras asilas ir vėl pasijuto gerai. Mirksnį jame prabudo bankininkas. Po akimirkos jam šovė mintis, kuriai nepajėgė atsispirti. Rimtu veidu tarė: — Kruizas tebeapmokėtas. Gal jūs, vaikinai, norėtumėte pasinaudoti?

Laimė, jie nusijuokė. Trumpas humoro blyksnis, paskui vėl prie reikalo:

— Ar jūs nepagalvojote pasinaudoti slapyvardžiu?

— Taip, žinoma, pagalvojau. Būtų buvę kvaila nepagalvoti. Bet anksčiau niekad nebuvau to daręs. Nepamaniau, kad tas vaikinas sukčius. Jis Floridoje, aš — Podanke, Ajovos valstijoje. Man nė į galvą neatėjo, kad tas tipas apsimetėlis.

— Mums reikia visų tų laiškų kopijų, — pareiškė Vesas.

— Tai gali būti problema.

— Kodėl?

— Kur darytumėte kopijas?

— Bankas neturi kopijavimo aparato?

— Turi, bet šio aplanko nekopijuosite šiame banke.

— Tai mes jį nusinešime kur nors į greitąją daugyklą.

— Čia Beikersas. Pas mus nėra greitųjų daugyklų.

— Ar turite kontorinės įrangos parduotuvę?

— Taip, ir jos savininkas skolingas mano bankui aštuoniasdešimt tūkstančių dolerių. Rotary klube jis antras po manęs. Ten jūs irgi nekopijuosite. Nenoriu, kad mane pamatytų su tuo aplanku.

Čapas ir Vesas pažvelgė vienas į kitą, paskui į Kvinsą.

— Gerai, — tarė Vesas. — Klausykite. Aš čia pabūsiu su jumis. O Čapas pasiims aplanką ir suras kopijavimo aparatą.

— Kur?

— Vaistinėje.

— Jūs suradote vaistinę?

— Taip, juk mums reikėjo pincetų.

— Ten kopijavimo aparatas dvidešimties metų senumo.

— Ne, jie turi naują.

— Bet būkite atsargūs, gerai! Vaistininkas yra mano sekretorės antros eilės pusbrolis. Čia labai mažas miestas.

Čapas pasiėmė aplanką ir nuėjo prie durų. Garsiai klaptelėjo atrakinamų durų liežuvėlis. Vos tik peržengė slenkstį, į jį susmigo daugybė akių: apie sekretorės rašomąjį stalą spietėsi pagyvenusios moterys, visos užsiėmusios tuo, kad nieko neveikė, o kai duryse pasirodė Čapas, jos nustėro ir prasižiojusios išsprogino akis. Netoliese sukinėjosi ir senasis p. Garbas su apskaitos knyga rankose, dėdamasis įnikęs į darbą, tačiau pats netveriantis smalsumu. Čapas visiems linktelėjo ir neskubiai pasišalino, iš esmės praeidamas pro kiekvieną banko tarnautoją.

Durys vėl garsiai klaptelėjo — tai Kvinsas užrakino nelemtąsias, niekam nespėjus įsiveržti vidun. Kelias minutes jis ir Vesas nesmagiai šnekučiavosi apie šį bei tą, kartkartėmis pokalbis, stokojant temos bendrumo, bemaž apmirdavo. Draugėn juodu suvedė užgintasis seksas, ir abu, žinoma, stengėsi vengti šios temos. Gyvenimas Beikerse mažai kėlė įdomumo. Kvinsas nieko negalėjo pasiteirauti Vėso apie jo gyvenimo faktus.

Galiausiai jis paklausė:

— Ką man reikėtų laiške atsakyti Rikiui?

Vensą tuojau pat pagavo ši mintis.

— Na, visų pirma aš palaukčiau. Kokį mėnesį. Tegul jis pasijaudina. Jeigu paskubėtume su atsakymu ir pinigais, jis dar pamanytų, kad tai pernelyg lengva.

— O jeigu jisai supyks?

— Nesupyks. Turi daugybę laiko ir trokšta pinigų.

— Ar jūs perskaitote visą jo paštą?

— Manome, kad galime prieiti prie beveik viso.

Kvinsą apėmė smalsumas. Sėdėdamas su žmogumi, žinančiu jo giliausiai saugomą paslaptį, jautėsi lyg galėtų jį bakštinti.

— Kaip jį sustabdysite?

Ir Vesas, nė akimirkos nesusimąstęs, paprastai atsakė:

— Veikiausiai mes jį nužudysime.

Švytinti ramybė išplito apie Kvinso Garbo akis, iškamuotą veidą užliejo šiltas atvangos raudonis. Raukšlelės išsilygino. Lūpas ištempė nežymi šypsenėlė. Vis dėlto palikimas liks jam, o kai seniokas numirs, gavęs pinigus pabėgs nuo šio gyvenimo ir darys, ką tinkamas.

— Kaip puiku, — tyliai ištarė jis. — Kaip iš tiesų puiku.

Čapas nusinešė aplanką į motelio numerį, kur su kitais grupės nariais laukė ir išsinuomotas kopijavimo aparatas. Padarė tris komplektus kopijų, ir po trisdešimties minučių vyriokas vėl buvo banke. Kvinsas apžiūrėjo savuosius originalus; viskas atrodė tvarkingai. Jis rūpestingai vėl užrakino aplanką, paskui tarė savo svečiams:

— Manau, dabar laikas jums pasišalinti.

Jie išėjo nepaspaudę rankos ir neatsisveikinę. Ir ką gi galėjo pridurti?

Vietos oro uoste, kurio kilimo ir leidimosi takas buvo vos pakankamas, laukė privatus lėktuvas. Po trijų valandų, kai paliko Kvinsą, Čapas ir Vesas raportavo Langlyje. Jų misija įvertinta kaip didžiai sėkminga.

Sąskaitos „Ženevos kredito banke“ suvestinė gauta papirkus už 400 000 dolerių Bahamų banko tarnautoją, žmogų, kuriuo naudotasi ir anksčiau. „Bumerio nekilnojamasis turtas“ turėjo 189 000 dolerių saldą. Jo teisininko sąskaitoje — apie 68 000 dolerių. Suvestinėje buvo išvardytos visos transakcijos — pinigai, ateinantys perlaidomis, taip pat išimami pinigai. Devilio žmonės stengėsi žūtbūt išsiaiškinti, iš kur ateina perlaidos. Jie žinojo apie banką Di Moine, kuris pervedė Garbo perlaidą, taip pat žinojo, kad kita 100 000 dolerių perlaida buvo išsiųsta iš vieno banko Dalase. Tačiau jiems nepasisekė sužinoti, kas pavedė ją išsiųsti.

Jie rausė informaciją įvairiomis kryptimis, kai Tedis išsikvietė Devilį į bunkerį. Ten sėdėjo ir Jorkas. Stalas buvo nuklotas Garbo aplanko ir banko suvestinių kopijomis.

Devilis niekad nebuvo matęs savo boso tokio prislėgto. Jorkas irgi neturėjo ką pasakyti. Dėl to, kad buvo apsišauta su Leiku, jis prisiėmė pagrindinį smūgį, nors Tedis kaltino save.

— Paskutines žinias, — tyliai paprašė Tedis.

Kai būdavo bunkeryje, Devilis niekad nesėdėdavo.

— Mes vis dar bandome atsekti pinigus. Susisiekėme su Out and About žurnalu. Jis leidžiamas Niu Heivene, leidykla labai maža, nežinau, ar pajėgsime į ją įsiskverbti. Mūsiškis kontaktas Bahamuose nuolat gauna rankpinigių, ir mes sužinosime, kada ir kokios perlaidos ateis. Mes turime grupę, pasirengusią apieškoti Leiko biurą ant Kapitolijaus kalvos, tačiau tatai dar užtruks. Nesu optimistas. Dvidešimt žmonių šiuo reikalu užsiima Džeksonvilyje.

— Kiek mūsų žmonių seka Leiką?

— Ką tik jų skaičių padidinome nuo trisdešimties iki penkiasdešimties.

— Jį reikia stebėti. Negalime nuo jo nusisukti. Mes dėl jo asmens apsirikome, ir jeigu nors valandą išleisime jį iš akių, ko gero, išsiųs laišką ar nusipirks kitą žurnalą.

— Mes tai suprantame. Darome, ką galime.

— Tai svarbiausias vidaus reikalas.

— Žinau.

— O ką, jeigu ką nors slapčia patupdytume kalėjime? — paklausė Tedis. Tai buvo nauja mintis, Jorko subrandinta per pastarąją valandą.

Devilis pasitrynė akis ir valandėlę pakramtė sau nagus.

— Aš tuo užsiimsiu, — galiausiai pasakė jis. — Teks paspausti kai kurias slaptas spyruokles, kurių niekad anksčiau neliesdavome.

— Kiek kalinių yra federalinėje sistemoje? — paklausė Jorkas.

— Daugmaž šimtas trisdešimt penki tūkstančiai, — atsakė Devilis.

— Juk tikrai galėtume įkišti dar vieną, ar ne?

— Aš pagalvosiu.

— Ar turime ryšių Kalėjimų valdyboje?

— Tai nauja teritorija, bet mes dirbame. Naudojamės senu draugu iš Teisingumo departamento. Esu nusiteikęs optimistiškai.

Devilis kuriam laikui juos paliko. Maždaug po valandos būsiąs vėl pakviestas. Jorkas ir Tedis turėsią jam dar vieną sąrašą klausimų ir minčių, taip pat kai kurių pavedimų.

— Man nepatinka idėja apieškoti jo biurą ant Kapitolijaus kalvos, — pasakė Jorkas. — Pernelyg rizikinga. O be to, tai užtruks savaitę. Tie tipai ten turi milijoną bylų.

— Man irgi nepatinka, — tyliai pritarė Tedis.

— Tegul mūsų vaikinai Dokumentų skyriuje parašo laišką nuo Rikio Leikui. Mes įmontuosime į voką elektronikos, paseksime jį, ir galbūt tai nuves mus iki Leiko aplanko.

— Puiki idėja. Pasakykit Deviliui.

Jorkas užsirašė į bloknotą, pilną kitų įrašų, kurių daugelis buvo išbraukyti. Jis rašė, stengdamasis vilkinti laiką, paskui pateikė klausimą, kurį taupė pabaigai.

— Ar jūs atidengsite jam kortas?

— Dar ne.

— Kada gi?

— Galbūt niekada. Surinkime žvalgybos duomenis, sužinokime, ką galime. Jis atrodo labai santūrus dėl to kito savo gyvenimo, galbūt tai išryškėjo mirus žmonai. Kas žino? Rasi sugebės išsaugoti tai paslaptyje.

— Bet jis turi žinoti, kad jūs žinote. Antraip galėtų vėl surizikuoti. Jeigu žinos, kad mes nuolatos stebime, jis elgsis tinkamai. Galbūt.

— O tuo tarpu pasaulis eina velniop. Branduoliniai ginklai perkami ir parduodami, slapčia gabenami per sienas. Mes sekame septynis nedidelius karus, o dar trys čia pat ant slenksčio. Tik per praėjusį mėnesį tuzinas naujų teroristų grupuočių. Maniakai Viduriniuosiuose Rytuose stiprina armijas ir kaupia naftos atsargas. O mes čia sėdime ir valandų valandas rezgame pinklės trim nusikaltėliams teisėjams, kurie galbūt šią pat valandėlę pliekia kortomis.

— Jie nekvaili, — priminė Jorkas.

— Taip, bet nerangūs. įviliojo į savo tinklus netinkamą žmogų.

— Manau, tai mes pasirinkome netinkamą.

— Ne, jie.

19

Raštas iš Vašingtono nuo Kalėjimų valdybos regioninio inspektoriaus atėjo faksu ir buvo skirtas p. Emitui Brunui, Tramblo viršininkui. Glaustais, tačiau įprastais žodžiais inspektorius teigė peržiūrėjęs atsiųstus iš Tramblo kalėjimo žurnalus ir esąs susirūpinęs dėl tokio Trevoro Karsono, trijų kalinių advokato, atsilankymų skaičiaus. Teisininkas Karsonas pasiekęs jau tašką, jog užsirašo žurnale bemaž kasdien.

Nors kiekvienas kalinys tikrai turi konstitucinę teisę susitikinėti su savo advokatu, bet ir kalėjimas turi galią reguliuoti jų dažnumą. Nieko nelaukiant, advokatų susitikimai su klientais privalo apsiriboti antradieniais, ketvirtadieniais ir šeštadieniais, nuo 3 iki 6 valandos popiet. Išimtys gali būti daromos, atsižvelgiant į nurodytą rimtą priežastį.

Nauja tvarka nustatoma devyniasdešimties dienų laikotarpiui, o paskui bus peržiūrėta.

Kalėjimo viršininkui tai visai tiko. Jam irgi kilo įtarimų dėl bemaž kasdienių Trevoro apsilankymų. Jis klausinėjo registratūroje, taip pat apsaugininkų, veltui stengdamasis išsiaiškinti, kokio pobūdžio visos šios teisinės paslaugos. Linkas, apsaugininkas, kuris paprastai lydėdavo Trevorą į pasitarimų kambarį ir kuris per kiekvieną apsilankymą įsidėdavo kišenėn po porą dvidešimtinių, kalėjimo viršininkui pasakė, kad teisininkas ir p. Spaiseris kalbasi apie precedentus, apeliacijas ir panašius dalykus.

— Paprasčiausiai aibė visokios teisinės mėšliavos, — užbaigė Linkas. «

— Ir jūs visados apieškote jo portfelį? — paklausė kalėjimo viršininkas.

— Visados, — patikino Linkas.

Grynai iš mandagumo kalėjimo viršininkas surinko Trevoro Karsono numerį Neptjun Byče. Atsiliepė kažkokia moteris:

— Juridinė kontora, — šiurkščiai burbtelėjo ji.

— Prašyčiau poną Trevorą Karsoną.

— Kas skambina?

— Emitas Brunas.

— Ką gi, pone Brunai, jis kaip tik šiuo metu truputėlį snūstelėjo.

— Suprantu. Bet gal teiktumėtės jį pažadinti? Esu Tramblo federalinio kalėjimo viršininkas, man reikia su juo pasišnekėti.

— Palūkėkite.

Jis laukė gan ilgai, kai sugrįžusi moteris pasakė:

— Deja, man nepavyko jo pažadinti. Gal pasakyti, kad pats jums paskambintų?

— Ne, dėkui. Paprasčiausiai aš jam atsiųsiu žinutę faksu.

Priešpriešinės apgaulės idėją sumanė Jorkas, kai sekmadienį žaidė golfą; laipsniškai įsibėgėjant žaidimui, kuris tik kartkartėmis vyko normalioje trasoje, o dažniau — po smėlį ir medžius, planas vis plėtojosi ir plėtojosi, kol tapo nuostabus. Po keturiolikos duobučių jis paliko draugus ir paskambino Tedžiui.

Jie išsiaiškinsią priešininkų taktiką ir galbūt nukreipsią jų dėmesį nuo Elo Konajerso. Juk nebuvo ko prarasti.

Laišką sukūrė Jorkas, o jį baigti tvarkyti pavesta vienam iš geriausių Dokumentų skyriaus klastotojų. Susirašinėjimo bičiulis pavadintas Brentu Vaitu, o pirmoji žinutė parašyta ranka ant paprasto balto, tačiau brangaus atviruko.

Brangusis Riki,

pamačiau tavo skelbimą, ir man jis patiko. Esu penkiasdešimties penkerių, puikios formos ir ieškau kai ko daugiau nei susirašinėjimo bičiulio. Mudu su žmona ką tik nusipirkome namą Palm Velyje, netoli nuo Neptjun Byčo. Būsime ten po trijų savaičių ir numatome pasilikti du mėnesius.

Jeigu susidomėjai, atsiųsk nuotrauką. Jei man patiks, ką išvysiu, tuomet aš pateiksiu daugiau detalių.

Brentas

Atgalinis Brento adresas buvo: P/D 88645, Aper Darbis, Pens. 19082.

Norėdami sutaupyti dvi ar trys dienas, Dokumentų skyriaus vyrukai uždėjo Filadelfijos pašto spaudą, o paskui laišką nuskraidino į Džeksonvilį, kur agentas Klokneris pats jį įmetė Aladin Norto dėžutėn Neptjun Byčo pašto skyriuje. Buvo pirmadienis. Kitą dieną Trevoras numigęs išsiėmė paštą ir iš Džeksonvilio pasuko vakarų link gerai pažįstamu maršrutu į Tramblą. Prie paradinių durų buvo pasitiktas tų pačių apsaugininkų Mekio ir Vinso ir pasirašė į tą patį lankymų žurnalą, kurį Rufas jam pakišo. Jis nusekė paskui Linką į lankytojų zoną ir į tą patį kampą, kur viename iš pasitarimų su advokatu kambarėlyje laukė Spaiseris.

— Mane spaudžia, — pasakė Linkas, kai juodu įžengė į kambarėlį. Spaiseris nepakėlė galvos. Trevoras įteikė Linkui dvi dvidešimtines, kurios buvo paimtos akies mirksniu.

— Kas? — paklausė Trevoras, atsidarydamas portfelį. Spaiseris skaitė laikraštį.

— Kalėjimo viršininkas.

— Velnias, jis sumažino man apsilankymus. Ko dar jam reikia?

— Nejau nesupranti? — metė Spaiseris, nepakeldamas galvos nuo laikraščio. — Va, Linkas sunerimęs, nes negauna pakankamai. Tiesa, Linkai?

— Jūs teisingai pasakėte. Nežinau, kokį nešvarų reikaliuką jūs čia, vaikinai, varote, bet jeigu aš sugriežtinsiu apžiūras, jums iškils sunkumų, tiesa?

— Jums gerai mokama, — priminė Trevoras.

— Tai jūs taip manote.

— Kiek norite? — paklausė Spaiseris, dabar įbesdamas į jį akis.

— Tūkstantį per mėnesį, grynais, — pareiškė Linkas, pažvelgdamas į Trevorą. — Atsiiminėsiu juos jūsų kontoroje.

— Tūkstantis baksų, ir paštas bus netikrinamas? — pasitikslino Spaiseris.

— Taip.

— Ir niekam nė žodžio?

— Taip.

— Sutarta. O dabar dinkit!

Linkas nusišypsojo abiem ir paliko kambarėlį. Atsistojo už durų ir kartkartėmis žvilgtelėdavo vidun pro langutį.

Viduje įprasta įvykių seka mažai keisdavosi. Pirmiausia vyrai apsimainydavo paštu — tai trukdavo vos sekundę. Iš apsitrynusio manilinio aplanko, kiekvienąsyk to paties, Džo Rojus Spaiseris išimdavo išsiunčiamus laiškus ir paduodavo juos Trevorui, kuris iškėlęs iš portfelio įteikdavo klientui atėjusįjį paštą.

Reikėjo išsiųsti šešetą laiškų. Kai kuriomis dienomis jų būdavo iki dešimties, retai mažiau penkių. Nors Trevoras nelaikė savo kartotekoje apskaitos, kopijų ar dokumentų, kurie galėtų tapti įrodymu jį turint bent ką bendra su Brolijos apgaulėmis, tačiau žinojo, jog šiuo metu, ko gero, metamas tinklas ant dvidešimties ar trisdešimties potencialių aukų. Jis atpažindavo kai kurias pavardes, taip pat adresus.

Teisingiau, ant dvidešimt vienos, sprendžiant pagal tikslią Spaiserio apskaitą. Dvidešimt viena rimta perspektyva ir aštuoniolika abejotinų. Bemaž keturiasdešimt susirašinėjimo bičiulių, slepiančių savo žydrumą užkaboriuose, vieni bijantys savo pačių šešėlių, kiti — sulig kiekviena savaite vis drąsesni, o dar kiti — pasirengę išsivaduoti iš pančių ir lėkti pas Rikį ar Persį.

Sunkiausia buvo turėti kantrybės. Apgaulė veikė, pinigai ėjo iš rankų į rankas, todėl kildavo pagunda paspausti greičiau. Bičas ir Jarberis pasirodė besą tikri darbo jaučiai, plušėjo prie laiškų valandų valandas pagret, o Spaiseris vadovavo operacijoms. Reikėjo gebėjimų „pakabinti“ naują, pinigingą susirašinėjimų bičiulį, paskui palenkti į save gražiais žodžiais ir įgyti jo pasitikėjimą.

— Ar tik neliksim ant ledo? — suabejojo Trevoras.

Spaiseris sklaidė naujus laiškus.

— Tik nepasakokit man, kad esat bankrotas, — pareiškė jis. — Užkalate daugiau nei mes.

— Mano pinigai paslėpti kaip ir jūsų. Tik norėčiau jų turėti šiek tiek daugiau.

— Aš irgi. — Spaiseris pažvelgė į voką nuo Brento iš Aper Darbio Pensilvanijoje. — Ak, naujas, — sumurmėjo sau ir atplėšė jį. Greitai permetė laišką akimis ir nustebo dėl jo tono. Jokios baimės, jokių tuščių žodžių, jokio apdairumo. Tas žmogus aiškiai pasirengęs imtis veiksmų.

— Kur Palm Velis? — paklausė jis.

— Dešimt mylių į pietus nuo pliažų. O kas?

— Kokia tai vieta?

— Tai viena iš tų uždarų, elektronikos saugomų golfo bendruomenių turtingiems pensininkams, kurie beveik visi iš šiaurės.

— Po kiek ten namai?

— Na, nesu ten buvęs. Prakeikti vartai nuolat užrakinti, visur apsauga, lyg kas nors kėsintųsi įsilaužti ir pavogti jų golfo vežimėlius, bet...

— Po kiek namai?

— Ne mažiau kaip po milijoną. Mačiau porą skelbimų parduoti po tris milijonus.

— Palaukite čia, — pasakė Spaiseris, pasiimdamas aplanką ir pasukdamas į duris.

— Kur einate? — paklausė Trevoras.

— Į biblioteką. Grįšiu už pusvalandžio.

— Aš turiu reikalų.

— Ne, neturite. Paskaitykite laikraštį.

Spaiseris kažką pasakė Linkui, kuris per lankytojų zoną palydėjo jį iš administracijos korpuso. Jisai sparčiai žengė dailiai sutvarkyta teritorija. Saulė šildė, ir sodininkai užsidirbdavo savuosius penkiasdešimt centų už valandą.

Taip pat ir teisės bibliotekos tvarkytojai. Bičas ir Jarberis glaudėsi pasitarimų kambarėlyje, trumpam padarę pertrauką tarp laiškų kūrybos, ir sėdo prie šachmatų partijos. Netrukus vidun įskubėjo Spaiseris su nebūdinga sau šypsena lūpose.

— Vaikinai, pagaliau mums užkibo stambi žuvis, — pasakė jis ir numetė ant stalo Brento laišką. Bičas garsiai šį perskaitė.

— Palm Velis viena iš golfo bendruomenių turtingiesiems, — išdidžiai paaiškino Spaiseris. — Namai ten beveik po tris milijonus. Žmogėnas pertekęs pinigais ir nelabai mėgsta sėdėti prie laiškų.

— Iš tiesų jis atrodo trokštantis susipažinti, — pakomentavo Jarberis.

— Turime veikti greitai, — pasakė Spaiseris. — Jis nori čia atvykti po trijų savaičių.

— Kokia potenciali viršutinė riba? — paklausė Jarberis, kuris mėgo investuojančiųjų milijonus žargoną.

— Mažų mažiausiai pusė milijono, — atsakė Spaiseris. — Tuojau pat rašom laišką. Trevoras laukia.

Bičas atsivertė vieną iš daugelio savo aplankų ir išsidėstė reikmenis, pastelinių spalvų popieriaus lakštus.

— Manau, pabandysiu persikų spalvos, — pasakė jis.

— O taip, be abejo, persikų tiks, — pritarė Spaiseris.

Rikis parašė sutrumpintą įvadinio laiško kontaktui užmegzti versiją. Dvidešimt aštuonerių metų, baigęs koledžą, uždarytas reabilitacijos centre, bet netrukus būsiąs išleistas, galbūt už dešimties dienų, labai vienišas, besidairantis subrendusio vyro, su kuriuo galėtų palaikyti ryšį. Kaip patogu, kad Brentas gyvensiąs netoliese, nes Rikis turįs Dženksonvilyje seserį ir apsistosiąs pas ją. Nesą jokių kliūčių, jokių barjerų, kuriuos tektų įveikti. Jis būsiąs pasirengęs susitikti su Brentu, kai šis atvyksiąs į pietus. Bet pirma jis norėtų nuotraukos. Ar Brentas iš tiesų vedęs? Ar jo žmona irgi gyvensianti Palm Velyje? O gal ji pasiliks Pensilvanijoje? Argi nebūtų puiku, jeigu taip atsitiktų?

Jie įdėjo tą pačią spalvotą nuotrauką, kuria naudojosi šimtus kartų. Kaip paaiškėjo, jai neįmanoma atsispirti.

Persikų spalvos voką Spaiseris nunešė atgal į pasitarimų su advokatais kambarį, kur snaudė Trevoras.

— Išsiųskit jį tuojau pat, — viauktelėjo buvęs teisėjas.

Dešimt minučių juodu aptarinėjo, po kiek ir už kuriuos krepšinio rezultatus statyti, paskui atsisveikino, nepaspaudę vienas kitam rankos.

Važiuodamas atgal į Džeksonvilį, Trevoras paskambino savo bukmekeriui — naujam, stambesnių užmojų, nes dabar anas ir pats dalyvauja žaidime. Skaitmeninė linija tikrai buvo saugesnė, bet telefonas — ne. Agentas Klokneris ir jo operatyvininkų šutvė klausėsi kaip visados ir fiksavo visus Trevoro lažinius. Šiam sekėsi neblogai — per pastarąsias dvi savaites 4500 dolerių. Priešingai, per tą patį laiką jo juridinė firma davė pajamų vos 800 dolerių.

Be telefono, dar keturi mikrofonai buvo „vabale“, dauguma be didesnės naudos, tačiau, šiaip ar taip, veikiantys. O po buferiais glūdėjo po siųstuvėlį — abu prijungti prie automobilio elektros sistemos ir kas antrą naktį patikrinami, kai Trevoras arba gerdavo, arba miegodavo. Nuomojamajame namuke skersai gatvės galingas imtuvas sekė „vabalą“ visur, kur tik tas važiuodavo. Kai Trevoras burzgė plentu, kalbėdamas telefonu nelyginant koks didelis tūzas, švaistydamasis pinigais it azartiškiausias Las Vegaso lošėjas, gurkšnodamas pasterizuotą kavą, nusipirktą iš greito aptarnavimo pakelės maisto produktų parduotuvėlės, jis leido daugiau signalų negu didžiuma privačių reaktyvinių lėktuvų.

Kovo 7-oji. Didysis Superantradienis. Aronas Leikas pergalingai šokinėjo po sceną didžiojoje Manhatano viešbučio salėje, tūkstančiai žmonių jį sveikino, trenkė muzika, nuo lubų krito balionai. Jis laimėjo Niujorke 43 procentus balsų. Gubernatorius Taris surinko silpnokus 29 procentus, o kiti taip pat dalyvaujantys lenktynėse gavo likusiuosius. Leikas glėbesčiavo žmones, kurių anksčiau niekad nebuvo regėjęs, ir mojavo žmonėms, kurių niekad daugiau neregės, be užrašų skėlė jaudinančią pergalės kalbą.

Paskui jis išvyko — keliavo į Los Andželą švęsti dar vienos pergalės. Keturias valandas savo naujame „Boeinge“, kuris sutalpino šimtą žmonių, buvo išsinuomotas už 1 milijoną dolerių per mėnesį ir skrido penkių tūkstančių mylių per valandą greičiu trisdešimt aštuonių tūkstančių pėdų aukštyje virš šalies, Leikas ir jo komanda sekė ekranuose perduodamus rezultatus iš dvylikos valstijų, dalyvaujančių didžiajame Superantradienyje. Palei Rytų pakrantę, kur balsavimo punktai buvo jau uždaryti, Leikas nežymiai laimėjo Meine ir Konektikute, bet didele persvara nugalėjo Niujorke, Masačūsetse, Merilende ir Džordžijoje. Pralaimėjo aštuoniais šimtais balsų Rod Ailande, o tūkstančiu laimėjo Vermonte. Kai skrido viršum Misūrio, CNN paskelbė jį laimėjus šioje valstijoje keturiais procentų punktais prieš gubernatorių Tarį. Ohajyje irgi toks pat nedidelis skirtumas.

Kai Leikas pasiekė Kaliforniją, triuškinimas buvo pasibaigęs. Iš 591 galimo delegato jis iškovojo 390. Dar labiau sustiprino pagreitį. O svarbiausia — Aronas Leikas dabar turėjo pinigų. Gubernatorius Taris smigo nesulaikomai ir sparčiai, nes visi statė už Leiką.

20

Praėjus šešioms valandoms po pergalės Kalifornijoje, Leikas rytą atsikėlęs pateko į siautulingą tiesioginio eterio interviu sūkurį. Per dvi valandas turėjo jų ištverti aštuoniolika, paskui išskrido į Vašingtoną.

Ten jis nuvyko tiesiai į savo naująjį rinkimų kampanijos štabą pirmame didžiulio administracinio pastato H gatvėje aukšte, vos už kelių žingsnių nuo Baltųjų rūmų. Padėkojo savo darbuotojams, kurių beveik visi buvo samdyti. Pabendravo su daugybe atėjusiųjų pasveikinti, spaudė rankas, visąlaik savęs klausdamas: „Iš kur visi tie žmonės?“

Mes nugalėsime, kartojo ir kartojo jis, ir visi tuo tikėjo. Kodėl gi ne?

Valandai susitiko su savo svarbiausiais žmonėmis. Jis turėjo 65 milijonus dolerių ir jokių skolų. Taris — mažiau nei 1 milijoną ir vis dar bandė susiskaičiuoti, kiek kam skolingas. Po teisybei, Tario kampanija praleido galutinį ataskaitos federaliniams organams terminą, nes jų apskaitos knygos buvo labai netvarkingos. Visi gryni pinigai dingo. Aukos liovėsi. Visi pinigai ėjo Leikui.

Karštai buvo aptarinėjamos trijų galimų kandidatų į viceprezidento postą pavardės. Šios pratybos kėlė ūpą, nes tai reiškė, kad nominacija jau kišenėje. Pirmasis, kurį pasirinko Leikas, senatorius Nensis, pritraukė į save ugnį, nes praeityje turėjo kažkokių neaiškių verslo sandėrių. Jo partneriais buvę italų kilmės detroitiečiai, ir Leikas galėjo įsivaizduoti, kaip žiniasklaida dirs Nensio kailį. Sudarytas komitetas šiam klausimui toliau tirti.

Taip pat sudarytas komitetas Leiko dalyvavimui Denvere įvyksiančiame partijos suvažiavime planuoti. Dabar Leikui reikėjo naujo žmogaus, kuris rašytų kalbas, ir jis norėjo, kad šis imtųsi sutikimo kandidatuoti kalbos.

Leikas slapčia stebėjosi savo paties pridėtinėmis išlaidomis. Jo kampanijos vadovas gauna 150 000 dolerių per metus, — ne už dvylika mėnesių, bet iki Kalėdų. Taip pat čia sukosi vadovaujantieji finansams, taktikai, santykiams su žiniasklaida, operacijoms bei strateginiam planavimui, ir visi jie turėjo po 120 000 dolerių kontraktus už maždaug dešimties mėnesių darbą. Kiekvienam vadovui priklausė po du ar tris tiesioginius pavaldinius, žmones, kuriuos Leikas vos tepažinojo, ir jų kiekvienas uždirbdavo po 90 000 dolerių. Taip pat dar buvo kampanijos pagalbininkai — KP, ne savanoriški, kokius prisitraukdavo dauguma kandidatų, bet tikri tarnautojai, uždirbantys po 50 000 dolerių ir palaikantys kontorose karštinę. Jų buvo dešimtys. Taip pat dešimtys klerkų bei sekretorių, kurie, velniai rautų, nė vienas negaudavo mažiau nei 40 000 dolerių.

Negana visos tos išlaidystės, mat Leikas nesiliovė sau kartojęs: jeigu tik pakliūsiu į Baltuosius rūmus, turėsiu visiems jiems rasti darbų. Kad juos kur galai — visiems! Vyrukai, dabar visur bėgiojantys su Leiko ženkliukais atlapuose, tikėsis išskirtinės teisės patekti į Vakarinį sparną ir darbo su 80 000 dolerių alga per metus.

Tai lašas jūroje, vis primindavo jisai sau. Nesijaudink dėl smulkmenų, kai ant kortos pastatyta kur kas daugiau.

Neigiami atsiliepimai buvo nustumti į posėdžio pabaigą ir prie jų ilgai nesustota. Kažkoks reporteris iš Washington Post knaisiojosi po ankstesnę Leiko, kaip verslininko, karjerą. Be didesnių pastangų atkapstė „Žaliojo Medžio“ nesėkmę su žemės sklypų gyvenamųjų namų statybai projektu prieš dvidešimt trejus metus. Leikas su savo partneriu privedė „Žaliąjį Medį“ prie bankroto, apsukę kreditorius 80 000 dolerių. Partneris apkaltintas sukčiavęs bankrotu, tačiau prisiekusiųjų žiuri jį išteisino. Niekas nė nepalietė Leiko, — paskui septynis kartus Arizonos žmonės išrinko jį į Kongresą.

— Aš atsakysiu į bet kurį klausimą apie „Žaliąjį Medį“, — pažadėjo Leikas. — Tiesiog tai buvo nevykęs verslo sandėris.

— Spauda rengiasi keisti taktiką, — pasakė vadovaujantysis santykiams su žiniasklaida. — Jūs esate naujas ir dar nepakankamai patikrintas. Laikas jiems tapti piktiems.

— Tai jau prasidėjo, — linktelėjo Leikas. — Bet aš neturiu jokių praeities paslapčių.

Ankstyviems pietums jis buvo ištemptas pas „Mortimerį“, dabar valdžios pamėgtą restoraną, kur dera būti pastebėtam, tolėliau palei Pensilvanijos aveniu. Ten jis susitiko su Eleine Tainer, teisininke, tvarkančia G-PAKĄ. Prie vaisių ir kaimiško sūrio ji išdėstė dabartinę disponuojamų PAKO finansų padėtį. Šiuo metu yra 29 milijonai dolerių grynais, jokių didesnių skolų, pinigai plūsta nesustodami, plaukia iš visų pusių, iš viso pasaulio.

Didesnė problema juos išleisti. Kadangi laikomi „tyliais pinigais“ ar pinigais, kurie negali tiesiogiai atitekti Leiko kampanijai, jie turi būti panaudoti kitur. Tainer buvo numačiusi juos keliems tikslams. Pirma — serijai bendrų reklaminių siužetų, panašių į tas pasaulio pabaigos pranašystes, kurias parengė Tedis. G-PAKAS jau supirkinėjo geriausią reklamos laiką rudeniui. Antra, ir tai itin džiugu, ant nosies lenktynės dėl vietų Senate ir Kongrese.

— Jie rikiuojasi eilėje it skruzdėlės, — didžiai patenkinta pasakė ji. — Net keista, ką gali keli milijonai baksų.

Moteris papasakojo apie lenktynes į Kongresą vienoje Šiaurės Kalifornijos apygardoje, kur pretendavo būti perrinktas kandidatas, dvidešimt vienerius metus deputato duoną valgęs veteranas, kurį Leikas pažinojo ir niekino, metus pradėjo keturiasdešimtimi punktų pirmaudamas prieš nežinomą konkurentą. Nežinomasis surado kelią į G-PAKĄ ir siela atsidavė Aronui Leikui.

— Faktiškai mes perėmėme jo kampaniją, — pasakė ji. — Rašome kalbas, rengiame viešosios nuomonės apklausas, užsiimame visa jo reklama spaudoje ir televizijoje, netgi nusamdėme jam naują komandą. Iki šiol išleidome pusantro milijono, ir mūsų vyrukas išsiveržė į priekį dešimčia punktų. O mums dar liko septyni mėnesiai.

Apskritai Tainer ir G-PAKAS kišosi į trisdešimtį lenktynių dėl vietos Atstovų rūmuose ir į dešimtį — Senate. Ji tikėjosi sukaupti iš viso 60 milijonų dolerių ir stojus lapkričiui išleisti juos iki paskutinio cento.

Trečia jos „sutelkto dėmesio“ sritis — čiuopti šalies pulsą. G-PAKAS be pertrūkio rengė viešosios nuomonės apklausas — kasdien, penkiolika valandų per parą. Jeigu darbininkus vakarų Pensilvanijoje vargino kokia nors problema, G-PAKAS tai žinodavo. Jeigu ispaniškai kalbantieji Hiustone buvo patenkinti nauja socialinės rūpybos politika, G-PAKAS tai žinodavo. Jeigu moterims didesniojoje Čikagoje patiko ar nepatiko Leiko reklama, G-PAKAS žinodavo — taip ar ne ir kokiu procentu.

— Mes viską žinome. — gyrėsi ji. — Esame kaip „Didysis Brolis“18, visados stebime.

Viešosios nuomonės apklausos kainavo po 60 000 dolerių per dieną, bet tai gryni niekai. Vis tiek niekas negalėjo jų paliesti. Dėl esminių dalykų Leikas penkiais punktais pirmavo prieš Tari Teksase, netgi Floridoje — valstijoje, kurią Leikas dar tik turėjo aplankyti, ir labai nedaug — Indianoje, gimtojoje Tario valstijoje.

— Taris pavargęs, — pasakė ji. — Kovos dvasia puolusi, nes kai jis laimėjo Niu Hampšyre, pinigai plūste plūdo. Paskui iš kažkur pasirodote jūs, naujas veidas, be jokio praeities bagažo, su naujomis idėjomis, pradedate laimėti, ir pinigai susiranda jus. Taris neįstengia surinkti nė penkiasdešimt dolerių bažnytinėje labdaros mugėje. Praranda žmones, nes nepajėgia jiems mokėti, be to, šie uodžia kitą nugalėtoją.

Leikas kramtė griežinėlį ananaso ir gardžiavosi žodžiais. Nebuvo jie nauji, girdėjo juos ir anksčiau iš savo paties žmonių. Tačiau kai jie skamba iš užgrūdintos, dalyką išmanančios profesionalės tokios kaip Tainer lūpų, veikia dar labiau raminamai.

— Ką manote apie viceprezidento šansus? — paklausė Leikas. Jis turėjo savo paties nuomonę, tačiau kažkodėl labiau pasikliovė ja.

— Jam išsprūs nominacija. — Ji nepasakė nieko nauja. — Bet suvažiavimas bus karštas. Šiuo metu jūs tik keliais punktais atsiliekate nuo jo svarbiausiu klausimu: už ką balsuoti lapkritį?

— Lapkritis dar toli.

— Ir taip, ir ne.

— Daug kas gali pasikeisti, — pasakė Leikas, mąstydamas apie Tedį ir klausdamas save, kokią krizę šis sukurs, kad išgąsdintų amerikiečius.

Pietūs buvo veikiau užkandis, todėl iš „Mortimerio“ Leikas nuvežtas į nedidelį valgomąjį „Hay-Adams“ viešbutyje. Tai buvo ilgį, vėlyvi pietūs su draugais, pora dešimčių kolegų iš Kongreso. Nedaugelis iš jų puolė paremti, kai jis įsitraukė į lenktynes, bet dabar visi reiškė padūkusį entuziazmą dėl savo žmogaus. Dauguma iš jų turėjo savus viešosios nuomonės tyrėjus. Busimieji laimėtojai su orkestrantų vežimu dardėjo pakalnėn.

Leikas niekad anksčiau neregėjo savo senų bičiulių tokių laimingų, kad yra su juo.

Laišką parengė Dokumentų skyriuje moteris, pavarde Brus, viena iš trijų geriausių valdybos klastotojų. Prie kamštinės lentos virš darbo stalo jos mažutėje laboratorijoje buvo prisegti Rikio rašyti laiškai. Puikūs pavyzdžiai, kur kas geresni, nei reikėjo. Ji nė kiek nenutuokė, kas tas Rikis, bet, be abejonės, jo braižas prasimanytas. Buvo gana vienodas, nors naujesniuose pavyzdžiuose pastebimas laisvumas, kuris įgyjamas tik ilgiau praktikuojantis. Žodynas ne itin nuostabus, tačiau, antra vertus, ji įtarė, kad Rikis stengėsi jį sumenkinti. Sakinių sandaroje nedaug klaidų. Brus spėjo jį esant tarp keturiasdešimties ir šešiasdešimties metų amžiaus, mažų mažiausia baigusį koledžą.

Bet ne jos reikalas daryti tokias išvadas, bent ne šiuo atveju. Su tokiu pat plunksnakočiu ir popieriumi kaip Rikio ji parašė malonią žinutę Elui. Tekstas buvo parengtas kažkieno kito, ji nežinojo kieno. Ir nelabai jai tai rūpėjo.

Jisai skambėjo taip: „Sveikas, Elai, kur tu buvai? Kodėl nerašei? Nepamiršk manęs“. Tokio pobūdžio laiškas, tačiau su miela staigmenėle. Kadangi Rikis negalėjo naudotis telefonu, jisai siuntė Elui kasetę su juostele, kurioje įrašė trumpą žinutę iš reabilitacijos įstaigos gūdumos.

Brus įkomponavo laišką į vieną puslapį, paskui valandą plušo su voku. Jį pažymėjo Neptjun Byčo, Floridoje, spaudu.

Voko ji neužklijavo. Jos darbelis buvo apžiūrėtas, paskui nusiųstas į kitą laboratoriją. Juostelę įkalbėjo jaunas agentas, kadaise studijavęs Šiaurės Vakarų koledže dramą. Švelniu, be jokio akcento balsu jis burkavo:

Sveikas, Elai, čia Rikis. Turbūt nustebai, išgirdęs mano balsą. Nežinau kokiais motyvais, bet mums čia neleidžia naudotis telefonais, tačiau kažkodėl galime siųsti ir gauti juosteles. Negaliu sulaukti, kada išeisiu iš šios skylės.

Paskui penkias minutes jis klejojo apie reabilitacijos centrą ir apie tai, kaip nekenčia savo dėdės ir žmonių, vadovaujančių Aladin Nortui. Bet turįs pripažinti, kad jie padėjo jam atsikratyti savojo žalingo įpročio. Neabejojąs, kad atsigręžęs atgal taip griežtai nebespręsiąs apie šią vietą.

Visas jo pasakojimas buvo ne kas kita kaip vapalionė. Jokių planų ateičiai, kai bus išleistas, nei užuominos, kur keliautų ar ką veiktų, tik neaiškiai užsiminta, kad galbūt kada nors išvysiąs Elą.

Jie dar nebuvo pasirengę užmesti Elui Konajersui masalą. Vienintelis kasetinės juostelės tikslas — paslėpti jos futliare siųstuvą, pakankamai stiprų, kuris juos nuvestų prie paslėptojo Leiko aplanko. Mažutėlaitė blakutė voke buvo pernelyg rizikinga. Elas galėtų pasirodyti ganėtinai gudrus ir ją aptikti.

Čevi Čeizo „Mail America“ skyriuje CŽV dabar kontroliavo aštuonias pašto dėžutes, pagal visus formalumus išsinuomotus aštuonių skirtingų žmonių, iš kurių kiekvienas kaip ir p. Konajersas galėjo prie jų prieiti visą parą. Jie ateidavo ir išeidavo visokiomis valandomis, pasitikrindavo dėžutes, išsiimdavo paštą, kurį patys sau atsiųsdavo, kartkartėmis pasižiūrėdami ir į Elo dėžutę, jeigu niekas nematydavo.

Kadangi žinojo Elo grafiką geriau už jį patį, jie kantriai laukė, kol šis užbaigs savo keliones. Neabejojo, kad išsmuks kaip ir anksčiau apsivilkęs bėgiko ristele aprangą, tad vieną vakarą voką su juostele pralaikė pas save bemaž iki dešimtos. Paskui įdėjo į jo dėžutę.

Keturiom valandom vėliau, stebint kiekvieną jo judesį tuzinui agentų, bėgikas ristele Leikas iššoko iš taksi priešais „Mailbox America“, nėrė vidun, paslėpęs veidą po ilgu bėgiko kepuraitės snapeliu, nudrožė prie savo dėžutės, išsiėmė paštą ir nuskubėjo atgalios į taksi.

Po šešių valandų jis paliko Džordžtauną ir nuvažiavo į maldos pusryčius „Hiltone“, o jie laukė. Devintą jisai sakė kalbą policijos vadovų asociacijoje, vienuoliktą — kreipėsi į tūkstantį vidurinių mokyklų direktorių. Priešpiečiavo su Atstovų rūmų pirmininku. Trečią įrašė kupiną įtampos klausimų ir atsakymų laidą su kai kuriomis kalbančiosiomis galvomis, paskui grįžo namo susikrauti daiktų kelionei. Pagal numatytą planą turėjo aštuntą iš Reigano oro uosto išskristi į Dalasą.

Jie sekė jį iki oro uosto, stebėjo „Boeingą 707“ atsiplėšiant nuo žemės, paskui paskambino į Langlį. Kai du Slaptosios tarnybos agentai atvyko patikrinti Leiko namo aplinkumos, CŽV jau darbavosi viduje.

Paieškos baigėsi virtuvėje praėjus vos dešimčiai minučių. Į delną telpantis bangų gaudiklis užfiksavo signalą iš kasetinės juostelės. Jie surado ją šiukšlių krepšyje, podraug su pusės galono talpos pieno buteliu, dviem suplėšytais avižinės košės pakeliais, keliais nešvariais popieriniais rankšluosčiais ir šio ryto Washington Post numeriu. Tarnaitė ateidavo dusyk per savaitę, todėl Leikas paprasčiausiai paliko šiukšlėmis pasirūpinti jai. Apsukruolis — įkalčius jis išmesdavo.

Tedžiui bemaž palengvėjo, kai tą sužinojo. Grupė vis dar buvo Leiko name, slėpėsi ir laukė, kol pasišalins Slaptoji tarnyba. Kad ir kuo Leikas užsiėmė savo slaptajame gyvenime, jis labai stengėsi nepalikti pėdsakų.

Juostelė sunervino Aroną Leiką. Kai skaitydavo Rikio laiškus ir žvelgdavo į jo gražų veidą, jį apimdavo nervingas jaudulys. Jaunuolis buvo labai toli, ir veikiausiai juodu niekad nesusitiks. Galėjo būti susirašinėjimo bičiuliais, keistis per atstumą nuvalkiotomis frazėmis ir pernelyg neskubėti — bent šitaip iš pradžių Leikui atrodė.

Bet kai išgirdo Rikio balsą, dėl kurio jis pasidarė gerokai artimesnis, Leikas sutriko. Tai, kas prieš kelis mėnesius prasidėjo kaip įdomus žaidimėlis, dabar slėpė baisias galimybes. Tai buvo pernelyg rizikinga. Leikas sudrebėjo nuo minties, kad galėtų būti nutvertas.

Tačiau tai atrodė neįmanoma. Jis buvo gerai pasislėpęs po Elo Konajerso kauke. Rikis nieko nenujautė. Juostelėje vien tekalbėjo „Elai tą“ ir „Elai aną“. Pašto dėžutė buvo jo skydas.

Bet jis privaląs tai baigti. Bent šiuo metu.

„Boeingas“ buvo prikimštas Leiko gerai apmokamų žmonių. Dar nepagamintas toks lėktuvas, kuris sutalpintų visą jo palydą. Jeigu išsinuomotų „747“, per dvi dienas šį užpildytų visokie KP, patarėjai, konsultantai ir politikai, jau nekalbant apie augančią armiją asmens sargybinių iš Slaptosios tarnybos.

Kuo daugiau pirminių jis laimėjo, tuo labiau sunkėjo jo lėktuvas. Gal būtų išmintinga pralaimėti poroje valstijų, kad galėtų išmesti už borto dalį bagažo.

Lėktuvo tamsoje gurkšnodamas pomidorų sultis, Leikas nusprendė parašyti Rikiui paskutinį laišką. Palinkėsiąs šiam viso geriausio ir paprasčiausiai užbaigsiąs korespondenciją. Ką tuomet vaikinukas darytų?

Jam kilo pagunda parašyti laiškutį tuojau pat, giliai įsmukus į atlošiamąjį krėslą tabaluojančiomis ore kojomis. Tačiau bet kuriuo metu galėtų išdygti koks nors padėjėjas su dar vienu kvapą gniaužiančiu pranešimu, kurį kandidatas privalo tučtuojau išgirsti. Jis visai nebeturėjo privatumo. Nebeturėjo laiko mąstyti, dykinėti ar svajoti. Kiekvieną malonią mintį pertraukdavo naujos viešosios nuomonės apklausos duomenys, koks nors paskutinės valandos pranešimas arba būtinumas priimti sprendimą.

Tiktai Baltuosiuose rūmuose jis galės pasislėpti. Vienišių ten gyventa ir anksčiau.

21

Visą praeitą mėnesį Tramblo kalinių dėmesį prikaustė mobiliojo telefono vagystės byla. Ponas Ti Bounas^19, raumeningas gatvės vaikinas iš Majamio, atliekantis dvidešimties metų bausmę už kvaišalus, iš pradžių kažkokiais būdais, kurie iki šiol neaiškūs, įsigijo telefoną. Mobilieji telefonai Tramble buvo griežtai draudžiami, todėl metodas, kuriuo jis įsigijo jį, sukėlė daugiau gandų negu T. Karlo seksualinis gyvenimas. Nedaugelis tų, kurie iš tikrųjų matė telefoną, pasakojo — ne teisme, bet kolonijoje — buvus jį ne didesnį už chronometrą. Daug kas poną Ti Bouną matė besislepiantį šešėliuose, sulinkusį per liemenį, prispaustu prie krūtinės smakru, atgręžta pasauliui nugara ir murmantį į telefoną. Be jokios abejonės, jis tebevadovavo gatvės operacijoms Majamyje.

Paskui telefonas dingo. Ponas Ti Bounas visiems apskelbė, kad jeigu tik sužinotų, kas jį paėmė, užmuštų, o kai grasinimai smurtu nepadėjo, pasiūlė 1000 dolerių atlygį grynais. Įtarimas netrukus krito ant kito jauno kvaišalų prekeivio Zoro iš tokio pat neramaus Atlantos rajono kaip ir p. Ti Bouno Majamyje. Panėšėjo, kad kas nors bus užmuštas, tad apsauga ir administracijos vyresnybė įsikišo ir abu įtikino, jog būsią išsiųsti kitur, jeigu dalykai taps nevaldomi. Smurtas Tramble netoleruojamas. Bausmė — kelionė į pusiau griežto režimo pataisos koloniją, kur kaliniai išmano smurtą.

Kažkas p. Ti Bounui papasakojo apie savaitinius Brolijos rengiamus svarstymus, ir tinkamu momentu susiradęs T. Karlą, jis užregistravo ieškinį. Norėjo atgauti telefoną ir dar milijoną baksų kaip bausmę už patirtą žalą.

Kai ieškinys pirmąsyk buvo pateiktas nagrinėti, valgykloje stebėti posėdžio pasirodė kalėjimo viršininko pavaduotojas, todėl Brolija reikalą bematant atidėjo. Tas pat atsitiko ir prieš pradedant nagrinėti bylą antrąsyk. Pareiškimų apie tai, kas turėjo ar neturėjo uždraustą mobilųjį telefoną, negalėjo girdėti niekas iš administracijos. Apsaugininkai, kurie stebėdavo savaitinius šou, neprasitartų nė žodžiu.

Galiausiai teisėjas Spaiseris įtikino kalėjimo konsultantą, kad vaikinai turį išrišti asmeninį reikalą nesikišant vyresnybei.

— Mes bandome išspręsti vieną nedidelį reikalą, — pakuždėjo jis. — Reikia, kad tai atliktume niekieno netrukdomi.

Prašymas nukeliavo viršun, ir trečiojo svarstymo dieną valgykla buvo prikimšta žiūrovų, iš kurių daugelis tikėjosi išvysti, kaip bus pralietas kraujas. Vienintelis salėje kalėjimo pareigūnas buvo vienišas apsaugininkas, sėdintis pačiame salės gale ir snūduriuojantis.

Nė vienas iš bylininkų nesijautė svetimas teismo salėse, tad nenuostabu, kad p. Ti Bounas ir Zoro veikė ir kaip savo pačių advokatai. Teisėjas Bičas, didžiumą pirmos valandos sugaišęs stengdamasis drausminti, kad kalba nenusmuktų iki padugnių lygio, galiausiai turėjo pasiduoti. Iš ieškovo lūpų liejosi tūžmingi kaltinimai, užsipuolimai, kurių nebūtų buvę įmanoma įrodyti netgi pasitelkus tūkstantį FTB agentų. Gynyba taip pat garsiai ir absurdiškai viską neigė. Ti Bounas sudavė skaudžius smūgius dviem raštiškais parodymais, pasirašytais kalinių, kurių pavardės galėjo būti atskleistos tik Brolijai, ir išdėstančiais, kaip savo akimis matę Zoro bandant pasislėpti, kai kalbėjo mažučiu telefonu.

Piktas Zoro atsakymas apibūdino raštiškus parodymus žodžiais, kokių Brolija dar nebuvo girdėjusi.

Nokautuojantis smūgis trenkė lyg iš dangaus. P. Ti Bounas judesiu, kuris sužavėtų netgi gudriausią teisininką, pateikė dokumentaciją. Į kalėjimą slapčia buvo įneštos skambučių jo telefonu išklotinės, ir juodu ant balto jis parodė teismui, kad tiksliai penkiasdešimt keturis kartus skambinta į numerius pietrytinėje Atlantoje. Jį palaikantieji, kurių buvo aiški dauguma, tačiau kurių ištikimybė galėjo išgaruoti akies mirksniu, stūgavo ir šūkavo, kol T. Karlas, trinktelėjęs plastikiniu belstuku, juos nuramino.

Zoro buvo sunku pertvarkyti savo gynybą, ir neryžtingumas jį pražudė. Jam buvo įsakyta tučtuojau, per dvidešimt keturias valandas atnešti telefoną Brolijai ir padengti p. Ti Bounui 450 dolerių sumą už tarpmiestinių pokalbių sąskaitas. Jeigu po dvidešimt keturių valandų telefono nebus, Brolija reikalą gali perduoti kalėjimo viršininkui, taigi šis taip pat sužinos, kad Zoro iš tikrųjų turi nelegalų mobilųjį.

Be to, Brolija įsakė, kad abu visąlaik, net valgio metu, laikytųsi bent penkiasdešimt pėdų atstu vienas nuo kito.

T. Karlas trinktelėjo belstuku, ir minia pradėjo triukšmingai skirstytis. Jis paskelbė kitą bylą, dar vieną smulkų kortuotojų ginčą, ir laukė, kol žiūrovai pasišalins.

— Tylos! — užriko jis, bet triukšmas tik sustiprėjo. Brolija vėl įsikniaubė į laikraščius ir žurnalus.

— Tylos! — vėl subliovė juokdarys, trinkteldamas belstuku.

— Užsičiaupk, — subarė T. Karlą Spaiseris. — Keli daugiau triukšmo nei jie.

— Toks mano darbas, — atkirto T. Karlas, į visas puses krestelėdamas peruko garbanomis.

Kai valgykla ištuštėjo ir liko tik vienas kalinys, T. Karlas apsidairė aplink ir galiausiai paklausė:

— Jūs ponas Hutenas?

— Ne, sere, — atsakė jaunuolis.

— Ponas Dženkinsas?

— Ne, sere.

— Ir man taip neatrodė. Byla Hutenas prieš Dženkinsą nesvarstoma, nepasirodžius abiem asmenims, — pareiškė T. Karlas ir demonstratyviai padarė įrašą bylų žurnale.

— Kas jūs? — paklausė Spaiseris jaunuolį, kuris sėdėjo vienas ir vis žvalgėsi aplink, lyg abejotų, ar esąs čia pageidaujamas. Trejetas vyrų su šviesiai žaliomis mantijomis, taip pat ir klounas su žilu peruku, sena ruda pižama ir violetinėmis šlepetėmis be kojinių dėbsojo į jį. Kas gi tie žmonės?!

Jis pamažu atsistojo ir baugščiai paėjėjo priekin, kol atsidūrė priešais visą trejetą.

— Aš ieškau pagalbos, — vos pralemeno jis, lyg bijotų kalbėti.

— Ar turite į teismą kokį reikalą? — iš šalies suurzgė T. Karlas.

— Ne, sere.

— Tuomet jums teks...

— Užsičiaupk! — pyktelėjo Spaiseris. — Teismas atidedamas. Einam.

T. Karlas užtrenkė bylų registracijos žurnalą, nuspyrė atgal sulankstomąją kėdę, ant kurios sėdėjo, ir išlėkė iš salės slysčiojančiomis per plytelių grindis šlepetėmis bei šokčiojančiu ant pakaušio peruku.

Atrodė, jaunuolis tuoj tuoj pravirks.

— Kuo galime jums padėti? — paklausė Jarberis.

Jaunuolis laikė rankoje kartoninę dėžutę, ir Brolija iš patirties

žinojo, kad ji pilna dokumentų, per kuriuos jis pateko į Tramblą.

— Man reikia pagalbos, — pakartojo jis. — Patekau čia praeitą savaitę, ir mano kameros draugas sako, kad jūs, žmonės, galėtumėte man padėti dėl apeliacijų.

— Nejau neturite advokato? — paklausė Bičas.

— Turėjau. Nelabai gerą. Iš dalies aš čia ir per jį.

— Už ką jūs čia? — paklausė Spaiseris.

— Nežinau. Išties nežinau.

— Ar jus teisė?

— Taip. Ir labai ilgai.

— Ir jus pripažino kaltu prisiekusiųjų žiuri?

— Taip. Mane ir kelis kitus. Mums pasakė, kad esame dalis susimokėlių.

— Susimokėlių dėl ko?

— Įvežti kokainą.

Dar vienas iš tų narkomanų. Staiga teisėjai pajuto norą grįžti prie savo laiškų.

— Ar ilgam nuteistas?

— Keturiasdešimt aštuoneriems metams.

— Keturiasdešimt aštuoneriems metams! Kiek jums pačiam metų?

— Dvidešimt treji.

Laiškai buvo laikinai užmiršti. Visi trys žvelgė į šį liūdną jauną veidą ir bandė mintyse sau nupiešti, kaip jis atrodys po penkiasdešimties metų. Išeis laisvėn septyniasdešimt vienerių; neįmanoma įsivaizduoti. Kiekvienas iš Brolijos paliks Tramblą jaunesnis nei šis vaikinukas.

— Prisitraukit kėdę, — paragino Jarberis, ir vaikinukas, pastvėręs artimiausiąją, pasistatė priešais jų stalą. Netgi Spaiserį nuvėrė šiokia tokia užuojauta.

— Kokia jūsų pavardė? — paklausė Jarberis.

— Mane vadina Basteriu.

— Gerai, Basteri, ką padarėte, kad užsidirbote keturiasdešimt aštuonerius metus?

Istorija plūstelėjo srautais. Supdamas sau ant kelių dėžutę ir nudūręs akis į grindis, jis pradėjo sakydamas, kad niekad anksčiau neturėjo nemalonumų su įstatymais, taip pat ir jo tėvas. Jiems abiem priklausė valčių prieplaukėlė Pensakoloje. Juodu žvejojo, buriavo ir mėgo jūrą, tad triūsti prieplaukoje buvo nuostabus gyvenimas. Pardavė seną žvejybos katerį, penkiasdešimties pėdų ilgio, vienam tokiam žmogui iš Fort Loderdeilo, amerikiečiui, kuris sumokėjo jiems grynais 95 000 dolerių. Pinigai pateko į banką ar bent taip manė Basteris. Po kelių mėnesių tas pats žmogus sugrįžo pirkti dar vieno, trisdešimt aštuonių pėdų ilgio laivo, už kurį sumokėjo 80 000 dolerių. Grynieji pinigai už laivus Floridoje nebuvo neįprastas dalykas. Paskui buvo trečias ir ketvirtas laivai. Basteris ir jo tėvas žinojo, kur galima rasti gerų senų žvejybos katerių, kuriuos juodu suremontavo ir atnaujino. Jiems patiko viską daryti patiems. Po penkto katerio prisistatė narkiai^20. Daug klausinėjo, neaiškiai grasino, norėjo pamatyti buhalterines knygas ir apskaitas. Iš pradžių Basterio tėtušis atsisakė parodyti, paskui juodu nusisamdę advokatą, kuris patarė nebendradarbiauti su agentais. Kelis mėnesius nieko neatsitiko.

Vieną sekmadienį, trečią valandą ryto, Basterį ir jo tėvą suėmė būrys galvažudžių su neperšaunamomis liemenėmis ir tokių ginkluotų, jog įkaitais galėtų paimti visą Pensakolą. Visur aplinkui blykčiojo šviesos, juodu pusnuogiai buvo išvilkti iš savo namuko ant įlankos kranto. Kaltinamoji išvada buvo colio storumo, 160 puslapių su aštuoniasdešimt vienu punktu dėl grupinės kokaino kontrabandos. Jis turįs kopiją savo dėžutėje. Basteris ir jo tėtušis 160-yje puslapių buvo vos paminėti, bet vis tiek įvardyti atsakovais ir priskirti prie to žmogaus, kuriam pardavė katerius, podraug su kitais dvidešimt penkiais, apie kuriuos niekad nieko nebuvo girdėję. Vienuolika buvo kolumbiečiai. Trys — teisininkai. Visi kiti — iš Pietų Floridos.

Generalinis prokuroras pasiūlė juodviem sandėrį — tik po dvejus metus kiekvienam mainais už tai, jog prisipažinsią kaltais ir bendradarbiausią prieš kitus kaltinamuosius. Prisipažinti kaltais dėl ko? Jie nepadarę nieko bloga. Pažinojo lygiai vieną iš tų dvidešimt šešių kontrabandininkų. Kokaino nė regėt nebuvo regėję.

Basterio tėvas pakartotinai įkeitė jų namą, kad gautų 20 000 dolerių advokatui, tačiau blogai pasirinko. Per teismo procesą juodu išsigando atsidūrę tame pačiame kaltinamųjų suole kaip ir kolumbiečiai bei tikrieji narkotikų prekeiviai. Jie visi buvo vienoje teismo salės pusėje, visi bendrininkai sėdėjo kartu, lyg kadaise būtų buvę sklandžiai veikiančios narkotikų mašinos sraigteliai. Kitoje salės pusėje, netoliese prisiekusiųjų, sėdėjo prokurorai, grupelės pasipūtusių niekšelių tamsiais kostiumais, kažką užsirašinėjo ir piktai dirsčiojo į juos lyg į vaikų tvirkintojus.

Per septynias proceso savaites Basteris ir jo tėvas faktiškai buvo ignoruojami. Jų vardai paminėti tris kartus. Pagrindinis valdžios kaltinimas jiems — kad bendradarbiavo parūpinant ir suremontuojant žvejybinius katerius su padidinto galingumo varikliais narkotikams gabenti iš Meksikos į įvairius iškrovimo punktus palei Floridos pusiasalio pakrantę. Jų advokatas, kuris skundėsi nepakankamai apmokamas už gynybą septynių savaičių trukmės procese, pasirodė nesugebąs atremti tų nekonkrečių kaltinimų. Vis dėlto prokurorai padarė nedaug žalos, nes jiems labiau rūpėjo pričiupti kolumbiečius.

Bet daug įrodinėti nė nereikėjo. Puikiai pasidarbavo parinkdami prisiekusiųjų žiuri. Po aštuonių dienų svarstymo prisiekusieji, aiškiai pavargę ir suirzę, pripažino kiekvieną bendrininką kaltu dėl visų nusikaltimų. Po mėnesio buvo paskelbtas nuosprendis. Basterio tėvas nusižudė.

Kai pasakojimas baigėsi, vaikinukas, atrodė, tuoj tuoj pravirks. Bet jis atkišo smakrą, sukando dantis ir ištarė:

— Aš nepadariau nieko bloga.

Jis tikrai nebuvo pirmasis Trablo kalinys, pareiškęs apie savo nekaltumą. Bičas stebėjo, klausėsi ir prisiminė jaunuolį, kurį kadaise ten, Teksase, nuteisė keturiasdešimčiai metų už prekybą narkotikais. Teisiamasis patyrė bjaurią vaikystę, buvo bemokslis, su ilga nepilnamečio nusikaltėlio charakteristika, be didesnių gyvenimo perspektyvų. Bičas iš savo teisėjo krėslo aukštybių išdidus ir pasipūtęs atskaitė jam pamokslą ir gerai pasijuto, kad skyrė tokį griežtą nuosprendį.

Liberalas — tai patekęs už grotų konservatorius. Po trejų kalėjimo metų Hetlis Bičas kamavosi dėl daugelio žmonių, kuriuos buvo nuteisęs maksimalia bausme. Žmones kur kas kaltesnius nei šis Basteris. Vaikinukus, kuriems tik reikėjo suteikti šansą.

Finas Jarberis stebėjo, klausėsi ir jautė didžiulį gailestį jaunuoliui. Kiekvienas Tramble turėjo užslėptą liūdną istoriją, bet, apie mėnesį jų pasiklausęs, jis išmoko netikėti beveik niekuo. Tačiau Basteriu buvo galima tikėti. Būsimus keturiasdešimt aštuonerius metus jis vys ir trauksis, ir visa tai mokesčių mokėtojų sąskaita. Maitinimas triskart per dieną. Šilta lova naktį — 31 000 dolerių. Tai naujausia prielaida, kiek federalinis kalinis atsieina valdžiai. Koks lėšų švaistymas! Pusei Tramblo kalinių jokio reikalo čia būti. Jie ne kokie smurtininkai, užtektų juos nubausti didelėmis baudomis ar visuomeniniais darbais.

Džo Rojus Spaiseris klausėsi pagaulios Basterio istorijos ir vertino, kaip būtų galima pasinaudoti bernioku ateityje. Esama dviejų galimybių. Pirma — „Angolos apgaulėje“, Spaiserio nuomone, netinkamai naudoti telefonai. Brolija — tai seniai, rašantys laiškus lyg jie būtų jauni. Būtų per daug rizikinga paskambinti, pavyzdžiui, Kvinsui Garbui Ajovon ir apsimesti Rikiu, dvidešimt aštuonerių metų tvirtuoliu. Bet jeigu jiems dirbtų toks vaikinukas kaip Basteris, galėtų įtikinti bet kurią potencialią auką.

Tramble netrūko jaunų vyrukų, ir Spaiseris apie kelis iš jų svarstė. Bet jie buvo kriminaliniai nusikaltėliai, o tokiais jis nepasitikėjo. Basteris ką tik iš gatvės, veikiausiai nekaltas, ir ateina pas juos pagalbos. Bernioku būtų galima manipuliuoti.

Antra galimybė — išplaukianti iš pirmosios. Jeigu Basteris prisidėtų prie jų sąmokslo, būtų vietoje, kai Džo Rojų paleis. Apgaulė pernelyg pelninga, kad nuo jos taip imtum ir pasitrauktum. Bičas ir Jarberis puikiai rašo laiškus, bet neturi verslo gyslelės. Rasi Spaiseriui pavyktų parengti jaunąjį Basterį savo vieton, kad šis nukreiptų jo dalį anapus sienų.

Verta pamąstyti.

— Ar turite nors kiek pinigų? — paklausė Spaiseris.

— Ne, sere. Mes visko netekome.

— Nei šeimos, nei dėdžių ar tetų, pusbrolių, draugų, kurie galėtų padėti jums dėl teisinių honorarų?

— Ne, sere. Kokių teisinių honorarų?

— Mes paprastai imame mokestį už tai, kad peržiūrime bylas ir padedame parašyti apeliacijas.

— Aš visiškas skurdžius, sere.

— Manau, mes galime padėti, — įsiterpė Bičas. Šiaip ar taip, Spaiseris neužsiėmė apeliacijomis. Juk žmogus nė nebaigęs vidurinės.

— Kažkas panašaus į pro bono atvejį, kaip pasakytumėt? — kreipėsi Jarberis į Bičą.

— Pro kas? — paklausė Spaiseris.

— Pro bono.

— Ką tai reiškia?

— Neatlyginamas teisines paslaugas, — paaiškino Bičas.

— Neatlyginamos teisinės paslaugos. Ir kas jas teikia?

— Teisininkai, — patikslino Jarberis. — Iš kiekvieno teisininko laukiama, kad paaukotų kelias valandas savo laiko padėti žmonėms, kurie neišgali jo nusamdyti.

— Tai dalis senosios anglų nerašytinės teisės, — pridūrė Bičas, dar labiau supainiodamas reikalą.

— Ji čia niekad neprigijo, tiesa? — tarė Spaiseris

— Mes peržiūrėsime jūsų bylą, — pažadėjo Jarberis Basteriui. — Bet daug nesitikėkite.

— Dėkui jums.

Jie apleido valgyklą visa grupe: trys buvusieji teisėjai su žaliomis choristų mantijomis, o iš paskos — išsigandęs jaunas kalinys. Išsigandęs, tačiau ir gana smalsus.

22

Brento atsakymas iš Aper Darbio, Pensilvanija, skambėjo primygtinai:

Brangusis Riki,

oho! Kokia fotografija! Aš atvykstu netgi anksčiau. Būsiu ten balandžio 20. Ar tu galėsi? Jeigu taip, turėsime namą sau vieniems, nes mano žmona liks čia dar dvi savaites. Vargšelė. Mudu vedę dvidešimt dvejus metus, o ji nieko nenujaučia.

Įdedu savo nuotrauką. Fone manasis lėktuvėlis, vienas iš mėgstamiausių žaisliukų. Jeigu norėsi, galėsime juo pazvimbinėti po apylinkes.

Parašyk man tuojau pat.

Nuoširdžiai, Brentas

Vis dar nebuvo pavardės, nors tai ir ne problema. Ilgai netruks, kol jie ją iškapstys.

Spaiseris apžiūrėjo pašto spaudą ir probėgšmais pagalvojo, kaip greitai eina laiškai tarp Džeksonvilio ir Filadelfijos. Bet jo dėmesį sulaikė fotografija. Keturi iš šešių dydžio momentinė nuotrauka, labai panaši į tas reklamose, kaip sparčiai praturtėti, kur verteiva vaizduojamas išdidžiai šypsantis šalia nuosavo reaktyvinio lėktuvėlio, „Rolls Royce’o“ ir galbūt naujausios žmonos. Brentas stovėjo šalia lėktuvėlio, šypsantis, dailiai apsirengęs teniso šortais ir megztiniu, be „Rolso“ kur nors netoliese, tačiau su patrauklia pusamže moterimi prie savęs.

Didėjančioje jų kolekcijoje tai buvo pirmoji nuotrauka, kurion vienas iš susirašinėjimo bičiulių įtraukė ir savo žmoną. Keista, pagalvojo Spaiseris, tačiau, kad ir kaip ten būtų, Brentas paminėjo ją abiejuose savo laiškuose. Niekas jo nebestebino. Apgaulė veiks amžinai, nes neišsenkami ištekliai potencialių aukų, nusiteikusių nepaisyti rizikos.

Pats Brentas atrodė geros formos ir įdegęs, trumpi juodi tamsūs plaukai kiek žilstelėję, su ūsais. Nebuvo ypač gražus, bet ar Spaiseriui tai rūpi?

Kodėl šitaip pertekęs žmogus būna toks neatsargus? Kadangi jis visados rizikavo ir niekad neįkliuvo. Kadangi tai jo gyvenimo būdas. O kai jie spustels ir pasiims pinigus, Brentas kurį laiką aprims. Vengs pažinčių skelbimų ir anonimiškų meilužių. Tačiau toks agresyvus tipas kaip Brentas netrukus sugrįš prie senųjų įpročių.

Spaiseris įsivaizdavo, kad jaudulio virpulys susirandant atsitiktinius partnerius nustelbdavo riziką. Tačiau podraug jautėsi nesmagiai, kad kas ne kas, bet būtent jis kasdien leidžia laiką bandydamas mąstyti kaip homoseksualas.

Bičas ir Jarberis perskaitė laišką ir tyrinėjo nuotrauką. Ankštame kambarėlyje tvyrojo visiška tyla. Nejau tai didysis laimikis?

— Tik pagalvokite, kiek kainavo tas lėktuvėlis, — prašneko Spaiseris, ir visi trys nusijuokė. Juokas nuskambėjo nervingai, lyg jie ne visai galėtų tuo patikėti.

— Porą milijonų, — pasakė Bičas. Kadangi buvo iš Teksaso ir vedęs turtuolę, kiti du spėjo jį daugiau už juos išmanant apie reaktyvinius lėktuvus. — Tai mažasis „Lear“.

Spaiserį tenkintų jei tai būtų ir mažoji „Cessna“ — bet kas, kad tik jį pakeltų nuo žemės ir nuskraidintų kitur. Jarberis nenorėjo lėktuvo. Norėjo bilietų — pirmąja klase, kur tau atneša šampano ir du valgiaraščius, taip pat gali pasirinkti sau patinkamus filmus. Pirmąja klase viršum vandenyno; tolyn iš šios šalies.

— Apšvarinkime jį, — pasiūlė Jarberis.

— Kokia suma? — paklausė Bičas, tebestebeilydamas į fotografiją.

— Mažų mažiausiai puse milijono, — rėžė Spaiseris. — Ir jeigu gausime tiek, paprašysime daugiau.

Visi trys nutilo, kiekvienas susimąstė apie savąją pusės milijonų dolerių dalį. Staiga skersai kelio ėmė stotis Trevoro trečdalis. Šis atsirėžtų 167 000 dolerių nuo viršaus, palikdamas kiekvienam iš jų po 111 000. Neblogai kaip kaliniams, bet galėtų būti velniškai daugiau. Kodėl teisininkas pelno tiek daug?

— Mes sumažinsime Trevoro honorarą, — pareiškė Spaiseris. — Jau kurį laiką apie tai mąsčiau. Nuo šiol pinigai bus dalijami į keturias krūveles. Jis gaus lygią dalį.

— Jis nesutiks, — pasakė Jarberis.

— Neturės pasirinkimo.

— Tai išties teisinga, — pritarė Bičas. — Visą darbą atliekame mes, o jis pelno daugiau nei kiekvienas iš mūsų. Manau, reikia sumažinti.

— Ketvirtadienį aš tai padarysiu.

Ketvirtadienį Trevoras atvyko į Tramblą tuoj po keturių ypač bjauriai pagiringas — nepadėjo nei dviejų valandų priešpiečiai, nei valandos nuomygis.

Džo Rojus atrodė itin sudirgęs. Jis perleido per rankas išsiunčiamą paštą, tačiau sulaikė didelį raudoną, nestandartinių matmenų voką.

— Mes rengiamės apšvarinti šį vyruką, — pasakė jis, patapšnodamas voku į stalą.

— Kas jis toks?

— Kažkoks Brentas, nuo Filadelfijos. Slepiasi už pašto dėžutės, tad turėsite išbaidyti jį iš krūmų.

— Kiek?

— Puse milijonų baksų.

Paraudusios Trevoro akys susiaurėjo, išdžiūvusios lūpos prasiskyrė. Jis mintyse paskaičiavo — įsidės kišenėn 167 000 dolerių. Galbūt jam ir nereikia viso milijono baksų, kad galėtų užtrenkti savo kontoros duris ir išvykti į Karibus. Rasi užtektų ir

pusės. Ir jis jau gana arti to.

— Juokaujate, — pasakė jis, tačiau žinojo, kad Spaiseris nejuokauja. Spaiseris neturi humoro jausmo, o į savo pinigus tai tikrai rimtai žiūri.

— Ne. Ir mes keičiame jūsų dalį.

— Nė velnio. Sandėris lieka sandėriu.

— Sandėrius visados galima pakeisti. Nuo šiol jūs gausite tiek pat kiek ir mes. Ketvirtadalį.

— Nieko nebus.

— Tuomet jūs atleistas.

— Negalite manęs atleisti.

— Ką tik tai padariau. Ką, jūs manote, mes nesurasime kito apsukruolio teisininko, kuris gabentų mums paštą?

— Aš pernelyg daug žinau. — Staiga Trevorui užsiplieskė skruostai, liežuvis suskirdo.

— Nepervertinkite savęs. Nesate jau toks neįkainojamas.

— Taip, esu. Aš žinau viską, kas čia dedasi.

— Mes taip pat, puikuoli. Tik skirtumas tas, kad mes jau už grotų. Daugiausia prarasite jūs. Per daug prieš mane šakositės — kaipmat atsisėsite šioje stalo pusėje.

Skausmo žaibai trenkė Trevorui kakton, ir jis užsimerkė. Neturėjo jėgų ginčytis. Kodėl praeitą naktį taip ilgai užsibuvo pas Pitą? Kai susitinka su Spaiseriu, privalo būti aštraus proto. O dabar šit sėdi pavargęs ir pusgirtis.

Galva susvaigo, ir jis pagalvojo, kad tik vėl nesusivemtų. Paskaičiavo: juodu ginčijasi dėl skirtumo tarp 167 000 ir 125 000 dolerių. Jeigu atvirai, tai abi sumos Trevorui visai neblogai skambėjo. Juk negalįs rizikuoti būti atleistas, nes sugebėjo atstumti nuo savęs ir tuos kelis klientus, kuriuos dar turėjo. Praleisdavo kontoroje mažiau laiko, neatsakydavo į jų skambučius. Buvo suradęs kur kas turtingesnį pajamų šaltinį, tad velniop niekingą lakstymą pėsčiomis po pliažus.

Be to, jam toli iki Spaiserio. Tas žmogus be sąžinės. Nedoras, klastingas ir pasiryžęs sugriebti kuo daugiau pinigų.

— Ar Bičas ir Jarberis tam pritaria? — paklausė jis, puikiai suvokdamas, jog taip, ir suvokdamas, kad net jeigu šie ir nepritartų, jis vis tiek niekad to nesužinotų.

— Be abejo. Juk jie atlieka visą darbą. Kodėl turėtumėte gauti daugiau už juos?

Iš tiesų, atrodė šiek tik neteisinga.

— Gerai, gerai, — numojo Trevoras, vis dar suremtas skausmo. — Ne veltui visi jūs kalėjime.

— Ar ne per daug geriate?

— Ne! Kodėl klausiate?

— Pažinojau girtuoklių. Daugybę jų. Jūs velniškai į juos panašus.

— Dėkui. Žiūrėkit savo reikalų, aš žiūrėsiu savųjų.

— Tvarka. Bet niekas nenori advokato girtuoklio. Jūs tvarkote visus mūsų pinigus versle, kuris labai nelegalus. Šiek tiek bare atpalaiduosite liežuvį, ir kas nors ims klausinėti.

— Aš gebu save valdyti.

— Puiku. Ir taip pat vis pasižiūrėkit sau už nugaros. Mes melžiam kai kuriuos žmones, darom jiems žalą. Jeigu būčiau kitame mūsų mažytės aferos gale, prieš išsiskirdamas su pinigais pajusčiau pagundą atvažiuoti čia ir pamėginti gauti kai kurių atsakymų.

— Jie pernelyg išsigandę.

— Vis dėlto nepraraskit budrumo. Svarbu, kad būtumėte visados blaivus ir viskam pasirengęs.

— Labai dėkui. Dar kas nors?

— Taip, turiu jums kai kurias rungtynes. Pirmyn prie rimtų dalykų! — Spaiseris atsivertė laikraštį, ir juodu ėmė aptarinėti, už ką statyti.

Tramblo pakraštyje kaimo krautuvėlėje Trevoras nusipirko kvortą alaus ir burzgėdamas atgalios į Džeksonvilį pamažėle gurkšnojo. Kaip įmanydamas stengėsi negalvoti apie pinigus, bet mintys neklausė. Sudėjus jo ir jų sąskaitas, užsienyje paslėpta per 250 000 dolerių, tuos pinigus panorėjęs jis galėtų pasiimti bet kuriuo metu. Pridėk prie jų dar pusę milijono baksų ir — ką gi, jis tiesiog negali susilaikyti neskaičiavęs — ir bus 750 000!

Ir pats gražumėlis: jis niekad nebūtų nutvertas vagiantis nešvarius pinigus. Nukentėjusieji nuo Brolijos nesiskundžia, nes jiems gėda. Jokių įstatymų jie nepažeidinėjo. Paprasčiausiai buvo įbauginti. Antra vertus, Brolija daro nusikaltimus. Tad kam pasiskųstų, jeigu jų pinigai išgaruotų?

Turi liautis apie tai galvojęs.

Tačiau kaip jie, Brolija, galėtų jį pagauti? Plaukios sau burlaiviu tarp salų, apie kurias jie nė girdėt negirdėję. O kai galop bus išleisti laisvėn, ar turės jie tiek energijos, pinigų ir valios, kad susektų jį? Žinoma, ne. Juk jie seniai. Bičas Tramble veikiausiai ir numirs.

— Liaukis! — sudraudė save

Užėjo į „Javos pakrantę“, išgėrė trigubą porciją baltintos kavos ir sugrįžo kontoron pasiryžęs nuveikti ką nors naudinga. Įsijungė internetą ir susirado kelių privačių seklių Filadelfijoje pavardes. Buvo jau beveik šešios, kai jis pradėjo skambinti. Į pirmus du skambučius atsiliepė autoatsakikliai.

I trečiąjį, Edo Panjocio kontoron, atsiliepė pats seklys. Trevoras paaiškino esąs teisininkas iš Floridos ir turįs skubią užduotį Aper Darbyje.

— Tvarka. Kas per užduotis?

— Bandau čionai atsekti kai kurį paštą, — sklandžiai pamelavo Trevoras. Buvo tai daręs pakankamai dažnai, taigi gerai surepetavęs. — Gana svarbi skyrybų byla. Atstovauju žmonai, ir man atrodo, kad vyras slepia pinigus. Šiaip ar taip, man reikia ten žmogaus, kuris sužinotų, kas nuomojasi vieną pašto dėžutę.

— Jūs turbūt juokaujate.

— Anaiptol. Kalbu labai rimtai.

— Jūs norite, kad aš šniukštinėčiau po pašto skyrių?

— Juk tai tik paprasčiausias detektyvo darbas.

— Klausykit, drauguži, aš labai užsiėmęs. Paskambinkit kam nors kitam. — Panjocis padėjo ragelį, matyt, ėmėsi svarbesnių reikalų. Trevoras tylom prakeikė jį, paskui surinko kitą numerį. Pabandė dar porą kartų, bet kiekvienąsyk padėjo ragelį, nes atsiliepė autoatsakikliai. Ką gi, pabandysiąs vėl rytoj.

Kitapus gatvės Klokneris dar vieną kartą klausėsi trumpo pokalbio su Panjociu, paskui paskambino į Langlį. Paskutinis dėlionės fragmentėlis stojo savo vieton, ir p. Deviliui būtų įdomu tai tuoj pat sužinoti.

Besikliaunanti įmantriais žodžiais, saldžialiežuvyste ir patraukliomis fotografijomis, apgaulė veikė nesudėtingai. Naudojosi žmonių geismu ir atsipirkdavo vien tik dėl jų baimės. Jos mechanizmą padėjo išsiaiškinti Garbo aplankas ir Brento Vaito atvirkštinė apgaulė, taip pat kiti jų perimti laiškai.

Tik vienas klausimas buvo likęs neatsakytas. Kai pašto dėžutėms išsinuomoti žmonės naudojosi prasimanytomis pavardėmis, kaip Brolija sužinodavo savo aukų tikrąsias pavardes? Telefono skambučiai į Filadelfiją ką tik davė jiems atsakymą. Trevoras paprasčiausiai nusamdydavo vietinį privatų detektyvą, matyt, kokį nors ne itin užimtą kaip p. Panjocis.

Buvo bemaž dešimta, kai Devilis pagaliau galėjo nueiti pas Tedį. Demilitarizuotoje zonoje šiaurės korėjiečiai pašovė dar vieną amerikiečių kareivį, tad nuo vidudienio Tedis dorojosi su pasekmėmis. Kai Devilis įžengė į bunkerį, jis kramsnojo sūrį su krekeriais, užsigerdamas dietiška kola.

— Taip ir maniau, — pasakė, išklausęs trumpą pranešimą. Tedžio įgimta nuojauta, ypač po laiko, buvo nepaprasta.

— Žinoma, tai reiškia, kad teisininkas galėtų nusamdyti ką nors čia, kad išsiaiškintų tikrąją Elo Konajerso tapatybę, — pasakė Devilis.

— Kokiu būdu?

— Reikia turėti omenyje keletą būdų. Pirmas — sekimas, visai taip, kaip mes pagavome Leiką tykinant prie savo dėžutės. Stebėti pašto skyrių. Tai šiek tiek rizikinga, nes visai tikėtina, kad į tave atkreips dėmesį. Antra — papirkimas. Penki šimtai baksų pašto tarnautojui daug kur suveiktų. Trečia — kompiuteriniai duomenys. Tai ne itin įslaptinta medžiaga. Vienas iš mūsų vyrukų ką tik įsigavo į centrinio pašto Evansvilyje, Indianos valstijoje, duomenų banką ir gavo visų dėžučių nuomotojų sąrašą. Atsitiktinis bandymas, jam teprireikė valandos. Tai aukštoji technologija. Žemoji — paprasčiausiai įsilaužti nakčia į paštą ir apieškoti.

— Kiek jis už tą moka?

— Nežinau, bet netrukus sužinosime, kai nusamdys seklį.

— Jį reikia neutralizuoti.

— Pašalinti?

— Dar ne. Verčiau pirma aš jį papirkčiau. Jis — mūsų langas. Jeigu dirbs mums, žinosime viską ir laikysime jį atokiai nuo Konajerso. Parenkite planą.

— Tai ar pašalinti?

— Pirmyn, renkitės, bet mums nėra ko skubėti. Bent dar ne.

23

Pietiečiams Aronas Leikas iš tiesų patiko — savo meile ginklams, bomboms, tvirtoms kalboms ir karinei parengčiai. Jis užtvindė Floridą, Misisipę, Tenesį, Oklahomą ir Teksasą reklaminiais skelbimais, kurie buvo dar rėksmingesni nei pirmieji. O Tedžio žmonės užtvindė tas pačias valstijas didesniu kiekiu grynųjų pinigų, nei kada nors anksčiau tie rinkimų išvakarėse pereidavo iš rankų į rankas.

Rezultatas — dar viena triuškinama pergalė: mažąjį Superantradienį Leikas laimėjo 260 delegatų iš 312 rinktųjų. Kai kovo 14 dieną buvo suskaičiuoti balsai, paaiškėjo 1301 delegatas iš bendro 2066 skaičiaus. Leikas tvirtai pirmavo prieš gubernatorių Tarį — 801 prieš 390.

Lenktynės buvo nulemtos, jeigu tik neatsitiks kokia nors netikėta katastrofa.

Pirmoji Basterio užduotis Tramble buvo darbuotis su piktžolių ravėtuvu, ir už tai jis pradžiai gaudavo dvidešimt centų per valandą. Turėjo dvi galimybes: arba tai, arba šiūruoti grindis valgykloje. Jis pasirinko ravėti piktžoles, nes mėgo saulę ir buvo sau pasižadėjęs, kad jo oda taip nenubals kaip kai kurių čia matytų praradusių spalvą kalinių. Nei jis nutuks kaip anie. Juk čia kalėjimas, vis kartojo sau, kaip jie gali taip nutukti?

Jis uoliai darbavosi skaisčioje saulėje, palaikė įdegį, žadėjo sau išsaugoti plokščią pilvą ir stengėsi kuo daugiau judėti. Bet po dešimties dienų Basteris suprato, kad keturiasdešimt aštuonerių metų netesės.

Keturiasdešimt aštuoneri metai! Tokio laiko jis net nepajėgė pradėt įsisąmoninti. Kas gi pajėgtų?

Pirmąsias dvi paras jis verkė.

Prieš trylika mėnesių juodu su tėvu tvarkėsi savo prieplaukėlėje, darbavosi prie laivų, dusyk per savaitę žvejodavo įlankoje.

Jis pamažu darbavosi aplinkui betoninę krepšinio aikštelę, kur šėlo triukšminga kova. Paskui perėjo prie didžiulės smėliadėžės, kur kaliniai kartais žaisdavo tinklinį. Tolumoje bėgimo taku žingsniavo vieniša figūra, senyvos išvaizdos vyriškis ilgais, žilais, arklio uodegėle surištais plaukais, be marškinių. Atrodė kažkur matytas. Basteris plušėjo palei abu šaligatvio kraštus, pamažu artėdamas prie bėgimo tako.

Vienišius žygeivis buvo Finas Jarberis, vienas iš teisėjų, bandžiusių jam padėti. Judėjo ovaliu ratu pastoviu žingsniu, lygiai laikydamas galvą, tvirtais, tiesiais pečiais ir nugara — kad ir ne atletiškumo įsikūnijimas, bet kaip šešiasdešimtmečiui vyrui visai neblogai. Žingsniavo basas, plika nugara, prakaitas varvėjo suplukusia jo nugara.

Basteris išjungė ravėtuvą ir paguldė jį ant žemės. Jarberis priartėjo ir išvydęs vaikinuką šūktelėjo:

— Sveikas, Basteri. Kaip laikais?

— Aš vis dar čia. Nieko prieš, jei paėjėsiu su jumis?

— Anaiptol, — atsakė Jarberis, nelėtindamas žingsnių ritmo.

Juodu sukorė aštuntadalį mylios, kol Basteris išdrįso paklausti:

— Tai kaip mano apeliacija?

— Ją peržiūri teisėjas Bičas. Prie nuosprendžio, atrodo, neprikibsi, ir tai nėra gera žinia. Daug vyriokų čia patenka su nuosprendžių spragomis, todėl paprastai mes galime išsiųsti vieną kitą prašymą ir pasiekti, kad būtų numesti keli meteliai. Bet jūsų atveju, deja, taip nėra.

— Ką padarysi. Ką reiškia keleri, kai gavęs keturiasdešimt aštuonerius? Dvidešimt aštuoneri, trisdešimt aštuoneri, keturiasdešimt aštuoneri, koks skirtumas?

— Vis tiek turite teisę paduoti apeliaciją. Egzistuoja tikimybė, kad sprendimas bus panaikintas.

— Menka tikimybė.

— Nereikia prarasti vilties, Basteri. — Jarberio paguoda buvo menkai įtikinanti. Palaikyti nors kruopelytę vilties reiškė palaikyti tikėjimą sistema. O Jarberis išties ja visai netikėjo. Pagal tą patį įstatymą, kurį kadais gynė, buvo neteisingai apkaltintas ir pasodintas.

Tačiau Jarberis nors turėjo priešų ir bemaž galėjo suprasti, kodėl šie jo ėmėsi.

O šis vargšas bernelis nepadarė nieko bloga. Jarberis pakankamai perskaitė jo bylos, kad tikėtų, jog Basteris visiškai nekaltas, — dar viena pernelyg uolaus prokuroro auka.

Paaiškėjo, bent iš bylos protokolų, kad vaikinuko tėvas galbūt nuslėpė šiek tiek pinigų, bet nieko rimta. Nieko, už ką būtų galima užsidirbti 160-ies puslapių kaltinamąją išvadą dėl grupinio nusikaltimo.

Viltis. Net mąstyti apie tą žodį jam atrodė veidmainiška. Apeliaciniai teismai dabar prigrūsti dešiniųjų įstatymo ir tvarkos propaguotojų, ir retai kuri nors narkotikų byla būdavo atšaukiama. Jie paprasčiausiai trinktels vaikinuko apeliaciją guminiu antspaudu ir tars sau patiems, kad daro gatves saugesnes.

Didžiausias bailys buvo teisėjas, bylą vedęs teisėjas. Iš prokurorų ir tikimasi, kad šie gatavi apkaltinti visą pasaulį, bet juk teisėjai turėtų atsijoti šalutinius kaltinamuosius. Basteris su tėvu turėjo būti atskirti nuo kolumbiečių bei jų šutvės ir išsiųsti namo prieš prasidedant bylos nagrinėjimui.

Dabar vienas miręs. Kitas sužlugdytas. Ir federalinėje kriminalinėje sistemoje niekam nė motais. Tai tik dar viena narkotikų gauja.

Pirmame ovalaus rato posūkyje Jarberis sulėtino žingsnį, paskui sustojo. Pažvelgė tolyn už apaugusio žole lauko medžių linijos link. Basteris irgi pažvelgė. Dešimt dienų jis žvelgė į Tramblo perimetrą ir matė, ko tenai nebuvo, — tvoras, spygliuotą vielą, sargybos bokštelius.

— Paskutinis vaikinas, kuris iš čia pabėgo, — pasakė Jarberis stebeilydamasis į niekur, — pabėgo pro tuos medžius. Jie tęsiasi kelias mylias ir paskui atsiremia į kaimo keliuką.

— Kas jis toks buvo?

— Vyrioką vadino Tomiu Edkinsu. Banko tarnautojas iš Šiaurės Karolinos, nutvertas kišant ranką į pinigų puodą.

— Kas jam nutiko?

— Jis sukvailiojo ir vieną dieną išėjo. Kol susigriebta, jau buvo dingęs šešias valandas. Po mėnesio aptiko jį vieno Kokoa Byčo motelio numeryje — ne farai, bet tarnaitės. Gulėjo ant grindų susirietęs embriono poza, nuogas, čiulpė nykštį ir buvo visai netekęs proto. Įgrūdo jį kažkokion psichų prieglaudon.

— Šešias valandas, a?

— Aha, maždaug kartą per metus taip nutinka. Kas nors paprasčiausiai ima ir išeina. Pranešama farams mieste, kur tu gyvenai, tavo pavardė įtraukiama į nacionalinius kompiuterius, įprastinė rutina.

— Kiek jų pagavo?

— Beveik visus.

— Beveik?

— Aha, bet juos pagavo, nes elgėsi kaip mulkiai. Nusigerdavo baruose. Vairuodavo automobilį neįjungę užpakalinių šviesų. Apsilankydavo pas savo draugužes.

— Vadinasi, jeigu turi proto, gali išdegti?

— Žinoma. Rūpestingai suplanavus, turint šiek tiek skambančių, būtų nesunku.

Juodu vėl pradėjo žingsniuoti, bet kiek lėčiau.

— Pasakykit man, pone Jarberi, — prašneko Basteris. — Jeigu jums prieš akis būtų keturiasdešimt aštuoneri metai, ar jūs išeitumėte?

— Taip.

— Bet aš neturiu nė cento.

— Aš turiu.

— Tuomet jūs man padėsit?

— Pažiūrėsim. Neskubėkite. Apsipraskite čia. Naujokus atidžiau stebi, bet ilgainiui jus pamirš.

Basteris jau šypsojosi. Ką tik jo bausmė buvo gerokai sumažinta.

— Ar žinote, kas nutiks, jeigu jus pagaus? — paklausė Jarberis.

— Ai, primes dar kelerius metus. Baisaus čia daikto. Galbūt gausiu penkiasdešimt aštuonerius. Ne, sere, jeigu mane sučiups, paleisiu sau kulką į kaktą.

— Ir aš taip padaryčiau. Turite būti pasirengęs apleisti šalį.

— Ir kur vykti?

— Visur, kur atrodysite kaip vietinis ir kur neišduoda Jungtinėms Valstijoms.

— Konkrečiai kur?

— Argentinon ar Čilėn. Kalbate ispaniškai?

— Ne.

— Pradėkite mokytis. Žinote, čia mes vedam ispanų kalbos pamokas. Moko kai kurie vyrukai iš Majamio.

Ratą juodu nužingsniavo tylėdami, Basteris vis svarstė apie savo ateitį. Kojos palengvėjo, pečiai išsitiesino, jis niekaip nepajėgė nuginti sau nuo veido šypsenos.

— Kodėl jūs man padedate? — pagaliau paklausė jis.

— Todėl, kad jums dvidešimt treji. Labai jaunas ir labai nekaltas. Jus sumalė sistema, Basteri. Turite teisę priešintis bet kokiomis priemonėmis. Ar turite draugužę?

— Panašiai.

— Užmirškite ją. Ji tik įklampins jus į bėdą. Be to, nejau manote, kad ji lauks keturiasdešimt aštuonerius metus?

— Ji pažadėjo.

— Meluoja. Jau linksminasi su kitais. Užmirškite ją, jeigu nenorite, kad jus sučiuptų.

Taip, tikriausiai jis teisus, pagalvojo Basteris. Dar negavo nuo jos laiško, ir nors ji gyvena vos keturias valandas kelio nuo Tramblo, dar neprisiruošė atvažiuoti. Dusyk juodu kalbėjosi telefonu, ir jai, atrodo, terūpėjo, ar priėjo niekas nesikabinėjo.

— Nėra vaikučių?

— Ne. Bent apie kuriuos žinočiau.

— Kaip dėl jūsų motinos?

— Ji mirė, kai aš buvau dar labai mažas. Mane užaugino tėtis. Buvome tik mudu dviese.

— Tuomet jūs tinkamiausias vaikinas išeiti.

— Norėčiau pasitraukti dabar.

— Kantrybės. Reikia kruopščiai suplanuoti.

Dar vienas ratas, ir Basteris panoro spurtuoti. Nepajėgė ničnieko prisiminti, ko galėtų ilgėtis Pensakoloje. Ispanų pradžiamokslį jis praėjo vidurinėje, ir nors nieko neprisiminė, nebuvo labai sunku įveikti medžiagą. Jis greitai atgriebs, kas pamiršta. Lankys kursus ir sukinėsis tarp lotynų amerikiečių.

Kuo ilgiau jis žingsniavo, tuo labiau troško, kad nuosprendis būtų patvirtintas. Ir kuo greičiau, tuo geriau. Jeigu šis bus atšauktas, gausiąs iškęsti dar vieną teismo procesą, o kitu prisiekusiųjų žiuri jis nė kiek nepasitikėjo.

Basteris troško bėgti, pradėti nuo žolės lauko iki pamiškės, paskui per mišką iki kaimo keliuko, kur nežinojo, ką toliau darys. Bet jeigu pamišęs banko tarnautojas sugebėjo išeiti ir nukakti iki Kokoa Byčo, sugebės ir jis.

— Kodėl jūs neišėjote? — paklausė Jarberį.

— Mąsčiau apie tai. Bet po penkerių metų mane išleis. Tiek galiu ištverti. Tuomet būsiu šešiasdešimt penkerių, geros sveikatos ir su tikimybe pratraukti dar šešiolika metų. Štai dėl ko aš gyvenu, Basteri, dėl paskutiniųjų šešiolikos. Nenoriu atsigręžinėti atgal.

— Kur jūs pasiduosite?

— Dar nežinau. Gal į kokį kaimuką Italijos provincijoje. Gal į Peru kalnus. Galiu rinktis iš viso pasaulio ir kasdien ištisas valandas vien tik ir svajoju apie tai.

— Tad turite daugybę pinigų?

— Ne, bent link to einu.

Tai kėlė daug klausimų, bet Basteris juos nuleido tylomis.

Pradėjo išmokti, kad kalėjime geriausia visus klausimus pasilaikyti sau.

Pavargęs Basteris sustojo prie savo ravėtuvo.

— Dėkui, pone Jarberi, — tarė jis.

— Nėr už ką. Telieka tai tarp mudviejų.

— Be abejo. Aš visad pasirengęs pasišnekėti, kai tik turėsite noro.

Žingsniuodamas dar vieną ratą, Finas nutolo, jo šortai dabar buvo permirkę prakaitu, žila arklio uodegėlė nukarusi nuo drėgmės. Basteris stebėjo jį žygiuojant, paskui sekundėlę pažvelgė per žolės lauką medžių link.

Šią akimirką jam regėjosi visas kelias iki pat Pietų Amerikos.

24

Du ilgus, sunkius mėnesius nuo pakrantės iki pakrantės dvidešimt šešiose valstijose Aronas Leikas ir gubernatorius Taris žengė petys į petį, koja kojon, balsavus beveik 25 milijonams rinkėjų. Jie privalėjo ištverti aštuoniolikos valandų darbo dienas, žiaurius tvarkaraščius, nepaliaujamas keliones — įprastą prezidentinių lenktynių beprotybę.

Tačiau jie taip pat uoliai stengėsi išvengti ir debatų akis į akį. Taris jų nenorėjo ankstyvuosiuose pirminiuose, nes buvo rimčiausias pretendentas. Turėjo sukurtą struktūrą, pinigų, palankius viešosios nuomonės apklausos rodiklius. Kam įteisinti opoziciją? Leikas jų nenorėjo, nes nacionalinėje scenoje buvo naujokas, pradedantysis kampanijoje dėl vertingo prizo, o be to, buvo kur kas patogiau slėptis už parašyto iš anksto scenarijaus ir draugiškos kameros, taip pat prireikus varyti reklaminius siužetus. Tiesioginių debatų rizika paprasčiausiai buvo pernelyg didelė.

Tedis irgi nenorėjo nė pagalvoti apie juos.

Tačiau kampanijos keičiasi. Aiškūs pretendentai nublanksta, nereikšmingos problemos tampa svarbiomis, spauda gali sukelti krizę vien iš nuobodulio.

Taris nusprendė, kad jam reikia debatų, nes buvo subankrutavęs ir prakišinėjo vienus pirminius po kitų.

— Aronas Leikas bando nupirkti šiuos rinkimus, — vis kartojo jis. — Ir aš noriu susitikti su juo kaip vyras prieš vyrą. — Tai skambėjo gražiai, ir spauda nuvalkiojo tuos žodžius iki banalybės.

— Jis bėga nuo debatų, — pareiškė Taris, ir šunaujai tai irgi patiko.

— Gubernatorius vengia debatų nuo pat Mičigano, — standartiškai atšaudavo Leikas.

Ir taip tris savaites juodu žaidė „jis bėga nuo manęs“, kol jų žmonės sutarė dėl detalių.

Leikas nelabai norėjo debatų, tačiau anksčiau ar vėliau reikės forumo, nors savaitę po savaitės skynė pergales, triuškino priešininką, kuris jau ilgą laiką silpo. Savo paties ir G-PAKO surengtos viešosios nuomonės apklausos atskleidė didelį rinkėjų susidomėjimą juo, bet daugiausia todėl, kad buvo naujas, gražus ir galintis, matyt, laimėti rinkimus.

Nors pašaliečiai apie tai nieko nežinojo, viešosios nuomonės apklausos taip pat išryškino kai kurias labai silpnas vietas. Pirma — tai vieną problemą eksploatuojanti Leiko kampanija. Gynybos išlaidos gali sudominti rinkėjus tik tam tikram laikui, todėl apklausose atsispindėjo didelis jų susirūpinimas, kokia Leiko pozicija dėl kitų problemų.

Antra, hipotetinėje lapkričio dvikovoje Leikas žengė, vis dar penkiais punktais atsilikęs nuo viceprezidento. Rinkėjai buvo pavargę nuo jo, bet bent žinojo, kas jis toks. Leikas daugeliui tebebuvo paslaptis. Be to, iki lapkričio abu kelis kartus dar surengs debatus. Leikui, kuris jau turėjo nominaciją kišenėje, reikėjo įgyti patirties.

Nebuvo lengviau ir dėl Tario, nuolat klausinėjančio: „Kas toks Aronas Leikas?“ Anas iš savo dar užsilikusių menkų lėšų 6m6 spausdinti buferių lipdukus su jau išpopuliarėjusiu klausimu: „Kas Toks Aronas Leikas?“

(Bemaž kas valandą tą klausimą sau užduodavo ir Tedis, bet dėl visai kitos priežasties.)

Debatai buvo numatyti Pensilvanijoje, nedideliame liuteronų koledže sujaukia auditorija, gera akustika ir apšvietimu, lengvu! valdomais žiūrovais. Abiejų stovyklų karštai ginčytasi dėl menkiausių smulkmenų, bet kadangi ir vienai, ir kitai pusei debatai buvo reikalingi, susitarimas galiausiai pasiektas. Aptariant tikslią renginio mastą, prieita mažne iki kumštynių, bet sykį sureguliavus ginčytinus klausimus, visi kažką laimėjo. Žiniasklaida laimėjo tris reporterius, galėsiančius vienos debatų atkarpos metu scenoje tiesiogiai uždavinėti klausimus. Žiūrovai laimėjo dvidešimt minučių, per kurias galės klausti bet ko, ir niekas jų klausimų neatsijos. Taris, teisininkas, pageidavo penkių minučių įžanginėms pastaboms ir dešimties minučių baigiamajam pareiškimui. Leikas pageidavo trisdešimties minučių debatams su Tariu vienas prieš vieną, be paramos iš šalies, be arbitro, vien tik jie du, apsimainantys smūgiais be jokių taisyklių. Tai išgąsdino Tario stovyklą ir vos nesužlugdė reikalo.

Laidos vedėjas buvo vietinio visuomeninio radijo įžymybė, tad kai jis ištarė: „Labas vakaras, maloniai kviečiame į pirmus ir vienintelius debatus tarp gubernatoriaus Vendelo Tario ir kongresmeno Arono Leiko“, apytikriu paskaičiavimu prie televizorių ekranų sėdėjo 18 milijonų žiūrovų.

Taris vilkėjo tamsiai mėlynu kostiumu, kurį jam parinko žmona, standartiniais melsvais marškiniais ir standartiniu kaklaraiščiu su raudonais ir mėlynais dryželiais. Leikas — elegantišku šviesiai rudu kostiumu, baltais marškiniais su plačiai praskirtų kampukų apykakle ir kaklaraiščiu raudonos, kaštoninės ir pustuzinio kitokių spalvų. Visas ansamblis buvo parinktas madų konsultanto ir numatytas scenos spalvoms papildyti. Leiko plaukai buvo padažyti, dantys — nubalinti. Keturias valandas jis praleido gulėdamas soliariume. Atrodė lieknas ir šviežutėlis, nekantraujantis išeitį į sceną.

Gubernatorius Taris irgi buvo gražus vyras. Tačiau nors buvo tik ketveriais metais vyresnis už Leiką, kampanija labai atsiliepė jo išvaizdai. Akys nuvargusios ir paraudusios. Priaugo kelis svarus, — ypač tai matėsi iš veido. Kai jis pradėjo savo įžangines pastabas, prakaito lašeliai išmušė kaktą ir blizgėjo nuo šviesų.

Tradiciškai mąstant, Taris turėjo daugiau ką prarasti, nors jau itin daug buvo praradęs. Sausio pradžioje tokie įžvalgūs pranašai kaip žurnalas Time jį apskelbė turintį nominaciją ranka pasiekiamą. Jau prieš trejus metus buvo pradėjęs rengtis rinkimams. Jo kampanija buvo grindžiama paprastų žmonių parama ir juodu darbu. Kiekvienas rinkiminės apylinkės partinis organizatorius ir balsavimo punkto darbuotojas Ajovoje ir Niu Hampšyre buvo gėrę drauge su juo kavą. Organizacinė jo veikla buvo nepriekaištinga.

Paskui atsirado Leikas su savo apsukria reklama ir viena problemine magija. Tariui verkiant reikėjo arba stulbinančio asmeninio pasirodymo, arba žioplos Leiko klaidos.

Jis nepasiekė ne viena, nei kita. Burtai lėmė, kad jis turėjo pradėti pirmas. Negrabiai vaikščiodamas po sceną, nors iš paskutiniųjų stengėsi atrodyti laisvai, vis užmiršdamas, ką buvo iš anksto pasirašęs, savo įžanginėmis pastabomis jis bjauriai painiojosi. Taip, kadaise buvo teisininkas, tačiau specializavosi įvairaus draudimo srityje. Pamiršdamas vieną mintį po kitos, jis sugrįžo prie sau įprastos temos — čia esantis ponas Leikas bandąs nusipirkti šiuos rinkimus, nes neturįs ką pasakyti. Jo tonas labai greit tapo pagiežingas. Leikas dailiai šypsojosi — priešininko žodžiai nuo jo slydo kaip vanduo nuo žąsies.

Silpna Tario pradžia padrąsino Leiką, suteikė pasitikėjimo savimi ir paskatino likti tribūnoje, už kurios jautėsi saugus, be to, čia gulėjo jo užrašai. Jis pradėjo sakydamas esąs čia ne tam, kad drabstytųsi purvais, nes gerbiąs gubernatorių Tarį, tačiau jie ką tik klausęsi penkias minutes bei vienuolika sekundžių, deja, šis nepasakęs nieko pozityvaus.

Paskui jis savo oponentui nebeskyrė dėmesio ir trumpai pagvildeno tris problemas, kurias reikėjo aptarti. Mokesčių naštos palengvinimas, socialinės rūpybos reforma ir prekybos deficitas. Nė žodžio apie gynybą.

Pirmas klausimas nuo reporterių stalo buvo skirtas Leikui ir lietė biudžeto perteklių. Ką reikėtų daryti su pinigais? Tai buvo nesudėtingas kamuoliukas, pametėtas draugiškai nusiteikusio reporterio, ir Leikas tuoj pat jį pastvėrė. Išsaugoti socialinį draudimą, atsakė jis, paskui įspūdingai blykstelėdamas objektyvia finansine kalba, tiksliai nubrėžė, kaip turėtų būti panaudoti pinigai. Pateikė skaičius, procentus ir prognozes — visa iš atminties.

Gubernatoriaus Tario atsakymas buvo paprastas — mažinti mokesčius. Sugrąžinti pinigus žmonėms, kurie juos uždirbo.

Šios apklausos metu Leikas pelnė keletą taškų. Abu kandidatai buvo gerai pasirengę. Tačiau netikėta pasirodė tai, kad Leikas, žmogus, kuris norėjo, kad jam priklausytų Pentagonas, buvo itin gerai pasikaustęs dėl visų kitų dalykų.

Debatai perėjo į įprastas abipusio keitimosi nuomonėmis vėžes. Žiūrovų auditorijos klausimai buvo visiškai nuspėjami. Visas linksmumas prasidėjo, kai kandidatams buvo leista klausinėti vienas kitą. Taris pradėjo pirmas ir, kaip ir tikėtasi, paklausė Leiką, ar šis bandąs nusipirkti rinkimus.

— Jūs nesijaudinote dėl pinigų, kai turėjote jų daugiau nei kas nors kitas, — atšovė Leikas, ir publika pagyvėjo.

— Penkiasdešimties milijonų dolerių aš neturėjau, — išsigynė Taris.

— Neturiu ir aš, — metė Leikas. — Panašiau, kad šešiasdešimt milijonų, ir jie plūsta greičiau, nei mes spėjam skaičiuoti. Plūsta iš dirbančiųjų ir žmonių su vidutiniškomis pajamomis. Aštuoniasdešimt vieną procentą mūsų šelpėjų sudaro uždirbantys mažiau nei keturiasdešimt tūkstančių dolerių per metus. Ar tie žmonės ko nors nenutuokia, gubernatoriau Tari?

— Privalėtų būti ribos, kiek kandidatas galėtų išleisti.

— Sutinku. Ir aš aštuoniais atskirais atvejais Kongrese balsavau už ribas. O jūs, antra vertus, niekad neužsiminėte apie ribas, kol nepristigote pinigų.

Gubernatorius Taris nelyginant Kveilas^21 įsispitrijo į kamerą sustingusiu automobilio žibintų nutvieksto elnio žvilgsniu. Keletas Leiko žmonių publikoje susijuokė pakankamai garsiai, kad būtų išgirsti.

Prakaito lašeliai vėl išrasojo gubernatoriaus kaktą, kol jis sklaidė savo itin didelių matmenų užrašų korteles. Šiuo metu jis nebebuvo gubernatorius, bet vis tiek mėgo būti taip tituluojamas. Po teisybei, jau devyneri metai, kai po vienos kadencijos Indianos rinkėjai pasiuntė jį susikrauti daiktų. Leikas tausojo šį šūvį dar kelias minutes.

Tuomet Taris paklausė, kodėl per keturiolika metų Kongrese Leikas balsavo už penkiasdešimt ketverius naujus mokesčius.

— Aš neprisimenu penkiasdešimt ketverių mokesčių, — atsakė Leikas. — Bet daugelis jų buvo dėl tabako, alkoholio ir azartinių lošimų. Aš taip pat balsavau prieš asmeninių, korporacinių pajamų, federalinius atskaitymų nuo atlyginimo ir socialinio draudimo mokesčius. Aš nesigėdiju tokių anketinių duomenų. O jei kalbame apie mokesčius, gubernatoriau, kaip paaiškinsite faktą, kad per jūsų ketverius administravimo metus Indianoje asmeniniai mokesčiai vidutiniškai padidėjo šešiais procentais?

Greito atsakymo neišgirdęs, Leikas varė toliau:

— Norite sumažinti federalines išlaidas, tačiau per jūsų ketverius metus Indianoje valstijos išlaidos padidėjo aštuoniolika procentų. Norite sumažinti korporacinius pajamų mokesčius, tačiau per jūsų ketverius metus Indianoje korporaciniai pajamų mokesčiai padidėjo trim procentais. Norite nutraukti socialinį aprūpinimą, tačiau kai buvote gubernatorius, keturiasdešimt tūkstančių žmonių Indianoje papildomai įtraukta į socialinio aprūpinimo sąrašus. Kaip jūs tai paaiškinsite?

Kiekvieną su Indiana susijusį smūgį lydėjo kraujas, ir Taris jau kybojo ant ringo virvių.

— Aš nesutinku su jūsų skaičiais, sere, — vargais negalais išlemeno jis. — Indianoje mes sukūrėme darbo vietų.

— Nejaugi? — nusišaipė Leikas ir pakėlė nuo tribūnos popieriaus lapą, lyg tas būtų federalinis kaltinimas gubernatoriui Tariui. — Galbūt ir taip, bet per ketverius jūsų metus beveik šešiasdešimt tūkstančių atleistų darbininkų užsiregistravo darbo biržoje, — paskelbė jis, nežiūrėdamas į popierių.

Tikrai, Taris, kaip gubernatorius, turėjo ketverius blogus metus, bet ekonomika pasitraukė nuo jo į pietus. Visa tai jis buvo aiškinęs anksčiau, ir mielai pakartotų vėl, bet, deja, jam buvo likę kalbėti per nacionalinę televiziją vos kelios trumpos minutės. Tad tikrai nevertėtų eikvoti laiko leidžiantis į smulkmenas dėl praeities.

— Čia kovojama ne dėl Indianos, — prisivertė jis nusišypsoti, — o dėl visų penkiasdešimties valstijų. Apie dirbančiuosius visur, iš kurių bus laukiama daugiau mokesčių jūsų auksu klotiems gynybos projektams finansuoti, pone Leikai. Negali būti, kad rimtai siūlote padvigubinti Pentagono biudžetą.

Leikas tvirtai nužvelgė savo oponentą:

— Labai rimtai. Ir jeigu trokštumėte stiprios kariuomenės, irgi kalbėtumėte rimtai. — Ir jis pažėrė virtinę statistinių duomenų, kuriems nebuvo galo, — vieni išplaukė iš kitų. Tai buvo

įtikinamas įrodymas, kokie neparengti mūsų kariškiai, ir kai jis galiausiai baigė, mūsų ginkluotosios pajėgos būtų turėjusios vargo netgi įsiveržti į Bermudus.

Tačiau Taris turėjo priešingą studiją — storą žvilgantį rankraštį, parengtą „smegenų centro“, kuriam vadovavo buvusieji admirolai. Pamojavo juo prieš kameras ir argumentavo, kad taip stiprinti karinę galią nėra reikalo. Pasaulyje viešpatauja taika, neskaitant kelių pilietinių bei regioninių karų, kelių ginčų, kuriuose neturime jokio nacionalinio intereso, be to, Jungtinės Valstijos aiškiai liko vienintelė supervalstybė. Šaltasis karas jau istorija. Kinams dar reikia dešimtmečių, kol pasieks nors iš tolo ką nors panašaus į paritetą. Kam apsunkinti mokesčių mokėtojus dešimtimis milijonų naujai ginkluotei įsigyti?

Kurį laiką juodu diskutavo, ir Taris pelnė savo naudai keletą taškų. Tačiau tai buvo Leiko sritis, ir ginčui tęsiantis paaiškėjo, kad jis išmano kur kas daugiau už gubernatorių. Leikas patausojo stipriausią kortą pabaigai. Per savo dešimties minučių apibendrinimą jis vėl sugrįžo prie Indianos ir toliau vardijo pasigailėtinas Tario nesėkmes per vienintelę kadenciją. Leitmotyvas buvo paprastas ir labai paveikus. Jeigu jis nesugebąs valdyti Indianos, tai kaip sugebės valdyti visą naciją?

— Aš nekaltinu Indianos žmonių, — vienu momentu pareiškė Leikas. — Po teisybei, jie turėjo išminties sugrąžinti poną Tarį į privatų gyvenimą tik po vienos kadencijos. Suprato, kad jis dirba pasibaisėtinai. Štai kodėl tik trisdešimt aštuoni procentai balsavo už jį, kai paprašė dar ketverių metų. Trisdešimt aštuoni procentai! Turime tikėti Indianos žmonėmis. Jie pažįsta šį žmogų. Matė, kaip jis valdo. Jie padarė klaidą, todėl netrukus nusikratė juo. Būtų liūdna, jeigu dabar ir visa šalis padarytų tą pačią klaidą.

Žaibiška viešosios nuomonės apklausa suteikė Leikui aiškią persvarą. G-PAKAS tuoj pat po debatų paskambino tūkstančiui rinkėjų. Beveik 70 procentų jų manė, kad Leikas pasirodė geriau.

Vėlyvo skrydžio iš Pitsbergo į Vičitą metu ore buvo atidaryti keli buteliai šampano, ir mažytė vakaronė prasidėjo. Viešosios nuomonės apklausos dėl debatų rezultatai vis plaukė, kiekvienas vis geresnis, ir viešpatavo pergalinga nuotaika.

Savo „Boeinge“ Leikas nedraudė alkoholio, tačiau žiūrėjo nepalankiai. Jeigu kada kuris nors jo komandos narys ir išmesdavo taurelę, visad tą darydavo paskubomis ir slapta. Tačiau kai kurias akimirkas derėjo nors kiek atšvęsti. Jis ir pats pasimėgavo dviem taurėm šampano. Jį supo tik artimiausi žmonės. Padėkojęs pasveikino juos; vien dėl juoko visi žiūrėjo įdomiausius debatų fragmentus, tuo tarpu buvo atkimštas dar vienas butelis šampano. Padėjėjai sustabdydavo vaizdajuostę kaskart, kai gubernatorius Taris atrodydavo ypač sutrikęs; juokas vis garsėjo.

Bet vakaronė truko neilgai, — visus priveikė nuovargis. Savaičių savaites šie žmonės miegodavo tik po penkias valandas. Naktį prieš debatus daugelis miegojo dar trumpiau. Ir Leikas jautėsi išsekęs. Jis išlenkė savo trečią taurę — pirmąsyk per daugelį metų šitiek išgėrė — ir po stora dygsniuota antklode įsitaisė masyviame odiniame atlošiamajame krėsle. Salono patamsyje visur dryksojo kūnai.

Leiko neėmė miegas, lėktuve jis retai kada miegodavo. Buvo pernelyg daug dalykų, apie kuriuos reikėjo pagalvoti ir pasirūpinti. Nesimėgauti pergale debatuose buvo neįmanoma, ir, vartydamasis po antklode, Leikas kartojo sau geriausias vakaro kalbos vietas. Jis pasirodė šauniai, nors to niekad neprisipažintų kam nors kitam.

Nominacija jo rankose. Jis bus pristatytas partijos suvažiavimui, o paskui keturis mėnesius su viceprezidentu kausis — kuris kurį pagal vieną iš didingiausių Amerikos tradicijų.

Jis įsijungė sau virš galvos lemputę. Dar kažkas toliau, netoliese pilotų kabinos, irgi skaitė. Dar vienas, kurio neima miegas, taigi dar viena salone spingsinti lemputė. Žmonės po antklodėmis net knarkė, — visu greičiu skriejančių skubrių jaunų žmonių miegas.

Leikas atsidarė lagaminėlį ir išsitraukė nedidelį odinį aplanką su asmeninės korespondencijos kortelėmis. Jos buvo keturių iš šešių colių dydžio, storo popieriaus, balkšvo atspalvio, su viršuje ne itin juodu senovišku anglišku šriftu išspausdinta pavarde „Aronas Leikas“. Storu antikvariniu „Mont Blanc“ plunksnakočiu Leikas pabrėžė kelis žodžius savo kambario draugeliui iš koledžo laikų, dabar lotynų kalbos dėstytojui mažame Teksaso koledže. Taip pat parašė padėką debatų vedėjui ir žinutę savo koordinatoriui Oregone. Leikas mėgo Klansio romanus. Ką tik buvo pabaigęs skaityti paskutinįjį ir patį storiausiąjį, tad brūkštelėjo autoriui giriamąjį laiškutį.

Kartais jo laiškučiai būdavo ilgi, todėl jis turėjo paprastų, tokio pat dydžio ir spalvos kortelių, bet be pavardės. Jis apsidairė, ar visi aplinkui kietai įmigę, ir greitai parašė:

Brangusis Riki,

manau, būtą geriausia mums liautis susirašinėjus.

Linkiu tau visokeriopos sėkmės reabilitacijoje.

Nuoširdžiai, Elas

Aladin Norto adresą, kuris iškilo iš atminties, jis užrašė ant neženklinto voko. Paskui grįžo prie savo pavarde pažymėtų kortelių ir parašė keliolika padėkos laiškučių šelpėjams. Parašė dvidešimčiai, kol pagaliau priveikė nuovargis. Su kortelėmis prieš save ir su tebespingsinčia virš galvos lempute jis pasidavė nuovargiui ir per kelias minutes užsnūdo.

Nemiegojo nė valandos, kai jį pažadino persigandę balsai. Šviesos plieskė, žmonės judėjo ir salone jautėsi dūmai. Iš pilotų kabinos garsiai birzgė kažkoks skambutis; galutinai atsipeikėjęs, Leikas susivokė, kad „Boeingo“ nosis nukreipta žemyn. Netrukus įsiviešpatavo visuotinė panika, kai iš viršaus nukrito deguonies kaukės. Metų metus neatidžiai stebėjus, kaip reisų palydovės prieš pakylant nustatyta tvarka demonstruodavo, kaip elgtis avariniais atvejais, tas prakeiktas kaukes iš tiesų reikės panaudoti. Leikas užsidėjo savąją ir giliai įkvėpė.

Pilotas pranešė, kad jie priverstinai leidžiasi Sent Luise. Šviesos sumirksėjo, ir kažkas netikėtai sukliko. Leikas atsistojęs norėjo pavaikštinėti po saloną ir visus nuraminti, tačiau kaukė neleido pajudėti iš vietos. Skyriuje už jo sėdėjo dvi dešimtys reporterių ir Slaptosios tarnybos agentai.

Galbūt oro kaukės ten nenukrito, pagalvojo jis, ir pasijautė prasikaltęs.

Dūmai sutirštėjo, ir šviesos užgeso. Prasidėjus panikai, nors ir trumpą akimirką, Leikui pavyko sykį ar du racionaliai pagalvoti. Jis greitai sugriebė korespondencijos korteles ir vokus. Kortelė, skirta Rikiui, kaip tik patraukė jo dėmesį, ir jis spėjo ją įbrukti vokan su Aladino Norto adresu. Užklijavo jį, o aplanką įkišo savo lagaminėlin. Šviesos vėl sumirksėjo ir galutinai užgeso.

Dūmai graužė akis ir šildė veidus. Lėktuvas sparčiai leidosi. Iš pilotų kabinos žviegė aliarmo skambučiai ir sirenos.

Negali būti, kad visa tai vyksta iš tikrųjų, tarė sau Leikas, ir įsitvėrė alkūnramsčių. Juk turiu būti išrinktas Jungtinių Valstijų prezidentu. Prisiminė Rokį Marsianą^22, Badį Holį^23, Otisą Redingą^24, Tarmaną Mansoną^25, senatorių Tauverį iš Teksaso, savo draugą Mikį Lelandą iš Hiustono. Ir JFK Jaun.26, ir Roną Brauną^27.

Oras staiga atšalo ir dūmai greitai išsisklaidė. Jie skrido mažiau kaip dešimties tūkstančių pėdų aukštyje, pilotui kažkaip pavyko išvėdinti saloną. Lėktuvas išsilygino, ir pro langus buvo matyti šviesos žemėje.

— Prašom nenusiimti deguonies kaukių, — patamsyje suskambo piloto balsas. — Po dešimties minučių būsime ant žemės. Turėtume nutūpti be nuotykių.

Be nuotykių? Jis turbūt juokauja, pagalvojo Leikas. Panoro tuoj pat susirasti artimiausią tualetą.

Įtampa lėktuve, kad ir nelengvai, bet nuslūgo. Prieš pat paliečiant žemę Leikas išvydo blyksint šimtų avarinių mašinų šviesas. Lėktuvas šiek tiek pašokčiojo — kaip įprasta nutūpus — ir kai galiausiai sustojo betoninio tako gale, staigiai atsidarė avarinių išėjimų durys.

Visi urmu, tačiau tvarkingai puolė laukan; per kelias minutes juos sugraibė gelbėjimo personalas ir skubiai nugabeno į sanitarines mašinas. Gaisras „Boeingo“ bagažo skyriuje ir nusileidus tebesiplėtė. Leikui sprunkant šalin nuo lėktuvo, priėjo puolė ugniagesiai. Iš po sparnų vertėsi dūmai.

Dar kelios minutės, tarė sau Leikas, ir mes būtume žuvę.

— Vos per plauką, sere, — tarstelėjo vienas felčeris, kai visu greičiu jie lėkė tolyn nuo lėktuvo. Leikas spaudė sau prie krūtinės lagaminėlį su laiškais viduje ir tik dabar sustingo iš siaubo.

Vos vos išvengtas pavojus ir paskui neišvengiamai užplūdusi nenutrūkstama žiniasklaidos dėmesio kruša veikiausiai nedaug prisidėjo, kad Leiko populiarumas dar labiau padidėtų. Tačiau viešumas tikrai nekenkė. Ryto žiniose jis buvo visur — vienu tarpu kalbantis apie savo įtikinamą pergalę debatuose su gubernatoriumi Tariu, kitu — pateikiantis smulkmenas skrydžio, kuris mažne galėjo būti paskutinysis.

— Manau, kurį laiką važinėsiu autobusu, — nusijuokė jis. Stengėsi pasitelkti kaip įmanydamas daugiau sąmojo ir pasirinko santūrią — „ak, didelio čia daikto, nieko neatsitiko“ — taktiką. Jo komandos nariai turėjo ką kita papasakoti, — kaip patamsiuose kvėpuota deguonimi, kaip dūmai vis tirštėjo ir darėsi vis kaitresni. O kartu skridę reporteriai buvo uolūs informacijos šaltiniai, pateikdami nuodugnius pasakojimus apie ištikusį siaubą.

Tedis Meinardas visa tai stebėjo iš savo bunkerio. Trejetas jo žmonių buvo tame lėktuve, ir vienas jam paskambino iš Sent Luiso ligoninės.

Įvykis tikrai suglumino. Viena vertus, Tedis vis dar tikėjo Leiko prezindentystės svarba. Nuo jos priklausė nacijos saugumas.

Antra vertus, jei lėktuvas būtų sudužęs, nebūtų buvę didelės bėdos. Leikas ir jo dvilypis gyvenimas būtų išnykęs. Būtų dingęs didžiulis galvos skausmas. Gubernatorius Taris iš asmeninės patirties žinojo neribotų pinigų galią. Tedis dar suspėtų laiku sudaryti su juo sandėrį, kad lapkritį laimėtų.

Bet Leikas tebesilaikė, dabar iškilęs dar aukščiau. Įdegęs jo veidas puikavosi visų žurnalų viršeliuose ir prieš visas kameras. Jo kampanija stūmėsi priekin kur kas greičiau, nei Tedis įsivaizdavo.

Tad kodėl bunkeryje šitiek nerimo? Kodėl Tedis nešvenčia pergalės?

Todėl, kad dar turi atskleisti Brolijos mįslę. Juk negalima paprasčiausiai imti ir pradėti žudyti žmones.

25

Grupė iš Dokumentų skyriaus pasinaudojo tuo pačiu nešiojamuoju kompiuteriu kaip ir tada, kai rašė paskutinįjį laišką Rikiui. Šį laišką sukūrė pats Devilis, o jam pritarė Meinardas. Skambėjo taip:

Brangusis Riki,

gera žinia, kad tave paleidžia į laikinosios prieglaudos namus Baltimorėje. Duok man kelias dienas, ir, manau, turėsiu tau suradęs ten nuolatini darbą. Jis susijęs su raštvedyba, ne kažin kokie pinigai, bet kaip pradžiai — vieta nebloga.

Siūlau mudviem ne taip skubėti, kaip tau norėtųsi. Galbūt iš pradžių tebus malonūs priešpiečiai, paskui pažiūrėsime, kur pakryps reikalai. Aš ne iš tų, kurie puola galvotrūkčiais.

Tikiuosi, tau gerai sekasi. Parašysiu kitą savaitę ir smulkiau papasakosiu apie darbą. Taigi laikykis.

Viso geriausio, Elas

Ranka buvo parašyta tik „Elas“. Vokas pažymėtas Pagalbos skurstančių šeimų vaikams pašto spaudu, laiškas nuskraidintas į Neptjun Byčą ir pristatytas Klokneriui.

Taip pasitaikė, jog Trevoras buvo Fort Loderdeile, kad ir kaip būtų keista, rūpindamasis įteisinti juridinį reikalą, tad laiškas dvi dienas pragulėjo Aladin Norto dėžutėje. Sugrįžo pervargęs ir kontoroje užtruko tik tiek, kad spėtų įsivelti į bjaurų kivirčą su Džene, paskui supykęs išlėkė, vėl sėdo savo mašinon ir nuvažiavo tiesiai į pašto skyrių. Vyruko džiaugsmui, dėžutė buvo pilna. Jis atrinko ir išmetė reklaminį šlamštą, paskui nuvažiavo pusę mylios iki Atlantik Byčo pašto skyriaus ir patikrino Lorel Ridžo, madingo Persio reabilitacijos kurorto, dėžutę.

Surinkęs visą paštą, Trevoras, dideliam Kloknerio nepasitenkinimui, išvažiavo į Tramblą. Pakeliui tik vieną sykį paskambino — savo bukmekeriui. Per tris dienas pralošė 2500 dolerių, statydamas už ledo ritulį, — sportą, apie kurį Spaiseris nieko neišmanė, — ir atsisakė daugiau lažintis. Trevoras pats rinkosi favoritus su nuspėjamais rezultatais.

Spaiseris neatsiliepė į iškvietimą iš Tramblo kiemo, tad pasimatymų su advokatu kambarėlyje su Trevoru susitiko Bičas. Juodu apsimainė paštu — aštuoniais išsiunčiamais ir keturiolika atėjusių laiškų.

— Kaip dėl Brento iš Aper Darbio? — paklausė Bičas, peržiūrinėdamas vokus.

— Ką dėl jo?

— Kas jis toks? Mes pasirengę jį apšvarinti.

— Aš vis dar ieškau. Kelias dienas buvau išvykęs iš miesto.

— Pasistenkit tai padaryti, gerai? Šis tipas galbūt stambiausia iš visų iki šiol užkibusių žuvų.

— Padarysiu tai rytoj.

Bičas neturėjo mintyse Vegaso kontūrų ir nenorėjo lošti kortomis. Po dvidešimties minučių Trevoras išvyko.

* * *

Dar ilgai po to, kai jie turėjo būti pavalgę pietus ir kai turėjo būti uždaryta biblioteka, Brolija liko savo kambarėlyje — beveik nepratardami nė žodžio, vengdami susidurti vienas su kitu akimis, visi trys stebeilydami į sienas, sėdėjo giliai susimąstę.

Ant stalo gulėjo trys laiškai. Vienas buvo iš Elo kompiuterio, prieš dvi dienas pažymėtas Kolumbijos apygardos pašto spaudu. Kitas — Elo ranka rašytas raštelis, užbaigiantis jo susirašinėjimą su Rikiu, prieš tris dienas pažymėtas Sent Luiso pašto spaudu. Tie du laiškai akivaizdžiai prieštaravo vienas kitam ir neabejotinai buvo parašyti skirtingų žmonių. Kažkas kišo pirštus prie jų laiškų.

Trečiasis laiškas juos sustingdė vietoje. Skaitė ir skaitė jį, atskirai po vieną, visi kartu, tylomis, vienu balsu išsyk. Jie paimdavo jį už kampučių, palaikydavo prieš šviesą, netgi pauostydavo. Jis atsidavė silpnu dūmų tvaiku, tokiu pačiu, kaip ir Elo vokas bei laiškutis Rikiui.

Parašytas ranka plunksnakočiu, jis buvo datuotas balandžio 18 dieną, 1:20 nakties ir skirtas moteriai, vardu Kerolė.

Brangioji Kerole,

kas per nuostabus vakaras! Debatai negalėjo geriau nusisekti, iš dalies tavo ir Pensilvanijos savanorių dėka. Ačiū daugybę kartų! Dar šiek tiek pasistenkime ir laimėsime šį reikalą. Pensilvanijoje mes pirmaujame, tad taip tegul ir lieka. Pasimatysime kitą savaitę.

Pasirašyta Arono Leiko. Kortelės viršuje išspausdinta jo pavardė. Braižas toks pat kaip ir glaustame raštelyje, kurį Elas atsiuntė Rikiui.

Vokas buvo adresuotas Rikiui Aladin Norte, ir kai Bičas jį atplėšė, nepastebėjo antros kortelės, užkištos už pirmosios. Paskui ši iškrito ant stalo, tad pakėlęs jis pastebėjo juodai išgraviruotą užrašą „Aronas Leikas“.

Tatai atsitiko maždaug ketvirtą popiet, netrukus po to, kai išvažiavo Trevoras. Beveik penkias valandas jie studijavo paštą ir dabar buvo mažne tikri, kad (a) nešiojamuoju kompiuteriu rašytasis laiškas yra klastotė, pasirašyta „Elas“ kažkieno, gana gerai įgudusio padirbinėti parašus; (b) padirbtasis parašas „Elas“ iš esmės identiškas originaliam „Elui“, taigi padirbėjas kažkuriuo metu galėjo prieiti prie Rikio korespondencijos su Elu; (c) laiškučiai Rikiui ir Kerolei buvo parašyti Arono Leiko ranka; ir (d) skirtasis Kerolei aiškiai buvo atsiųstas jiems per klaidą.

O svarbiausia, Elas Konajersas iš tikrųjų buvo Aronas Leikas. Mažytė jų apgaulė pagavo į tinklą įžymiausią šalies politiką. Kiti, ne tokie svarbūs įkalčiai taip pat rodė į Aroną Leiką. Jo priedanga buvo pašto dėžučių tarnyba Kolumbijos apygardoje — ten, kur kongresmenas Leikas leidžia bemaž visą savo laiką. Būdamas aukšto rango renkamasis pareigūnas, ne taip retai priklausomas nuo rinkėjų užgaidų, jis tikrai turėtų slėptis po prasimanyta pavarde. Ir naudotis kompiuteriu su spausdintuvu, kad nuslėptų savo braižą. Elas neatsiuntė fotografijos, ir tai dar vienas įrodymas, kad jis turi daug ką slėpti.

Jie patikrino naujausius bibliotekos laikraščius ir išsiaiškino datas. Ranka rašytieji laiškučiai išsiųsti iš Sent Luiso dieną po debatų, kai Leikas ten buvo sustojęs, nes užsidegė jo lėktuvas.

Metas atrodė pats tinkamiausias, kad Leikas atšauktų laiškus. Buvo užmezgęs korespondenciją prieš įsitraukdamas į prezidentines lenktynes. Per tris mėnesius jisai šturmu paėmė šalį ir tapo labai įžymus. Dabar turėjo tikrai daug ką prarasti.

Pamažu, nepaisydami laiko, jie parengė savo bylą prieš Aroną Leiką. Ir kai ji jau atrodė be jokio plyšelio, pabandė viską sugriauti. Įtikimiausius kontrargumentus pateikė Finas Jarberis.

Tarkime, sakė jis, kad kas nors iš Leiko personalo galėjo prieiti priėjo firminio laiškinio popieriaus. Neblogas klausimas, todėl prie jo jie kamavosi valandą. Ar nepadarytų tokio dalyko Elas Konajersas, norėdamas pats pasislėpti? Kas, jeigu jis gyvena kur nors Kolumbijos apygardoje ir dirba Leikui? Tarkime. Leikas, labai užsiėmęs žmogus, patikėjo savo padėjėjui rašyti asmeninius laiškučius už jį. Jarberis neprisiminė, kad kada nors būtų suteikęs tokius įgaliojimus anuomet, kai dar buvo vyriausiasis teisėjas. Bičas irgi niekam neleisdavo rašyti savo asmeninių laiškučių. Spaiseris niekad nė nepagalvojo apie tokią nesąmonę. Kam tada telefonai?

Bet Jarberis ir Bičas niekad nepatyrė tokio streso ir šėlsmo, kurie nors iš tolo panėšėtų į prezidentinę kampaniją. Savo laiku buvo užsiėmę žmonės, liūdnai mąstė jie, tačiau anaiptol ne kaip Leikas.

Sakykime, tai buvo Leiko padėjėjas. Iki šiol jis išsaugojo puikią priedangą, nes nepasakė jiems beveik nieko. Neatsiuntė ir fotografijos. Vien tik migločiausios nuotrupos apie karjerą ir šeimą. Mėgo senus filmus ir kinišką maistą — tik tiek jiems pavyko ištraukti. Netrukus jie jau rengėsi išbraukti Konajersą iš savo susirašinėjimo bičiulių sąrašo, nes buvo pernelyg nedrąsus. Tad kodėl jam prireikė atšaukti santykius kaip tik šiuo metu?

Aiškaus atsakymo nebuvo.

Ir ginčas, šiaip ar taip, atrodė betikslis. Bičas ir Jarberis padarė išvadą, kad joks Leiko padėties žmogus, kas nors toks, turintis gerus šansus tapti Jungtinių Valstijų prezidentu, niekam kitam neleistų rašyti ir pasirašinėti asmeninių laiškučių. Leikas

turėjo šimtą personalo darbuotojų laiškams ir raštams spausdinti, kurie visi galėjo būti bematant jo pasirašyti.

Spaiseris iškėlė kur kas rimtesnį klausimą. Kodėl Leikui reikėjo rizikuoti ranka rašytu laiškučiu? Ankstesnieji jo laiškai buvo išspausdinti ant paprasto balto popieriaus ir išsiųsti paprastame baltame voke. Pagal laiškinio popieriaus pasirinkimą jie įžvelgė bailį, taigi Leikas buvo silpnadvasis kaip ir bet kuris kitas, atsiliepęs į jų skelbimą. Tokia turtinga rinkimų kampanija turėjo užtektinai tekstinių procesorių, rašomųjų mašinėlių ir nešiojamųjų kompiuterių, be abejo, pačių moderniausių.

Ieškodami atsakymo, jie sugrįžo prie turimo nedidelio įkalčio. Laiškas Kerolei buvo parašytas 1:20 nakties. Anot laikraščio, lėktuvas priverstinai nutupdytas apie 2:15, mažiau nei po valandos.

— Jis rašė lėktuve, — pasakė Jarberis. — Buvo vėlu, lėktuvas pilnas žmonių, kaip teigia laikraštis, jų skrido beveik šešiasdešimt, visi pavargę, ir galbūt jis negalėjo prieiti prie kompiuterio.

— Tai kodėl nepalaukus? — paklausė Spaiseris. Jis pasirodė puikiai gebąs pateikti klausimus, į kuriuos niekas, ypač jis pats, negalėjo atsakyti.

— Jis padarė klaidą. Tarėsi esąs gudrus, veikiausiai toks ir yra. Kažkokiu būdu laiškai susimaišė.

— Pažvelkite į bendrą vaizdą, — pasiūlė Bičas. — Nominacija kišenėje. Nacionalinės publikos akivaizdoje jis ką tik sutriuškino savo varžovą ir galutinai įsitikino, kad lapkritį į biuletenį bus įtraukta jo pavardė. Tačiau turi šią paslaptį. Turi Rikį ir savaites mąstė, ką su juo daryti. Vaikinukas netrukus bus paleistas, nori susitikti ir t. t. Leikas jaučia spaudimą iš abiejų pusių — iš Rikio ir suvokdamas, kad jis tikrai gali būti išrinktas prezidentu. Tad nusprendžia atšaldyti Rikį. Parašo laiškutį, su kuriuo turi tik vieną tikimybę iš milijardo susimauti, o paskui užsidega lėktuvas. Jis padaro nedidelę klaidą, bet ši tampa pasibaisėtina.

— Ir jis to nežino, — pridūrė Jarberis. — Kol kas.

Bičo teorija gerai tiko. Slogioje kambarėlio tyloje jie vis ją gromuliavo. Atradimo rimtumas slėgė jų žodžius ir mintis. Slinko valandos, ir jie pamažu ėmė įsisąmoninti tikrąją padėtį.

Kitas svarbus klausimas, su kuriuo teko jiems galynėtis, — tai trikdantis tikrumas, jog kažkas prikiša pirštus prie jų pašto.

Kas? Ir kodėl kam nors to reikėtų? Kaip laiškai perimti? Mįslę atrodė beviltiška įminti.

Vėl jie ėmė svarstyti scenarijų, kad kaltininkas — kas nors labai artimas Leikui, galbūt kuris nors turintis priėjimą padėjėjas, atsitiktinai aptikęs laiškus. Ir galbūt šis bando apsaugoti Leiką nuo Rikio, perimdamas į savo rankas korespondenciją, kad kaip nors vieną gražią dieną užbaigtų šį ryšį.

Tačiau esama pernelyg daug nežinomųjų, kad būtų galima pagrįsti įrodymą. Jie kasėsi galvas ir krimtosi nagus, kol galiausiai nusprendė, kad reikia išsimiegoti ir galbūt rytą taps aiškiau. Negalėjo planuoti kito ėjimo, nes susidariusi padėtis turėjo daugiau klaustukų nei atsakymų.

Jie miegojo mažai, ir tuoj po šeštos ryto susitikę prie juodos kavos, garuojančios iš polistirolio puodelių, sėdėjo paraudusiomis akimis ir nesiskutę. Užsirakinę duris, išsitraukė laiškus, padėjo juos tiksliai ton pačion vieton, kur gulėjo prieš naktį, ir ėmė mąstyti.

— Manau, reikėtų išžvalgyti dėžutę Čevi Čeize, — pasiūlė Spaiseris. — Tai lengva, saugu ir paprastai ilgai netrunka. Trevoras sugebėjo tą padaryti mažne visur. Jeigu mes žinosime, kas ją nuomojasi, tuomet į daug klausimų bus atsakyta.

— Sunku patikėti, kad toks žmogus kaip Aronas Leikas nuomotųsi pašto dėžutę, kad galėtų slėpti laiškus kaip šiuos, — suabejojo Bičas.

— Tai nebe tas pats Aronas Leikas, — priminė Jarberis. — Kai jis išsinuomojo dėžutę ir pradėjo rašyti Rikiui, buvo tik paprastas kongresmenas, vienas iš keturių šimtų trisdešimt penkių. Būtumėt niekad negirdėję apie jį. O dabar dalykai stebėtinai pasikeitė.

— Ir kaip tik todėl jis bando nutraukti ryšį, — pridūrė Spaiseris. — Dabar reikalai visai kitokie. Jis turi daug daugiau ką prarasti.

Pirmas žingsnis būtų pavesti Trevorui, kad pasidomėtų pašto dėžute Čevi Čeize.

Antrasis nebuvo toks aiškus. Jie murksojo susirūpinę, kad Leikas, o trijulė laikė, kad Leikas yra Elas, o Elas — Leikas, gali susigriebti apsirikęs su laiškais. Jis turėjo dešimtis milijonų dolerių (faktas, kurio jie tikrai neišleido iš akių) ir lengvai dalį jų galėtų skirti Rikiui susekti. Atsižvelgiant į tai, kiek pastatyta ant kortos, Leikas, jeigu tik suvoks savo klaidą, padarytų viską, kad neutralizuotų Rikį.

Tad jie svarstė, ar neparašius jam laiškučio, kuriame Rikis maldautų Elą, kad neužtrenktų šitaip durų. Rikiui reikia jo draugystės, bet nieko daugiau ir t. t. Tikslas — sudaryti įspūdį, kad nieko neatsitiko, viskas kaip įprasta. Jie vylėsi, kad Leikas perskaitys laiškutį, pasikasys galvą ir tyliai paklaus save, kur būtent nuėjo toji prakeikta kortelė Kerolei.

Tačiau tokį laiškutį siųsti būtų neatsargu, nusprendė jie, nes kažkas kitas taip pat skaito laiškus. Kol jie nesužinos kas, negali rizikuoti jokiu kontaktu su Elu.

Trijulė baigė gerti kavą ir nuėjo į valgyklą. Valgė čia avižinę košę, vaisių ir jogurto — sveiką maistą, nes vylėsi vėl gyvensią anapus kalėjimo sienų. Nužingsniavo drauge lengvu tempu keturis ratus be cigarečių, paskui sugrįžo į savo kambarėlį baigti rytą giliuose apmąstymuose.

Vargšas Leikas. Jisai skraidžiojo iš vienos valstijos į kitą su penkiasdešimtimi palydovų iš paskos, vėluodamas išsyk į tris sutartus renginius, o tuzinas padėjėjų kuždėjo vienu metu į abi ausis. Jis neturėjo laiko galvoti apie save.

O Brolija turėjo sau visą dieną — valandą po valandos sėdėti su savomis mintimis ir kėslais. Jėgos tikrai buvo nelygios.

26

Tramble buvo dviejų tipų telefonai: saugūs ir nesaugūs. Teoriškai visus skambučius nesaugiomis linijomis įrašydavo ir perklausydavo kažkur kabinose gnomukai, kurie nieko kita neveikdavo, kaip tik klausydavosi milijonus valandų bereikšmių tauškalų. O po teisybei, faktiškai pasirinktinai įrašydavo apie pusę skambučių ir tik apie 5 procentus jų kada nors nugirsdavo kažkuris iš besidarbuojančiųjų kalėjimui. Netgi federalinė valdžia buvo nepajėgi nusamdyti tiek gnomukų, kad būtų perklausomi visi skambučiai.

Buvo žinoma, kad per nesaugias linijas narkotikų prekeiviai vadovavo savo gaujoms. Kad mafijos bosai įsakydavo per jas smogti savo konkurentams. Tikimybė įkliūti buvo labai menka.

Saugių linijų buvo kur kas mažiau, ir pagal įstatymą jos negalėjo būti pasiklausomos. Saugūs skambučiai eidavo tik pas advokatus, o visados kur nors netoliese slankiodavo apsaugininkas.

Kai pagaliau atėjo eilė Spaiseriui paskambinti saugia linija, apsaugininkas pasitraukė į šalį.

— Juridinė kontora, — atskriejo šiurkštus balsas iš laisvo pasaulio.

— Taip, čia Džo Rojus Spaiseris, skambinu iš Tramblo kalėjimo ir noriu pasikalbėti su Trevoru.

— Jis miega.

Buvo 1:30 dienos.

— Tuomet pažadinkite tą kalės vaiką, — suniurnėjo Spaiseris.

— Palaukite.

— Gal malonėtumėte paskubėti? Kalbu kalėjimo telefonu.

Džo Rojus apsidairė aplink ir jau ne pirmąsyk save paklausė, su kokiu advokatu jie susidėjo.

— Kodėl skambinate? — buvo pirmieji Trevoro žodžiai.

— Neklausinėkite. Išbudinkite savo subinę ir imkitės darbo. Reikia, kad kai ką mums atliktumėte skubiai.

Tuo tarpu nuomojamasis kotedžas skersai gatvės nuo Trevoro kontoros dūzgė. Pirmą sykį paskambinta iš Tramblo.

— Ką taip?

— Reikia, kad patikrintumėte vieną pašto dėžutę. Skubiai. Mes norime, kad nuvyktumėte ją stebėti. Ir nesitraukite nuo jos, kol viskas nesibaigs.

— Kodėl aš?

— Vykdykite, velniai rautų! Tai gali būti dar vienas iš didžiausių laimikių.

— Kur tai yra?

— Čevi Čeize, Merilende. Užsirašykite. Elas Konajersas, dėžutė 455, „Mailbox America“, 39380 Vakarinė Aveniu, Čevi Čeizas. Būkite labai atsargus, nes tas vyriokas gali turėti draugų, o be to, didelė tikimybė, kad kas nors kitas jau seka dėžutę. Pasiimkite pinigų ir nusamdykite porą gerų seklių.

— Aš čionai gana užsiėmęs.

— Aha, atleiskite, kad jus pažadinau. Nagi judinkitės, Trevorai! Išvykite šiandien pat. Ir nesugrįžkite, kol nesužinosite, kas išsinuomojo dėžutę.

— Gerai, gerai.

Spaiseris padėjo ragelį, o Trevoras užsikėlė kojas ant stalo ir atrodė lyg taisytųsi vėl numigti. Bet jis tik mintijo reikalus. Po valandėlės šūktelėjo Dženei, kad pasiteirautų apie lėktuvų reisus į Vašingtoną.

Per keturiolika operatyvinio inspektoriaus metų Klokneris niekad nebuvo regėjęs, kad tiek daug žmonių sektų vieną šitaip įtingusį ir mažai veikiantį asmenį. Jis skubiai paskambino į Langlį Deviliui, ir išsinuomotajame namuke užvirė darbas. Atėjo laikas veikti Vesui ir Čapui.

Vesas perėjo gatvę ir įžengė pro girgždančias, apsilaupusias p. L. Trevoro Karsono, Advokato ir Teisės Patarėjo duris. Vesas vilkėjo chaki kelnėmis ir megztu puloveriu, avėjo mokasinais be kojinių, o apdovanojusi jį sau įprastu šiepuliu Džena negalėjo nuspręsti, vietinis jis ar turistas.

— Kuo galiu jums padėti? — paklausė ji.

— Man tikrai reikia pasimatyti su ponu Karsonu, — nusiminusiu tonu pasakė Vesas.

— Ar jūs susitaręs? — paklausė ji, lyg bosas būtų toks užsiėmęs, jog nepajėgtų sekti susitikimų.

— Na, ne, tai, galima sakyti, skubus reikalas.

— Jis labai užsiėmęs, — pasakė mergina, ir Vesas bemaž girdėjo jų namuke pliūptelint juoką.

— Labai prašau, man būtina su juo pasikalbėti.

Ji užvertė aukštyn akis ir nepajudėjo iš vietos.

— Kas per reikalas?

— Aš ką tik palaidojau savo žmoną, — bemaž su ašaromis pareiškė vyrukas, ir Džena pagaliau mažumėlę suminkštėjo.

— Labai užjaučiu, — pasakė ji. — Vargšas vaikinas.

— Ji žuvo per autoavariją 195 greitkelyje, tuoj šiauriau Džeksonvilio.

Dabar jau Džena stovėjo, gailėdamasi, kad neužplikė šviežios kavos.

— Labai užjaučiu, — pakartojo ji. — Kada tai atsitiko?

— Prieš dvylika dienų. Vienas draugas man rekomendavo poną Karsoną.

Nekoks draugas, norėjo ji pasakyti.

— Ar neišgertumėte kavos? — balsu paklausė, baigdama lakuotis nagus. Prieš dvylika dienų, pagalvojo ji. Kaip visos geros teisininkų sekretorės skaitė laikraščius, ypač nepraleisdama nelaimingų atsitikimų. Kas žino, gal kuris nors įžengs pro duris.

Tik ne pro Trevoro duris. Bent iki šiol.

— Ne, dėkui, — atsisakė Vesas. — Ją partrenkė „Texaco“ benzinvežis. Vairuotojas buvo girtas.

— O, Dieve mano! — sušuko ji, užsidengdama delnu burną. Netgi Trevoras susidorotų su šiuo atveju.

Rimti pinigai, dideli honorarai čia pat laukiamajame, o tas kvailys ten sau knarkia po priešpiečių.

— Jis tvarko raštišką paliudijimą, — pasakė ji. — Pažiūrėsiu, ar galima jį patrukdyti. Prašom sėstis. — Džena panoro užrakinti duris, kad klientas nepaspruktų.

— Vadinuosi Jeitsas. Jeitsas Niumenas, — pasakėjis, stengdamasis jai padėti.

— Ak taip, — linktelėjo ji, nuskubėdama koridoriumi. Mandagiai pasibeldė į Trevoro duris, paskui įėjo vidun. — Pabuskit, asilo subine! — sušnypštė ji pro sukąstus dantis pakankamai garsiai, kad išgirstų ir Vesas.

— Kas yra? — pašoko Trevoras, pasirengęs paleisti į darbą kumščius. Vis dėlto jo nemiegota. Jisai skaitė seną People egzempliorių.

— Staigmena! Turite klientą.

— Kas jis?

— Kažkoks žmogus, kurio žmoną prieš dvylika dienų suvažinėjo „Texaco“ benzinvežis. Nori tuoj pat su jumis pasimatyti.

— Jis čia?

— Taip. Sunku patikėti, tiesa? Džeksonvilyje trys tūkstančiai teisininkų, o šis vargšelis pataiko kaip tik pas jus. Sakė, rekomendavo kažkoks draugas.

— Ką jam pasakei?

— Pasakiau, kad turėtų susirasti kitų draugų.

— Ne, tikrai, ką tu jam pasakei?

— Kad jūs tvarkote raštišką paliudijimą.

— Aštuonerius metus neturėjau tokio. Vyk lauk.

— Šalčiau. Aš sutaisysiu jam kavos. Elkitės taip, lyg čia baigtumėte kokį nors svarbų reikalą. Kodėl jums nors kiek neapsitvarkius kabineto?

— Pasirūpink, kad jis neišeitų.

— „Texaco“ vairuotojas buvo girtas, — pasakė ji, atidarydama duris. — Nepražiopsokite šio reikalo.

Trevoras sustingo — atkarusiu žandikauliu, sustiklėjusiomis akimis. Apmiręs jo protas staiga atgijo. Trečdalis nuo 2 milijonų, 4 milijonų, velnias, 10 milijonų dolerių, jeigu tik šis iš tikrųjų buvo girtas, tai dar prisideda privalomasis žalos atlyginimas. Jis norėjo bent apsitvarkyti rašomąjį stalą, tačiau nepajėgė pajudėti.

Vesas žvelgė pro langą į gatvę, spoksojo į nuomojamąjį namuką, iš kur draugeliai spitrėjosi į jį. Vyrukas stovėjo nugara į sambrūzdį koridoriaus gale, nes stengėsi išlaikyti rimtą veidą. Žingsniai, paskui Džena pranešė:

— Ponas Karsonas netrukus jus priims.

— Dėkui, — tyliai pasakė neatsisukdamas.

Vargšelis vis dar sielvartauja, pamanė ji, paskui nuėjo murzinon virtuvėlėn sutaisyti kavos.

Raštiškas paliudijimas buvo užbaigtas akies mirksniu, be to, ir kiti dalyviai stebuklingai dingo be pėdsakų. Vesas nusekė paskui Dženą koridoriumi į užgriozdintą pono Karsono kabinetą. Abu pristatė vienas kitam. Paskui atnešė jiems ką tik sutaisytos kavos, o kai pasišalino, Vesas paklausė netikėtą klausimą:

— Ar čia kur nors galima gauti stiprios baltintos kavos?

— Kaipgi, žinoma, taip, be abejo, — pralemeno per stalą Trevoras. — Vos už kelių kvartalų yra tokia vieta „Javos pakrantė“.

— Ar negalėtumėte pasiųsti, kad man atneštų vieną porciją?

Kokios dar abejonės. Bet ką!

— Taip, žinoma. Su daug pieno ar vidutiniškai?

— Tiks su daug.

Trevoras iššoko iš kabineto, tad po kelių sekundžių Džena trinktelėjo paradinėmis durimis ir mažne bėgte pasinešė gatve. Kai ji dingo iš akių, Čapas paliko namuką priešais ir nuslinko prie Trevoro kontoros. Paradinės durys buvo užsitrenkusios, todėl atsirakino jas savuoju raktu. Atsidūręs viduje, užkabino grandinėlę, taigi vargšė Džena liks užstrigusi ant priebučio su puodeliu karštos kavos rankoje.

Čapas nuslinko koridoriumi ir staigiai žengtelėjo į teisininko kabinetą.

— Atleiskite... — buvo betariąs Trevoras.

— Viskas gerai, — nuramino Vesas. — Jis su manimi.

Čapas uždarė ir užrakino duris, paskui išsitraukė iš striukės

9 mm kalibro pistoletą ir mažne dūrė juo į vargšą Trevorą, kuriam akys išlipo ant kaktos, širdis apmirė.

— Kas... — vargais negalais išspaudė jis iš savęs cypių, išsigandusį balsą.

— Tik užsičiaupkit, gerai? — paliepė Čapas, paduodamas pistoletą sėdinčiam Vesui. Paklaikusiomis akimis Trevoras stebėjo, kaip ginklas perėjo iš vieno kitam, paskui dingo. Ką gi aš padariau? Kas tie galvažudžiai? Juk visos mano kortų skolos apmokėtos.

Tačiau labai mielai užsičiaupė. Ko tik šie panorės.

Čapas pasirėmė į sieną, velniškai arti Trevoro, lyg bet kuriuo mirksniu būtų pasirengęs pulti ant jo.

— Mes turime klientą, — pradėjo jis. — Turtingą žmogų, įkliuvusį mažytėn apgaulėn, kurią rezgate jūs ir Rikis.

— O, Dieve mano! — suvebleno Trevoras. Pildosi baisiausias jo košmaras.

— Puikiai sumanyta, — įsiterpė Vesas. — Prievartauti pinigus iš turtingų gėjų, kurie dar tebesislepia nuo viešumos. Jie negali pasiskųsti. Rikis jau kalėjime, tad ką jis praras?

— Bemaž tobulai, — pritarė Čapas. — Bet kol nepagaunate ant kabliuko ne tą žuvį, o dabar kaip tik taip ir padarėte.

— Tai ne mano sumanyta apgaulė, — gynėsi Trevoras balsu, vis dar dviem oktavomis aukštesniu nei paprastai, akimis tebeieškodamas pistoleto.

— Taip, bet be jūsų ji neveiktų, tiesa? — paklausė Vesas. — Juk turi būti laisvėje nesąžiningas teisininkas, kuris pirmyn ir atgal gabentų paštą. Ir Rikiui reikia ko nors, kas tvarkytų pinigus ir atliktų šiokį tokį tyrimą.

— Jūs ne farai, ką? — paklausė Trevoras.

— Ne. Mes samdyti žudikai, — pasakė Čapas.

— Mat jeigu jūs būtumėte farai, nežinau, ar norėčiau toliau su jumis kalbėtis.

— Taip, tikrai, mes ne farai.

Trevoras vėl kvėpavo ir mąstė — kvėpuoti sekėsi kur kas greičiau nei mąstyti, tačiau viršų paėmė jo profesinis pasirengimas.

— Manau, aš tai įrašinėsiu, — pasakė jis. — Tam atvejui, jeigu jūs farai.

— Juk sakiau, mes ne farai.

— Aš nepasitikiu farais, ypač iš FTB. Fedai įsiveržtų visai kaip judu, mosikuotų revolveriu ir prisiekinėtų nesą fedai. Paprasčiausiai aš nemėgstu farų. Todėl, manau, įrašinėsiu viską į juostelę.

Nesivargink, bičiuli, norėjo jie pasakyti. Visa įrašoma, tiesiogiai ir didelio ryškumo spalvomis, pasitelkus mažytes kameras, įtaisytas lubose, kelios pėdos už tos vietos, kur juodu sėdėjo. Ir po visą nukrautą Trevoro stalą prisagstyta mikrofonėlių, tad kai tik jis knarkdavo, persdavo ar netgi treškindavo krumpliais, kas nors kitapus gatvės girdėdavo.

Pistoletas vėl pasirodė. Vesas laikė jį abiem rankomis ir atidžiai tyrinėjo.

— Jūs nieko neįrašinėsite, — pareiškė Čapas. — Kaip jums jau sakiau, esame asmeniškai nusamdyti berniukai. Ir dabar viskam vadovaujame mes. — Jis pasislinko palei sieną ir žengė žingsnį arčiau. Trevoras viena akimi stebėjo jį, kita — padėjo Vesui tyrinėti pistoletą.

— Po teisybei, tai mes ateiname su taika, — nuramino Čapas.

— Turime jums šiek tiek pinigų, — pridūrė Vesas ir vėl paslėpė tą prakeiktą daikčiuką.

— Pinigų už ką? — paklausė Trevoras.

— Norime, kad pereitumėte mūsų pusėn.

— Ir ką turėsiu daryti?

— Padėsite apsaugoti mūsų klientą, — paaiškino Čapas. — Štai kaip mes tai suprantame. Jūs bendrininkaujate pinigų prievartavimo schemoje, veikiančioje iš federalinio kalėjimo vidaus. Mes jus demaskavome ir galėtume kreiptis į federalus, kad imtųsi jūsų ir jūsų kliento. Jūs būtumėte uždarytas trisdešimčiai mėnesių, galimas daiktas, į Tramblą, kur labai gerai pritiktumėte. Automatiškai iš jūsų būtų atimtos advokato teisės, o tai reiškia, kad visa tai prarastumėte. — Čapas dešine ranka atsainiai numojo į netvarką, dulkes ir krūvas senų, metų metus neliestų aplankų.

Tuoj pat prisidėjo ir Vesas:

— Mes pasirengę šią pat valandėlę kreiptis į federalus ir veikiausiai galėtume sustabdyti išeinantį iš Tramblo paštą. Mūsų klientas tikriausiai būtų apsaugotas nuo bet kokių nemalonumų. Tačiau esama rizikos elemento, kurio mūsų klientas nepageidauja. Kas, jeigu Rikis turi kitų padėjėjų arba Tramblo viduje, arba už jo sienų, ką nors, kurio mes dar nenustatėme, ir šis keršydamas sugebės iškelti mūsų klientą viešumon?

Čapas jau purtė galvą.

— Tai pernelyg rizikinga. Todėl mes linkę dirbti su jumis, Trevorai. Verčiau jus papirkti ir pribaigti apgaulę iš šios kontoros.

— Manęs negalima nupirkti, — visai neįtikinamai pareiškė Trevoras.

— Tuomet kuriam laikui jus išsinuomosime, ką į tai pasakysite? — paklausė Vesas. — Beje, argi visi teisininkai nesamdomi bent keliom valandom?

— Galbūt, bet jūs prašote mane, kad išduočiau klientą.

— Jūsų klientas — sunkus nusikaltėlis, kuris iš federalinio kalėjimo kasdien daro nusikaltimus. Nebūkime čia tokie šventeiviški.

— Kai tampi nusikaltėliu, Trevorai, — rimtai pasakė Čapas, — prarandi teisę vadintis teisuoliu. Nepamokslaukite. Mes žinome, kad tai tik pinigų kiekio klausimas.

Mirksnį Trevoras pamiršo ginklą ir už jo ant sienos kabančią — šiek tiek kreivai — teisininko licenciją. Kaip dažnai šiomis dienomis tai darydavo, susidūręs su dar vienu nemalonumu, susijusiu su teisine praktika, jis užsimerkė ir nugrimzdo į svajones apie savo keturiasdešimties pėdų škuną, išmetusią inkarą šiltuose, tykiuose nuošalios įlankėlės vandenyse, merginas su bikinukais be viršutinės dalies ant kranto vos už šimto jardų ir patį save, bemaž nuogą, gurkšnojantį ant denio gėrimus. Jis tiesiog uodė sūrų vandenį, juto švelnų vėjelį, skanavo romą, girdėjo merginas.

Atsimerkė ir pabandė sutelkti žvilgsnį į Vėsą anapus stalo.

— Kas jūsų klientas? — paklausė.

— Ne taip greitai, — atšovė Čapas. — Pirma sumušame rankomis.

— Ką sumušame rankomis?

— Mes duosime pinigų, ir jūs dirbsite mums kaip dvigubas agentas. Tuomet galėsime prieiti prie visko. Įrengsime prie jūsų aparatūrą ir klausysimės, kai kalbėsitės su Rikiu. Peržiūrinėsime visus laiškus. Nesiimsite jokio žingsnio su mumis neaptaręs.

— Kodėl jūs paprasčiausiai nesumokate reikalaujamų pinigų? — paklausė Trevoras. — Tai būtų kur kas paprasčiau.

— Mes apie tai galvojome, — pasakė Vesas. — Bet Rikis žaidžia nešvariai. Jeigu mes sumokėtume, jis pareikalautų daugiau. Ir dar daugiau.

— Ne, jis to nedarytų.

— Tikrai? O kaip Kvinsas Garbas iš Beikerso, Ajovos valstijoje?

O dievuliau, pagalvojo Trevoras, ir mažne garsiai ištarė. Kiek jie žino? Jam tepavyko išstenėti:

— Kas jis toks?

— Baikite, Trevorai, — sudraudė Čapas. — Mes žinome, kur Bahamuose paslėpti pinigai. Žinome apie „Bumerio nekilnojamąjį turtą“ ir apie jūsų sąskaitėlę, šiuo metu su beveik septyniasdešimties tūstančių baksų likučiu.

— Mes kasėmės kiek galėjome giliau, Trevorai, — itin vykusiai nutaikęs progą įsiterpė Vesas. Trevoras nelyginant stebėjo tenisą — pirmyn atgal, pirmyn atgal. — Bet pagaliau atsimušėme į uolą. Štai kodėl mums reikia jūsų.

Tiesą sakant, Trevoras niekada nemėgo Spaiserio. Buvo šaltas, beatodairiškas, bjaurus žmogeliūkštis, kuriam užteko įžūlumo sumažinti Trevoro dalį. Bičas ir Jarberis nieko vyrai, bet po velnių, ar tai svarbu! Lyg Trevoras galėtų daug rinktis.

— Kiek? — paklausė jis.

— Mūsų klientas pasirengęs sumokėti šimtą tūkstančių dolerių grynais, — pasakė Čapas.

— Žinoma, grynais, — linktelėjo Trevoras. — Šimtas tūkstančių — juokai. Tokia būtų pirmoji įmoka Rikiui. Mano savigarba, po šimts, gerokai brangesnė nei šimtas tūkstančių.

— Du šimtai tūkstančių, — pasiūlė Vesas.

— Padarykime šitaip, — tarė Trevoras, iš paskutiniųjų stengdamasis pristabdyti šuoliuojančią širdį. — Kiek jūsų klientas sutiktų mokėti, kad jo paslaptėlė būtų palaidota?

— Ir jūs pasirengęs ją palaidoti? — paklausė Vesas.

— Taip.

— Sekundėlę, — tarė Čapas, išsitraukdamas iš kišenės mažutį telefoną. Rinkdamas numerius jis atidarė duris ir išėjo į koridorių, kur sumurmėjo kelis sakinius. Trevoras beveik nieko nenugirdo. Vesas stebeilijo į sieną, pistoletas taikiai gulėjo greta jo ant kėdės. Trevoras ginklo nematė, nors ir stengėsi pamatyti.

Čapas sugrįžo ir rūsčiai pažvelgė į Vėsą, tarsi savo antakių ir kaktos raukšlėmis kažkaip galėtų perteikti svarbią žinią. Kiek padvejojęs Trevoras puolė stačia galva:

— Manau, kainuotų milijoną baksų, — tarė jis. — Juk tai galėtų būti mano paskutinė byla. Jūs mane prašote atskleisti konfidencialią kliento informaciją, teisininkui tai pasibaisėtinas poelgis. Akies mirksniu galėčiau prarasti advokatūros licenciją.

Prarasti advokatūros licenciją senukui Trevorui būtų buvęs žingsnis aukštyn, bet Vesas ir Čapas nutylėjo. Ginčas, kiek galėtų būti verta jo teisininko licencija, niekur nenuvestų.

— Mūsų klientas sumokės milijoną dolerių, — pasakė Čapas.

Ir Trevoras nusijuokė. Nepajėgė susilaikyti. Sukvaknojo lyg

ką tik išgirdęs šaunią kokio nors anekdoto pabaigą; kitapus gatvės nuomojamajame namuke irgi juoktasi — iš Trevoro juoko.

Trevoras pasistengė susitvardyti. Liovėsi kvaknojęs, bet nepajėgė nuvyti nuo veido šypsenos. Milijonas baksų. Grynais. Neapmokestinamų. Paslėptų užsienyje, žinoma, kitame banke, kuo toliau nuo Vidaus finansų inspekcijos ir bet kurių kitų valdžios čiuptuvų.

Vėliau jam pasisekė nutaisyti teisininko rūstį, — pasijuto šiek tiek sutrikęs, kad taip neprofesionaliai sureagavo. Jau rengėsi pasakyti ką nors tokio reikšminga, kai iš kontoros priekio pasigirdo trys stiprūs belstelėjimai į lango stiklą.

— Ak taip, — tarė jis. — Tikriausiai tai kava.

— Ji turi išeiti, — pasakė Čapas.

— Aš ją išsiųsiu namo. — Trevoras šiek tiek svaigstančia galva pirmąsyk atsistojo.

— Ne. Visam laikui. Pašalinkite ją iš kontoros.

— Kiek ji žino? — paklausė Vesas.

— Ji nebyli lyg akmuo, — džiugiai pasakė Trevoras.

— Tai įeina į sandėrį, — pareiškė Čapas. — Ji dingsta, ir tuojau pat. Turime daug ką aptarti, ir nereikia, kad ji čia sukinėtųsi.

Bilsmas sustiprėjo. Džena jau buvo atsirakinusi duris, tačiau jai kelią pastojo saugos grandinėlė.

— Trevorai! Tai aš! — šūktelėjo ji pro dviejų colių tarpą.

Kasydamasis galvą ir ieškodamas žodžių, ką pasakyti, Trevoras pamažu nuėjo koridoriumi. Per paradinių durų langą atsidūrė akis į akį su sekretore ir atrodė labai sumišęs.

— Atidarykit, — suniurnėjo ji. — Ta kava karšta.

— Noriu, kad eitum namo.

— Kodėl?

— Kodėl?

— Taip, kodėl?

— Kadangi, na, ee... — Akimirką jis nerado žodžių, paskui pagalvojo apie pinigus. Tai dalis sandėrio, kad ji pasitrauktų. — Kadangi tu atleista, — pasakė.

— Ką?!

— Pasakiau — atleista! — riktelėjo šefas, ganėtinai garsiai, kad kontoros gilumoje išgirstų ir naujieji jo bičiuliai.

— Negalite manęs atleisti! Pernelyg daug esate man skolingas pinigų.

— Nė velnio aš tau neskolingas!

— O kaip dėl tūkstančio baksų dar neišmokėtos algos?!

Vienvėriai užtamsinti nuomojamojo namuko langai buvo prisigrūdę veidų. Tykioje gatvėje skardėjo balsai.

— Tu išprotėjai! — sukliko Trevoras. — Aš tau neskolingas nė cento!

— Jei tiksliau — tūkstantį keturiasdešimt baksų!

— Tau galvoj negerai!

— Šunsnukis! Aštuonerius metus sėdžiu pas jus už minimalų atlygį, o kai galiausiai gaunate stambią bylą, išvejate mane. Ar ne taip pasielgiate, Trevorai?

— Kažkas panašaus! O dabar keliauk!

— Atidarykit duris, niekingas baily!

— Keliauk, Džena!

— Ne, kol nesusirinksiu savo daiktų!

— Grįžk rytoj. Dabar aš kalbuosi su ponu Niumanu. — Ir Trevoras žingtelėjo nuo durų. Išvydusi, kad jis jų neatidaro, mergina, nesusi valdė:

— Šunsnuki! — sukliko dar garsiau ir sviedė didžiąją porciją kavos į duris. Plonas, palaikis stiklas sudrebėjo, bet nesudužo ir akimoju pasidengė grietinėlės praskiestu rudu skysčiu. Kad ir saugus viduje, Trevoras atšlijo ir pasibaisėjęs stebėjo, kaip toji moteris, kurią taip gerai pažinojo, pameta protą. Įsiaudrinusi, išraudusiu veidu ji atsitraukė, žengė kelis žingsnius, kol galiausiai pastebėjo akmenį. Buvo užsilikęs nuo seniai pamiršto, nebrangaus aplinkos sutvarkymo projekto, kuriam, savo laiku jai mygiant, jis buvo pritaręs. Džena pastvėrė akmenį, sugriežė dantimis, dar kelissyk nusikeikė ir sviedė į duris.

Vesas ir Čapas nuostabiai tvardėsi, kad viso to susidūrimo metu išliktų rimti, bet kai akmuo su trenksmu įlėkė pro durų langą, jie nebeištvėrė nesusijuokę. Trevoras riktelėjo:

— Kad tave kur, pasiutusi kale!

Juodu vėl susijuokė ir nusisuko vienas nuo kito, narsiai stengdamiesi surimtėti.

Stojo tyla. Priimamajame ir aplink jį vėl įsivyravo rimtis.

Gyvas ir sveikas, iš pažiūros nė kiek nenukentėjęs, Trevoras pasirodė ant savo kabineto slenksčio.

— Atleiskite už tą nemalonumą, — ištarė jis tyliai ir nuėjo atsisėsti į krėslą.

— Jums nieko neatsitiko? — paklausė Čapas.

— Ničnieko. Nesijaudinkite. Gal paprastos kavos? — paklausė jis Vėsą.

— Pamirškite.

Per priešpiečius, kuriais Trevoras labai rekomendavo pasimėgauti pas Pitą, buvo suderintos paskutinės detalės. Jie susirado staliuką gilumoje, netoli nuo biliardo automatų. Vesui ir Čapui rūpėjo slaptumas, bet netrukus juodu įsitikino, kad niekas nesiklauso, nes pas Pitą reikalų niekas netvarkydavo.

Trevoras įkalė tris ilgakaklius butelius alaus su savo pamėgtosiomis prancūziškomis bulvytėmis. Taip pat jie užsisakė nealkoholinių gėrimų ir mėsainių.

Trevoras pageidavo gauti visus pinigus į rankas anksčiau, negu išduos savo klientą. Vyrukai sutiko pristatyti šimtą tūkstančių grynais šią pat popietę ir tučtuojau pradėti pervedinėti pinigus į sąskaitą. Trevoras pareikalavo kito banko, bet jie užsispyrė likti prie „Ženevos kredito“ Nasau. Patikino jį, kad apsiriboja tik sąskaitų stebėjimu ir jokiu būdu negali prikišti nagų prie kapitalo. Be to, pinigai ateis ten vėlai popiet. Jeigu būtų pakeistas bankas, tatai galėtų užtrukti dieną ar dvi. Abi pusės nekantravo kuo greičiau užbaigti sandėrį. Vesas ir Čapas norėjo, kad jų klientas būtų visiškai ir nedelsiant apsaugotas. Trevoras norėjo savojo lobio. Po trijų alaus jau svajojo, kaip jį leis.

Čapas anksti išėjo atnešti pinigų. Trevoras užsisakė ilgakaklį alaus išsinešti, ir juodu įsėdo į Vėso automobilį pasivažinėti po miestą. Sutarė kur nors susitikti su Čapu ir perimti pinigus. Važiuojant į pietus Al A greitkeliu palei pakrantę, Trevoras pravėrė burną.

— Argi ne keista? — prašneko jis, paslėpęs akis už tamsių akinių ir atrėmęs galvą į atramą.

— Kas keista?

— Kaip žmonės sutinka rizikuoti. Pavyzdžiui, jūsų klientas. Turtingas žmogus. Galėtų nusisamdyti visus jaunus vaikinu, kokių tik geidžia, bet ne — atsiliepia į skelbimą gėjų žurnale ir ima rašinėti laiškus visiškam nepažįstamajam.

— Aš to irgi nesuprantu, — pritarė Vesas, ir dvejetas normalių vyrukų akimirką pajuto bendrumą. — Ne mano reikalas klausinėti.

— Matyt, visas įdomumas, kai nieko nežinai, — spėjo Trevoras ir truputėlį nugėrė alaus.

— Taip, tikriausiai. Kas tas Rikis?

— Pasakysiu jums, kai gausiu pinigus. Kuris iš jų jūsų klientas?

— Kuris? Kiek aukų šiuo metu esate pasigavę?

— Pastaruoju metu Rikis buvo labai užsiėmęs. Veikiausiai apdorojami kažkas apie dvidešimtį.

— Kiek jau išsunkėte?

— Du ar tris. Tai bjaurus verslas.

— Kaip jūs įsipainiojote?

— Esu Rikio advokatas. Jis itin sumanus, labai nuobodžiauja ir kažkokiu būdu sumąstė šį planą vis dar užsislėpusiems gėjams paspausti. Nepaisydamas sveiko proto, aš sutikau prisidėti.

— Jis gėjus? — paklausė Vesas, nors žinojo Bičo vaikaičių vardus, žinojo Jarberio kraujo grupę. Žinojo, su kuo susitikinėja Spaiserio žmona Misisipėje.

— Ne.

— Tuomet jis iškrypėlis.

— Ne, jis padorus vyriokas. Tad kas gi jūsų klientas?

— Elas Konajersas.

Trevoras linktelėjo ir bandė prisiminti, kiek Rikio ir Elo laiškų perėjo per jo rankas.

— Koks sutapimas! Aš kaip tik ketinau vykti į Vašingtoną ir šiek tiek pasidomėti pono Konajerso biografijos faktais. Žinoma, tai netikra jo pavardė.

— Tikrai taip.

— Ar žinote jo tikrąją pavardę?

— Ne. Mes nusamdyti kai kurių jo žmonių.

— Kaip įdomu. Vadinasi, nė vienas iš mūsų nepažįsta tikrojo Elo Konajerso?

— Teisybė. Ir, neabejoju, taip ir liks.

Trevoras parodė pirštu į dirbančią iki vėlumos įvairių smulkių prekių krautuvėlę.

— Sustokite prie jos. Man reikia alaus.

Vesas palaukė prie benzino kolonėlių. Buvo nuspręsta, kad jie nieko jam nesakys dėl girtuoklystės, kol pinigai nepereis iš rankų į rankas ir jis nebus jiems visko papasakojęs. Jie įsigysią šiokį tokį jo pasitikėjimą, paskui atsargiai pabandysią pastūmėti arčiau prie blaivybės. Mažiausiai reikia, kad Trevoras kasnakt šlaistytųsi pas Pitą, gertų ir per daug šnekėtų.

Čapas laukė gerai parinktame išsinuomotame automobilyje priešais savitarnos skalbyklą penkias mylias piečiau Ponte Vedra Byčo. Jis įteikė Trevorui ploną, pigų lagaminėlį, tardamas:

— Jie visi čia. Šimtas tūkstančių. Susitiksime, vyručiai, kontoroje.

Tačiau Trevoras jo negirdėjo. Atidarė lagaminėlį ir įniko skaičiuoti pinigus. Vesas apgręžė automobilį ir pasuko į šiaurę. Dešimt krūvelių po 10 000 dolerių, visos šimtiniais banknotais.

Trevoras uždarė lagaminėlį ir perėjo kiton interesų pusėn.

27

Pirmutinis Čapo, kaip naujojo nediplomuoto Trevoro juridinio pagalbininko, uždavinys buvo sutvarkyti kontoros priimamąjį ir pašalinti viską, kas bent iš tolo primintų čia karaliavus moterį. Jisai sukrovė Dženos daiktus į kartoninę dėžę — viską, pradedant lūpdažiais bei nagų dildėmis ir baigiant arachio saldainiais bei X kategorijos^28 meilės romanais. Taip pat ten bolavo vokas su aštuoniasdešimtimi dolerių ir kažkiek centų. Bosas pareiškė į juos teisę, teigdamas, jog tai smulkioms išlaidoms skirti pinigai.

Čapas suvyniojo Dženos fotografijas į seną laikraštį ir rūpestingai įdėjo į kitą dėžę podraug su dūžtamais niekučiais, kokių randi daugelyje kontoros priimamųjų. Jis nusikopijavo jos užrašų knygutes su numatytais susitikimais, kad žinotų, kas turės pasirodyti ateityje. Nė kiek nenustebęs suprato, kad čia bus maža veiklos. Niekur horizonte nė vienintelės datos teisme. Du susitikimai kontoroje šią savaitę, du — kitą, paskui nieko. Studijuojant kalendorėlius Čapui paaiškėjo, kad Trevoras persijungė į lėtesnę pavarą maždaug tuo metu, kai atėjo pinigai iš Kvinso Garbo.

Jie žinojo, kad pastarąsias savaites Trevoras ėmė smarkiau lošti ir turbūt išgėrinėti. Kelis kartus Džena telefonu draugėms guodėsi, kad Trevoras daugiau laiko praleidžia pas Pitą negu kontoroje.

Kai Čapas triūsė priimamajame pakuodamas Dženos šlamštą, pertvarkydamas jos rašomąjį stalą, šluostydamas ir siurbliu traukdamas dulkes ir išmetinėdamas senus žurnalus, kartkartėmis suskambėdavo telefonas. Pagal pareigas jam priklausė atsiliepti į telefono skambučius, todėl laikėsi nuo šio netoliese. Didžiuma skambučių buvo Dženai, todėl vyrukas mandagiai paaiškindavo, kad ji čia nebedirba. „Juo jai geriau“ — tokia, atrodo, buvo bendra reakcija.

Persirengęs staliumi agentas anksti rytą atvyko pakeisti paradinių durų. Trevoras stebėjosi Čapo dalykiškumu.

— Kaip taip greitai jį suradote? — paklausė jis.

— Tereikėjo peržiūrėti geltonuosius puslapius, — atsakė Čapas.

Įkandin staliaus kitas agentas, apsimetęs spynų meistru, pakeitė visas pastato spynas.

Į jų susitarimą įėjo sąlyga, kad Trevoras nepriims naujų klientų bent trisdešimt ateinančių dienų. Jis ilgai ir atkakliai dėl to ginčijosi, lyg turėtų išsaugoti žvaigždės reputaciją. Tik pagalvokite apie visus tuos žmones, kuriems gali manęs prireikti, skundėsi jis. Bet jie žinojo, kokios vangios buvo pastarosios trisdešimt dienų, tad neatlyžo, ir advokatas gavo nusileisti. Norėjo šią vietą turėti tik sau. Čapas paskambino tiems klientams, su kuriais buvo sutarta susitikti, ir pasakė, kad ponas Karsonas tądien, kai turį užvažiuoti, būsiąs užimtas teisme. Pakeisti susitikimų grafiką būtų sunku, paaiškino Čapas, bet jis paskambinsiąs jiems, kai atsiras koks tarpas tarp darbų.

— Nemaniau, kad jis lankosi teismuose, — pakomentavo vienas iš jų.

— O taip, — patikino Čapas. — Tai išties stambi byla.

Kai klientų sąrašas buvo sumažintas iki minimumo, liko tik

vienas atvejis, kai žmogus būtinai turėjo užsukti į kontorą. Tai buvo reikalas dėl alimentų vaikui išlaikyti, ir Trevoras atstovavo moteriai trejus metus. Jis negalėjo taip paprastai imti ir jos atsikratyti.

Užsuko Džena, pasirengusi pridaryti nemalonumų, ir atsivedė su savimi kažkokį neva draugužį — raumeningą vyruką su ožiška barzdele, poliesterinėmis kelnėmis, baltais marškiniais ir kaklaraiščiu; Čapas spėjo, kad šis veikiausiai prekiauja naudotais automobiliais. Be abejo, jis būtų lengvai prikūlęs Trevorą, bet su Čapu nenorėjo turėti jokių reikalų.

— Norėčiau pasikalbėti su Trevoru. — pasakė Džena, lakstydama akimis po savo ką tik pertvarkytą rašomąjį stalą.

— Deja. Jis susitikime.

— Ir kas, po velniais, jūs toks?

— Nediplomuotas pagalbininkas.

— A, tai pasistenkite savo pinigus gauti iš anksto.

— Dėkui. Jūsų daiktai štai ten, tose dviejose dėžėse, — parodė Čapas.

Ji pastebėjo, kad žurnalų šūsnys sumažintos ir tvarkingos, šiukšlių krepšys tuščias, baldai išblizginti. Tvyrojo antiseptiko kvapas, lyg jie būtų dezinfekavę vietą, kur ji kadaise sėdėjo. Tapo nebereikalinga.

— Pasakykite Trevorui, kad jis man skolingas tūkstantį dolerių neišmokėto atlyginimo.

— Pasakysiu, — pažadėjo Čapas. — Dar kas nors?

— Aha, tas vakarykštis naujasis klientas, tas Jeitsas Niumenas. Pasakykit Trevorui, kad aš pasitikrinau laikraščiuose. Paskutiniąsias dvi savaites greitkelyje 195 nebuvo jokių nelaimingų atsitikimų, pasibaigusių mirtimi. Neužregistruota ir moters, pavarde Niumen, kuri būtų buvusi užmušta. Kažkas ne taip.

— Dėkui. Pasakysiu jam.

Ji apsidairė aplinkui paskutinį sykį ir vėl kvailai nusišiepė, išvydusi naująsias duris. Jos draugužis piktai nužvelgė Čapą, lyg rengtųsi žengtelti priekin ir vis dėlto perlaužti šiam sprandą, tačiau piktumas praėjo, ir jis pasuko į duris. Jie pasišalino nieko nesulaužę, abu drimblindami šaligatviu nešini po dėžę.

Čapas lydėjo akimis juos nueinančius, paskui pradėjo rengtis priešpiečių iššūkiui.

Praeitą vakarą pietavo šalimais pilnutėliame žmonių naujame jūros patiekalų restoranėlyje už dviejų kvartalų nuo „Jūros vėžlio užeigos“. Atsižvelgiant į porcijų dydį, kainos buvo nežmoniškos, ir kaip tik todėl Trevoras, naujausias Džeksonvilio milijonierius, užsispyrė, kad jie pavalgytų tenai. Žinoma, vakaras buvo jo sąskaita, ir išlaidauti jis nešykštėjo. Po pirmo martinio apgirto ir neprisiminė, ką valgė. Vesas ir Čapas paaiškino, kad jų klientas draudžia juodviem gerti. Abu siurbčiojo firminį gaivinantį gėrimą ir vis žiūrėjo, kad Trevoro vyno taurė būtų pilna.

— Aš susirasčiau kitą klientą. — Ir Trevoras nusijuokė iš savo paties sąmojo.

— Žinot, aš turėsiu gerti už mus visus tris, — pasakė jis įpusėjus pietums, paskui kaip tik tą ir ėmėsi daryti.

Vyrukams didžiai palengvėjo, kai pamatė, kad Trevoras yra romus girtuoklis. Jie vis pildė jo taurę, norėdami įsitikinti, kiek galįs pakelti. Advokatas darėsi vis ramesnis ir tylesnis, o gerokai po deserto davė kelneriui arbatpinigių 300 dolerių grynais. Jie įkėlė jį į savo automobilį ir parvežė namo.

Trevoras užmigo su naujuoju lagaminėliu prie krūtinės. Kai Vesas užgesino šviesą, vyriokas gulėjo lovoje suglamžytomis kelnėmis ir baltais medvilniniais marškiniais, nurišta varlyte, vis dar su batais ir knarkė, abiem rankomis tvirtai prie savęs spausdamas lagaminėlį.

Perlaida atėjo tuoj prieš penkias. Pinigai buvo vietoje. Klokneris jiems buvo įsakęs jį nugirdyti, pažiūrėti, kaip tokios būklės elgsis, o rytą pradėti darbuotis.

Pusę aštuonių ryto jie sugrįžo pas Trevorą į namus, atrakino duris savuoju raktu ir aptiko jį maždaug tokį patį, kokį buvo palikę. Vienas batas buvo nusmukęs, Trevoras miegojo susirietęs ant šono, pasikišęs po savimi lagaminėlį nelyginant futbolo kamuolį.

— Keliamės! Keliamės! — sušuko Čapas, o Vesas tuo tarpu uždegė šviesas, pakėlė užuolaidas ir kaip įmanydamas daugiau baladojosi. Trevoras, jo garbei reikia pasakyti, pašoko, puolė į vonios kambarį, paskubom palindo po dušu ir užtruko vos dvidešimt minučių, kai įžengė į savo poilsio kambarį su parišta nauja varlyte ir be mažiausios raukšlelės po akimis. Tiesa, akys buvo šiek tiek užpurtusios, tačiau jis šypsojosi ir buvo pasiryžęs narsiai pasitikti dieną.

Milijonas dolerių padėjo. Po teisybei, niekad taip greitai nebuvo įveikęs pagirių.

„Javos pakrantėje“ jie greitomis suvalgė po bandelę ir atsigėrė stiprios kavos, paskui energingai ėmėsi jo kontorėlės. Čapas pasirūpino priimamuoju, o Vesas tuo pat metu ėmėsi kabinete paties Trevoro.

Per pietus kai kurie dalykai atsistojo savo vieton. Iš Trevoro pagaliau buvo ištraukti Brolijos narių vardai, ir Vesas su Čapu nuostabiai apsimetė nustebę.

— Trejetas teisėjų? — abu kartojo, neva negalėdami patikėti.

Trevoras šypsojosi ir išdidžiai linksėjo, lyg tai jis ir tik jis

vienas buvo šio meistriško plano architektas. Troško, kad jie patikėtų, jog turėjo užtektinai proto ir apsukrumo įtikinti tris buvusiuosius teisėjus, kad tie leistų savo laiką rašinėdami laiškus vienišiems gėjams, idant jis, Trevoras, galėtų susižerti trečią dalį prievarta išsireikalautų pinigų. Velniai rautų, jis beveik genijus.

Kitos dėlionės detalės tebeliko neaiškios, ir Vesas buvo pasiryžęs laikyti Trevorą uždarytą, kol negaus atsakymų.

— Pašnekėkime apie Kvinsą Garbą, — pasakė jis. — Jo pašto dėžutę buvo išsinuomojusi nesama korporacija. Kaip jūs sužinojote jo tikrąją asmens tapatybę?

— Tai buvo nesunku, — atsakė Trevoras, labai didžiuodamasis savimi. Dabar jis ne tik genijus, bet dargi ir labai turtingas. Dar vakar rytą atsibudo su galvoskaudžiu ir pirmąją pusę valandos praleido lovoje skaičiuodamas lošimo nuostolius, rūpindamasis dėl vis didėjančios savo priklausomybės nuo Brolijos ir nuo jos rezgamų apgaulių. O po paros atsibudo su dar stipresniu galvoskaudžiu, tačiau maldomo milijono baksų balzamo.

Buvo apimtas euforijos, apsvaigęs ir nekantravo greičiau baigti užduotį, kad galėtų toliau džiaugtis gyvenimu.

— Susiradau Di Moine privatų seklį, — pasakė jis, gurkšnodamas kavą ir užsikėlęs kojas ant stalo, kur joms ir priklausė būti. — Nusiunčiau jam tūkstančio baksų čekį. Dvi dienas jis praleido Beikerse, — jūs esate buvęs Beikerse?

— Taip.

— Bijojau, kad ir man teks ten nuvykti. Apgaulė geriausiai veikia, jei gali paspęsti spąstus kokiam nors iškiliam piniguočiui. Jis bet kiek sumokės, kad tik tu tylėtum. Kad ir kaip ten būtų, tasai seklys surado pašto tarnautoją, ištroškusį pinigų. Vieniša daugiavaikė motina, senas automobilis, mažas butas, na, įsivaizduojat visą paveikslą. Jis paskambino jai vakare ir pasakė duosiąs jai penkis šimtus dolerių grynais, jeigu pasakysianti, kas nuomojasi 788 dėžutę „CMT investicijų“ vardu. Kitą rytą paskambino moteriškei į paštą. Per priešpiečių pertrauką juodu susitiko automobilių stovėjimo aikštelėje. Ji įteikė jam popieriaus skiautę su Kvinso Garbo pavarde, o jis jai — voką su penkiais šimto dolerių banknotais. Ji nė nepaklausė, kas jis toks.

— Ar tai tipiškas metodas?

— Garbo atveju suveikė. Su Kerčių Keitsu, vyrioku iš Dalaso, antruoju, kurį mes apgavome, buvo šiek tiek sudėtingiau. Sekliui, kurį tenai nusamdėme, nepasisekė nieko surasti viduje, tad tris dienas pats gavo stebėti paštą. Kainavo tūkstantį aštuonis šimtus dolerių, bet galop pamatė jį ir užsirašė automobilio numerį.

— Kuris toliau?

— Turbūt tas vyriokas iš Aper Darbio, Pensilvanijoje. Jo priedanga — Brantas Vaitas, atrodo, tai bus puikus klientas.

— Ar jūs kada nors skaitėte laiškus?

— Niekad. Nežinau, kas buvo rašoma ten ir atgal, ir nenoriu žinoti. Kai jie jau pasirengę ką nors apiplėšti, pasako man išžvalgyti dėžutę ir sužinoti tikrąją pavardę. Taip esti, jeigu jų susirašinėjimo bičiulis naudojasi priedanga — kaip jūsiškis klientas ponas Konajersas. Nustebtumėte išgirdę, kiek daug žmonių naudojasi savo tikrosiomis pavardėmis. Neįtikėtina.

— Ar jūs žinote, kada jie išsiunčia laiškus, kuriais prievartauja pinigus?

— O, taip. Jie man pasako, kad galėčiau perspėti banką Bahamuose, jog gali ateiti perlaida. Kai tik pinigai pasiekia, iš banko man paskambina.

— Papasakokit apie tą Brantą Vaitą iš Aper Darbio, — paprašė Vesas. Jis užsirašinėjo į popieriaus lapus, lyg kas nors galėtų būti praleista. Anapus gatvės kiekvienas žodis buvo įrašomas keturiais skirtingais aparatais.

— Jie jau pasirengę jį apiplėšti, tiek težinau. Atrodo, jis jau prinokęs papurtyti, nes jie ką tik apsimainė pora laiškų. Su kai kuriais iš tų vaikinų — tai kaip traukti dantį, sprendi pagal laiškų skaičių.

— Bet jūs nesekate tų laiškų?

— Čia jie neregistruojami. Bijojau, kad vieną kurią nors dieną gali pasirodyti federalai su kratos orderiu, ir nenorėjau, kad rastų bent kokių įrodymų mane į tai įsipainiojus.

— Gudru, labai gudru.

Trevoras nusišypsojo, mėgaudamasis savo įžvalgumu.

— Na, taip, nemažai studijavau baudžiamąją teisę. Tad po kurio laiko imi mąstyti kaip nusikaltėlis. Šiaip ar taip, Filadelfijos rajone man nepavyko surasti tinkamo seklio. Nors vis dar bandau.

Brantas Vaitas buvo Langlio kūrinys. Trevoras galėjo nusamdyti visus seklius šiaurės rytuose ir vis tiek nesurastų slypinčio už pašto dėžutės tikrojo asmens.

— Po teisybei, — toliau kalbėjo Trevoras, — rengiausi nuvykti ten pats, bet man paskambino Spaiseris, nurodydamas keliauti į Vašingtoną ir susekti Elą Konajersą. Tuomet pasirodėte, vyručiai, jūs, ir, ką gi, visa kita jau istorija. — Jis nutilo, vėl prisiminęs pinigus. Tikrai, koks sutapimas, kad Vesas ir Čapas įžengė kontoron vos porą valandų po to, kai jis gavo nurodymą leistis į jų kliento paieškas. Bet kas jam darbo. Jau girdėjo žuvėdras ir juto po padais karštą smėlį. Girdėjo salų orkestrėlių regį ir juto veidu vėją, genantį jo laivelį.

— Ar esama dar kito ryšininko laisvėje? — paklausė Vesas.

— O ne, — tuščiagarbiškai atsakė jis. — Man nereikia niekieno pagalbos. Kuo mažiau įsitraukę žmonių, tuo lengviau veikia operacija.

— Labai gudru, — pagyrė Vesas.

Trevoras dar giliau atsilošė krėsle. Lubos virš jo buvo įskilusios, šerpetojosi ir reikalavo naujo dažų sluoksnio. Prieš porą dienų, ko gero, tai jam būtų sukėlę rūpestį. Dabar žinojo, kad jos niekad nebus nudažytos, — niekad, jeigu jie tikėjosi jį apmokėsiant sąskaitas. Kurią nors dieną, jau labai greitai, jis paliks šią vietą, kai tik Vesas ir Čapas bus užbaigę su Brolija. Dieną ar dvi paskirs sukrauti savo aplankams į dėžes ir padėti į sandėlį, — kuriems galams, ir pačiam buvo nelabai aišku, — taip pat atsikratys savo pasenusių ir nenaudojamų juridinių knygų. Susiras kokį nors ką tik iškeptą nuskurdusį teisės fakulteto absolventą, besitaikantį nugriebti keletą trupinių trinantis po miesto teismą, ir už labai nuosaikią kainą parduos šiam visus baldus bei kompiuterį. Ir kai visi neužbaigti reikalai bus sutvarkyti, jis, L. Trevoras Karsonas, advokatas ir teisės patarėjas, išeis iš kontoros ir nė neatsigręš.

Kokia tai bus nuostabi diena!

Čapas pertraukė tą trumputę svajonę, atnešęs maišelyje taco ir gaivinančio gėrimo. Vyrukų trejetas dar neužsiminė apie priešpiečius, bet Trevoras jau dirsčiojo į savo laikrodį, iš anksto mėgaudamasis dar vienu ilgu užkandžiu pas Pitą. Nenorom paėmė taco ir širdyje pyktelėjo. Panoro išgerti.

— Manau, būtų gerai per priešpiečius apsieiti be kaušalo, — pasakė Čapas, kai visi susibūrė prie Trevoro stalo, stengdamiesi ant jo nieko nepritrupinti.

— Darykit, kaip tinkami, — numojo Trevoras.

— Aš kalbėjau apie jus, — patikslino Čapas. — Bent ateinantį mėnesį.

— Taip nebuvo sutarta.

— Dabar jau yra. Turite būti blaivus ir budrus.

— Būtent kodėl?

— Todėl, kad mūsų klientas iš jūsų to nori. Ir moka milijoną dolerių.

— Ar nori, kad dukart per dieną valyčiausi dantis ir valgyčiau špinatus?

— Paklausiu jį.

— Ir kai klausit, pasakykit, kad pabučiuotų man į subinę.

— Nepersūdykite, Trevorai, — perspėjo Vesas. — Tiesiog kelias dienas pasistenkite mažiau gerti. Tai jums išeis į naudą.

Jeigu pinigai padarė jį laisvą, tuodu pradėjo jį smaugti. Dabar su juo drauge praleisdavo visą parą ir nerodė jokių požymių, kad greit išsidangins. Faktiškai dėjosi atvirkščiai. Juodu buvo galutinai beįsikraustą.

Anksti rytą Čapas išėjo pasiimti pašto. Juodu įtikino Trevorą, kad jis buvo įpratęs elgtis nerūpestingai. Štai kodėl jie taip lengvai jį susekę. Tarkim, ir kitos aukos ten tyko? Trevoras neturėjo didelio vargo sužinoti tikrąsias jų aukų pavardes. Kodėl šios negalėtų padaryti tą pat su asmeniu, besislepiančiu už Aladin Norto ir Loren Ridžo? Nuo šiol Vesas ir Čapas pasikeisdami atsiiminės paštą. Jie stengsis mėtyti pėdas, lankysis pašto skyriuose skirtingu laiku, bus persirengę — visai kaip kokiame špagos ir apsiausto nuotykių filme.

Galiausiai Trevoras sutiko. Juodu, atrodo, išmanė savo darbą.

Keturi laiškai Rikiui laukė Nepjun Byčo pašto skyriuje ir du Persiui — Atlantik Byče. Čapas greitai apėjo savo ratą. Grupė sekė iš paskos, stebėdama kiekvieną, kuris galėtų stebėti jį. Laiškai buvo pristatyti į išsinuomotąjį kotedžą, kur tuoj pat atidaryti, nukopijuoti ir vėl užklijuoti.

Kopijas perskaitė ir išanalizavo agentai, pasiilgę darbo. Perskaitė jas ir Klokneris. Iš šešių penkios pavardės buvo jau anksčiau matytos. Visi — vieniši pusamžiai vyriškiai, bandantys sutelkti drąsą ir žengtelėti dar žingsnelį prie Rikio ar Persio. Nė vienas neatrodė itin agresyvus.

Viena siena perdirbtame kotedžo miegamajame buvo nudažyta baltai ir ant jos pagal trafaretą nubraižytas didžiulis penkiasdešimties valstijų žemėlapis. Raudongalviais smeigtukais pažymėtos vietos, kur gyveno Rikio susirašinėjimo bičiuliai. Žaliom galvutėm — Persio korespondentai. Po smeigtukais juodai išspausdintos jų pavardės ir gyvenami miestai.

Tinklai plėtėsi. Rikis turėjo dvidešimt tris aktyviai jam rašančius vyriškius; Persis — aštuoniolika. Atstovaujama trisdešimčiai valstijų. Sulig kiekviena nauja savaite Brolija vis drąsiau plėtojo savo avantiūrą. Kiek galėjo Klokneris pasakyti, dabar jie skelbėsi trijuose žurnaluose. Tvirtai laikėsi savosios schemos, ir po trečio laiško paprastai žinodavo, ar naujasis vaikinas turi pinigų. Arba žmoną.

Buvo nepaprastai įdomu stebėti šį žaidimą, todėl dabar, kai Trevoras jiems visiškai pakluso, neprasprūs iš akių nė vienas laiškas.

Dienos paštą apibendrindavo dviejuose puslapiuose, kurie per vieną agentą patekdavo į Langlį. Devilis juos turėdavo rankoje vakaro septintą.

Pirmasis skambutis popiet, dešimt po trijų, sučirškė, kai Čapas plovė langus. Vesas vis dar Trevoro kabinete kamavo advokatą klausimais. Trevoras jautėsi pavargęs. Negavo kaip buvo pratęs numigti, todėl žiauriai troško išgerti.

— Juridinė kontora, — atsiliepė Čapas.

— Trevoro kontora? — pasitikrino skambinantysis.

— Ta pati. Kas klausia?

— Kas jūs?

— Čapas, naujasis padėjėjas.

— Kas nutiko merginai?

— Ji čia nebedirba. Kuo galiu jums padėti?

— Čia Džo Rojus Spaiseris. Esu Trevoro klientas ir skambinu iš Tramblo.

— Iš kur?

— Iš Tramblo. Federalinio kalėjimo. Trevoras kontoroje?

— Ne, sere. Jis Vašingtone ir turėtų sugrįžti po poros valandų.

— Gerai. Pasakykit jam, kad aš vėl paskambinsiu penktą.

— Taip, sere.

Čapas padėjo ragelį ir giliai atsiduso. Kaip ir Klokneris anapus gatvės. CŽV ką tik užmezgė pirmą tiesioginį kontaktą su vienu iš Brolijos.

Antras skambutis nuaidėjo lygiai penktą. Čapas atsiliepė ir atpažino balsą. Trevoras laukė savo kabinete.

— Klausau.

— Trevorai, čia Džo Rojus Spaiseris.

— Sveiki, teisėjau.

— Ką sužinojote Vašingtone?

— Mes vis dar prie to dirbame. Tai, pasirodo, kietas riešutėlis, bet mes jį surasime.

Stojo ilga pauzė, tartum ši žinia Spaiseriui būtų nepatikusi ir jis dvejotų, kiek dar pasakyti.

— Rytoj atvažiuosite?

— Būsiu trečią.

— Atsivežkite penkis tūkstančius dolerių grynais.

— Penkis tūkstančius dolerių?

— Kaip tik tiek. Gaukite pinigus ir atvežkite čia. Visus po dvidešimtines ir penkiasdešimtines.

— Ką rengiatės...

— Neklausinėkite kvailai, Trevorai. Atvežkite tuos prakeiktus pinigus. Įdėkite į voką su kitu paštu. Juk darėte tai ir anksčiau.

— Gerai.

Daugiau netaręs nė žodžio, Spaiseris padėjo ragelį. Paskui Trevoras valandą aptarinėjo Tramblo ekonominius santykius. Grynieji pinigai buvo draudžiami. Kiekvienas kalinys turėjo darbą, jo atlygis buvo pervedamas į asmeninę sąskaitą. Visos išlaidos — tokios kaip už tarpmiestinius pokalbius, pirkinius kalėjimo parduotuvėje, kopijavimo paslaugas, pašto ženklus — buvo nuskaitomos nuo sąskaitos.

Bet grynieji pinigai egzistavo, nors ir nedažnai matomi. Jie buvo slapčia įnešami ir slepiami, paskui naudojami lošimo skoloms padengti ir apsaugininkams papirkti už mažytes paslaugas. Trevoras baiminosi. Jeigu jis, kaip advokatas, būtų nutvertas slapčia įnešant pinigus, jo lankymosi privilegijos būtų visam laikui atšauktos. Anksčiau jis dusyk buvo kontrabanda įnešęs pinigus, abiem atvejais po 500 dolerių dešimtinėmis ir dvidešimtinėmis.

Jis neįsivaizdavo, kodėl Brolijai prireikė 5000 dolerių.

28

Trevorui, tris dienas vaikščiojusiam aplinkui Vėsą ir Čapą, reikėjo atokvėpio. Jie norėjo kartu pusryčiauti, priešpiečiauti ir pietauti. Norėdavo parvežti jį namo ir labai anksti rytą atvažiuoti pasiimti į darbą. Jie dirigavo viskam, kas dar buvo likę iš jo praktikos, — Čapas — kaip nediplomuotas padėjėjas, Vesas — kaip kontoros vadybininkas, abu įkyrintys begaliniais klausimais, nes laukė subtilus advokatiškas darbelis.

Tad nė kiek nepasirodė netikėta, kai jie pranešė nuvešią jį į Tramblą. Man nereikia vairuotojo, paaiškino jis. Daug sykių ten važiuodavęs savo patikimuoju „Vabaliuku“, tad ir dabar apsieisiąs vienas. Tai vyrukus sunervino, ir jie pagrasino paskambinsią dėl nurodymų savo klientui.

— Dėl manęs, tai skambinkit tam savo sumautam klientui! — riktelėjo Trevoras, ir tie atsitraukė. — Jūsiškis klientas netvarko mano gyvenimo.

Tačiau klientas jį tvarkė, ir visi trys tai žinojo. Tik pinigai dabar buvo svarbiausia. Trevoras jau buvo atlikęs Judo darbą.

Jis išvažiavo iš Neptjun Byčo savuoju „Vabalu“ vienas; iš paskos jį lydėjo išsinuomotu automobiliu Vesas ir Čapas, o jiems įkandin sekė baltas minivenas su žmonėmis, kurių Trevoras niekad nepamatys. Grynai dėl juoko jisai staigiai pasuko prie ilgai dirbančios pakelės krautuvėlės nusipirkti alaus bloko ir nusijuokė, kai likusysis karavanas staigiai užgulė stabdžius ir vos išvengė avarijos. Išvažiavęs iš miesto, advokatas vairavo įkyriai pamažu, gurkšnodamas alų, mėgaudamasis vienuma ir įteiginėdamas sau, jog mėnesį kaip nors iškentėsiąs. Už milijoną dolerių galėtų iškentėti viską.

Artinantis prie Tramblo gyvenvietės jį ištiko pirmi kaltės jausmo sąrėmiai. Ar pajėgs jis ištverti? Juk tuoj susitiks su Spaiseriu, klientu, kuris juo pasitikėjo, kaliniu, kuriam buvo reikalingas, su nusikaltimo bendrininku. Ar pajėgs išsaugoti natūralų veidą ir vaidinti, jog dalykai klostosi puikiai, kai kiekvienas žodis bus gaudomas aukšto dažnio mikrofonu, paslėptu jo portfelyje? Ar sugebės apsimainyti su Spaiseriu laiškais lyg niekur nieko, žinodamas, kad paštas sekamas? Be to, jis atsižada savosios teisininko karjeros — dalyko, kurio taip sunkiai siekė ir kuriuo kadaise didžiavosi.

Dėl pinigų parduoda savo etiką, savo pažiūras, netgi savo dorovės normas. Ar jo siela verta milijono dolerių? Dabar jau per vėlu. Pinigai banke. Jis gurkštelėjo alaus ir nuplovė silpstančius kaltės dilgsnius.

Spaiseris apgavikas, tokie pat ir Bičas su Jarberiu, o jis, Trevoras Karsonas, lygiai taip pat nusipelnęs bausmės. Tarp vagių nėra garbės, tylomis vis kartojo jis sau.

Linkas užuodė dvelkiantį nuo Trevoro alaus kvapelį, kai juodu žingsniavo koridoriumi lankytojų zonos link. Prie advokatų kambarėlio durų Trevoras pažvelgė vidun. Išvydo Spaiserį, iš dalies paslėptą laikraščių, ir staiga ėmė nervintis. Kaip žemai turi būti puolęs advokatas, kad į konfidencialų susitikimą su klientu neštųsi elektroninį pasiklausymo įtaisą? Kaltė smogė Trevorui it plyta, bet kelio atgal nebebuvo.

Mikrofonas buvo didumo bemaž sulig golfo kamuoliuku, kruopščiai paslėptas nudėvėto ir apšiurusio Trevoro juodo odinio portfelio dugne. Itin galingas jis nesunkiai galėtų transliuoti visa beveidžiams berniukams baltajame minivene. Vesas ir Čapas irgi buvo ten, pasirengę su ausinėmis, nekantraujantys viską išgirsti.

— Labdien, Džo Rojau, — pasisveikino Trevoras.

— Jums taip pat, — atsakė Spaiseris.

— Duokit, apžiūrėsiu portfelį, — įsiterpė Linkas. Jis paviršutiniškai dirstelėjo vidun, paskui tarė: — Regis, tvarka.

Trevoras buvo perspėjęs Vėsą ir Čapą, kad Linkas kai kada kyšteli nosį portfelin. Mikrofonas buvo uždengtas šūsnimi popierių.

— Štai paštas, — pasakė Trevoras.

— Kiek? — paklausė Linkas.

— Aštuoni.

— Jums yra? — paklausė Linkas Spaiserį.

— Ne. Šiandien nėra, — atsakė Spaiseris.

— Aš būsiu koridoriuje, — pasakė Linkas.

Durys užsidarė; sušiūravo padai, ir staiga stojo tyla. Labai ilga tyla. Ničnieko. Nė žodžio tarp advokato ir kliento. Baltajame minivene jie laukė amžinybę, kol tapo aišku, kad kažkas ne taip.

Kai Linkas iš kambarėlio žingtelėjo koridoriun, Trevoras greitai ir mikliai pastatė portfelį už durų ant grindų, kur tas kukliai liko per visą advokato ir kliento pasitarimą. Linkas jį pastebėjo, tačiau nieko nepagalvojo.

— Kodėl tai padarėte? — paklausė Spaiseris.

— Jis tuščias, — gūžtelėjo pečiais Trevoras. — Tegul vidaus stebėjimo kameros mato, kad mes neturime ko slėpti.

Trevorą ištiko dar vienas, paskutinis, trumpas etikos priepuolis. Galbūt kitą kartą jis leis blakute pasiklausyti pokalbio su savo klientu, tačiau tik ne dabar. Paprasčiausiai pasakys Vesui ir Čapui, kad apsaugininkas pasiėmė jo portfelį — kartkartėmis tatai atsitikdavo.

— Ničnieko, — patvirtino Spaiseris, sklaidydamas paštą, kol užtiko du šiek tiek storesnius vokus. — Čia pinigai?

— Taip. Teko įdėti kelias šimtines.

— Kodėl? Juk aiškiai pasakiau — dvidešimtinėmis ir penkiasdešimtinėmis.

— Tai visa, ką pavyko surasti, suprantat. Nesitikėjau, kad prireiks tiek grynųjų.

Džo Rojus tyrinėjo adresus ant kitų laiškų. Paskui gan gaižiai paklausė:

— Tad kas nutiko Vašingtone?

— Tai kietas riešutėlis. Viena iš tų pašto dėžučių nuomos įstaigų priemiestyje, veikianti ištisą parą septynias dienas per savaitę, visąlaik kas nors budi, gyvas judėjimas, griežta apsauga. Ką nors sugalvosime.

— Kuo jūs naudojatės?

— Viena tokia firma Čevi Čeize.

— Pasakykit pavardę.

— Ką turit omenyje? Kokią pavardę?

— Pasakykite seklio Čevi Čeize pavardę.

Trevoras sutriko; išmonė jo neklausė. Spaiseris kažką įtarė, tamsios drėgnos jo akys žėrėjo įtampa.

— Kad neprisimenu, — pralemeno Trevoras.

— Kur buvote apsistojęs?

Ką tai reiškia, Džo Rojau?

— Pasakykite pavadinimą viešbučio, kuriame gyvenote.

— Kodėl?

— Turiu teisę žinoti. Esu klientas. Apmoku jūsų išlaidas. Na, kur buvote apsistojęs?

— „Ritz-Carltone“.

— Kuriame?

— Nežinau. Tiesiog „Ritz-Carltone“.

— Ten jų yra du. Konkrečiai, katrame?

— Nežinau. Ne centre.

— Kokiu reisu skridote?

— Nagi, Džo Rojau. Ką tai reiškia?

— Kokia oro linija?

— „Delta“.

— Reiso numeris?

— Nepamenu.

— Sugrįžote vakar. Mažiau nei prieš dvidešimt keturias valandas. Koks jūsų reiso numeris?

— Nepamenu.

— Jūs tikrai vykote į Vašingtoną?

— Žinoma, vykau. — Trevoro balsas šiek tiek užsikirto, nes stokojo nuoširdumo. Nebuvo iš anksto suplanavęs, kaip meluos, tad vos tik ką nors ištaręs susimaudavo.

— Nežinote savo reiso numerio, viešbučio, kuriame gyvenote, net seklio pavardės, su kuriuo praleidote dvi dienas. Turbūt laikote mane kvailiu.

Trevoras tylėjo. Gebėjo tik galvoti apie mikrofoną portfelyje, — kokia laimė, kad pastatė jį už durų. Visai nenorėjo, kad Vesas ir Čapas girdėtų, kaip jį karšia.

— Jūs gėrėte, tiesa? — nesiliovė puolęs Spaiseris.

— Taip, — prisipažino Trevoras, laikinai pertraukęs melą. — Buvau sustojęs ir nusipirkau alaus.

— Ar du.

— Taip, du.

Spaiseris pasirėmė alkūnėmis ir perpus pasilenkė per stalą.

— Turiu jums blogų žinių, Trevorai. Jūs atleistas.

— Ką?

— Baigta. Išvytas. Galutinai.

— Jūs negalite manęs atleisti.

— Ką tik tai padariau. Įsigalioja tuoj pat. Bendru Brolijos sutarimu. Mes informuojame kalėjimo viršininką, kad jūsų pavardė būtų išbraukta iš besilankančių advokatų sąrašo. Kai šiandien išvyksite, Trevorai, daugiau nebesugrįžkite.

— Kodėl?

— Meluojate, per daug geriate, aplaidus įpročiai, apskritai — klientai jumis nebepasitiki.

Tai skambėjo tikrai teisingai, tačiau vis tiek Trevorui buvo sunku susitaikyti. Niekad nė nešmėkštelėjo tokia mintis, kad jie galėtų ryžtis jį atleisti. Sukandęs dantis paklausė:

— O kaip mūsų mažytis sumanymas?

— Išsiskiriame padoriai. Jūs pasiliekate savo pinigus, mes — savo.

— Kas juos tvarkys laisvėje?

— Tai mūsų rūpestis. Jūs galite toliau dorai gyventi, jeigu tik sugebate.

— Ką jūs išmanote apie dorą gyvenimą?

— Kodėl paprasčiausiai neatsistojate ir neišeinate, Trevorai? Nagi, stokitės ir išeikite, miela buvo susitikti.

— Žinoma, — pralemeno advokatas, mintis klėstė migla, bet vis dėlto dvi ėmė ryškėti. Pirma — Spaiseris neatsinešė jokių laiškų, per daugelį savaičių tai atsitiko pirmąsyk. Antra — pinigai. Kam jiems reikia penkių gabalų? Galimas daiktas, naujam advokatui papirkti. Jie gerai suplanavo savo pasalą, tai visad teikdavo pranašumą, nes turėjo savo žinioje daug laiko. Trejetas labai sumanių vyrų su galybe laisvo laiko. Tai neteisinga.

Savigarba pastūmėjo jį atsistoti. Ištiesė ranką ir tarė:

— Gaila, kad taip atsitiko.

Spaiseris paspaudė ją nenorom. Tarsi sakytų — greičiau nešdintumęis iš čia.

Kai paskutinįsyk juodu susidūrė akimis, Trevoras bemaž pakuždom tarė:

— Konajersas kaip tik tas žmogus. Labai turtingas. Labai įtakingas. Ir žino apie jus.

Spaiseris pašoko it katinas. Jųdviejų veidai atsidūrė vos kelis colius vienas nuo kito. Taip pat pakuždom jis paklausė:

— Ar jisai seka jus?

Trevoras linktelėjo ir pamerkė akį. Paskui nusitvėrė durų rankenos. Pasiėmė portfelį, netardamas Linkui nė žodžio. Ir ką pasakyti apsaugininkui? Gaila, drauguži, bet tūkstantis baksų grynais, kuriuos kas mėnesį gaudavai po stalu, paprasčiausiai nutrūko. Liūdna? Tuomet paklausk teisėją Spaiserį, kodėl taip atsitiko.

Bet jis nutylėjo. Susvirduliavo, buvo mažne visai apsvaigęs, ir alkoholis nepadėjo. Ką pasakysiąs Vesui ir Čapui? Štai šios akimirkos klausimas. Kai tik jie nutvers jį, ims daužyti.

Jis atsisveikino su Linku ir Vinsu, su Mekiu ir Rufusu prie paradinių durų kaip ir visada, bet dabar jau paskutinįsyk, ir žengė kaitrion saulėn.

Vesas ir Čapas buvo sustoję trim automobiliais toliau. Nekantravo pasikalbėti, tačiau buvo atsargūs. Trevoras dėjosi jų nematąs, numetė portfelį ant keleivio sėdynės, o pats įsėdo į „Vabalą“. Karavanas sekė įkandin jo iš kalėjimo ir pamažu plentu Džeksonvilio link.

Sprendimas atsikratyti Trevoro buvo priimtas, kaip ir dera teisėjams, su didžiausiu apgalvotumu. Valandų valandas praleido slypėdami savo kambarėlyje ir studijuodami Konajerso aplanką, kol įsiminė kiekvieną žodį iš kiekvieno laiško. Mylių mylias sukorė bėgimo taku vieni, tik trise, permąstydami vieną scenarijų po kito. Jie valgė kartu, lošė kortomis kartu ir be paliovos kūrė naujas prielaidas, kas galėtų sekti jų paštą.

Artimiausias kaltininkas ir vienintelis, kurį galėjo jie kontroliuoti, buvo Trevoras. Jeigu jų aukos tapdavo aplaidžios, jie niekuo negalėjo joms padėti. Bet jeigu jų advokatas užmiršta pasižiūrėti, ar kas neseka iš paskos, tuomet jį reikia išvyti. O svarbiausia — jis ne iš tų, kuriais galėtum labai pasitikėti. Kiek gerų, plačios praktikos advokatų sutiktų rizikuoti savo karjera pinigų prievartavimo iš gėjų schemoje?

Vienintelę abejonę nusikratant Trevoro kėlė baimė, ką šis galėtų padaryti su jų pinigais. Atvirai sakant, tikėjosi jį pavogsiant juos ir negalėjo tam sutrukdyti. Bet jie sutiko su šia rizika mainais į didesnę sėkmę su Aronu Leiku. Jautė, kad, norėdami prisikasti iki Leiko, privalo išmesti iš žaidimo Trevorą.

Spaiseris žodis žodin atpasakojo jiems susitikimo smulkmenas. Tyli Trevoro užuomina pabaigoje juos pribloškė. Konajersas seka Trevorą, Konajersas žino apie Broliją. Ar tatai reiškia, kad Leikas žino apie Broliją? Kas dabar iš tikrųjų yra Konajersas? Kodėl Trevoras tai pakuždėjo ir kodėl paliko už durų savo portfelį?

Nuodugniai viską apsvarsčius, kaip geba tik grupelė nuobodžiaujančių teisėjų, pasipylė klausimai. O paskui ir veikimo strategijos.

Savojoje neseniai išvalytoje ir išblizgintoje virtuvėje Trevoras taisėsi kavą, kai tyliai įėję Vesas ir Čapas tiesiai nudrožė priėjo.

— Kas nutiko? — paklausė Vesas. Abu buvo susiraukę ir atrodė gerokai susinervinę.

— Ką turite omenyje? — paklausė Trevoras, tarsi viskas būtų kuo puikiausia.

— Kas nutiko mikrui?

— Ak, jis. Apsauginis paėmė portfelį ir laikė jį už durų.

Abu dar labiau susiraukė. Trevoras įpylė į kavos aparatą vandens. Faktą, kad buvo jau beveik penkios, o jis taisėsi kavos, agentai deramai įvertino.

— Kodėl jis tai padarė?

— Įprasta tvarka. Maždaug kartą per mėnesį apsilankymo metu apsauginis pasilaiko portfelį pas save.

— Ar apieškojo jį?

Trevoras įnikęs stebėjo, kaip laša kava. Absoliučiai nieko bloga nebuvo nutikę.

— Kaip įprasta, greitomis apžiūrėjo ir, manau, tai jis daro užsimerkęs. Jis išėmė atėjusius laiškus, paskui išsinešė portfelį. Mikras buvo saugus.

— Ar jis pastebėjo storuosius vokus?

— Žinoma, ne. Atsipalaiduokit.

— Ir pasimatymas praėjo sklandžiai?

— Kaip visada, tik Spaiseris neturėjo išsiunčiamo pašto, ir tai šiomis dienomis šiek tiek neįprasta, tačiau kartais pasitaiko. Po dviejų dienų aš grįšiu, ir jis turės krūvą laiškų, o apsauginis nė neprisilies portfelio. Jūs girdėsite kiekvieną žodį. Norite kavos? ~

Abu kaip vienas atlyžo.

— Dėkui, bet mes gal eisime, — pasakė Čapas. Reikėjo parašyti ataskaitas, atsakyti į klausimus. Abu pasuko durų link, bet Trevoras juos sustabdė.

— Klausykit, vyručiai, — itin mandagiai tarė jis. — Aš puikiai gebu apsirengti pats, vienumoje suvalgyti dubenį avižinės košės, kaip tatai dariau daugelį metų. Ir mėgstu atidaryti savo kontorą ne anksčiau kaip devintą. Kadangi tai mano kontora, mes atidarysime ją devintą ir nė minutės anksčiau. Labai maloniai būsite sutikti čia tokią bedievišką valandą, tačiau tik ne aštuntą penkiasdešimt devynios. Iki devintos laikykitės atokiai nuo mano namų ir nuo mano kontoros. Supratote?

— Žinoma, — atsakė vienas iš jų, ir abu prašapo. Tiesą sakant, jiems buvo tas pat. Po visą kontorą, namus, automobilį, dabar netgi portfelį knibždėte knibždėjo blakutės. Jie netgi žinojo, kur jis perkasi dantų pastą. Trevoras išgėrė visą puodelį kavos ir prablaivėjo. Tuomet pradėjo veikti, viską kruopščiai suplanavęs. Pradėjo rengti šią akimirką, kai tik paliko Tramblą. Spėjo, kad jie seka, ten, su berniukais iš baltojo miniveno. Jie turėjo prietaisėlių ir žaisliukų, mikrų ir blakučių, tad Vesas ir Čapas tikrai išmanė, kaip jais naudotis. Pinigai jiems neturi reikšmės. Jis įtikino save, kad jie žino viską, leido savo vaizduotei įsisiautėti ir spėti, kad girdi kiekvieną jo žodį, seka kiekvieną žingsnį ir tiksliai žino, kur visą laiką būnąs.

Kuo jis būsiąs paranojiškesnis, tuo daugiau šansų pasprukti.

Trevoras nuvažiavo į prekybos centrą už šešiolikos mylių, netoli nuo Apelsinų parko, nusidriekusiame į pietus nuo Džeksonvilio. Bastėsi, žiūrinėjo parduotuvių vitrinas, bemaž tuščioje lauko užkandinėje suvalgė picą. Sunku buvo iškęsti kurioje nors parduotuvėje nepuolus už drabužių kabyklų ir nepalaukus, kol nusileis sutemos. Bet jis atsispyrė pagundai. Viename radijo kioske nusipirko mažiuką mobilųjį telefoną. Į paketą įėjo ir vieno mėnesio tarpmiestiniai pokalbiai per vietinę stotį, taigi Trevoras gavo kaip tik tai, ko jam reikėjo.

Sugrįžo namo po devynių, neabejodamas, kad jie seka. Įjungė visu garsumu televizorių ir susitaisė dar kavos. Vonios kambaryje susikimšo į kišenes pinigus.

Vidurnaktį, tamsiame ir tykiame name, kai Trevoras, be abejo, miegojo, išsmuko pro užpakalines duris į naktį. Oras buvo vėsokas, spindėjo pilnatis, ir jis kaip įmanydamas stengėsi dėtis paprasčiausiai einąs pasivaikštinėti po pliažą. Vilkėjo plačiomis kroviko kelnėmis su kišenėmis nuo juosmens žemyn, dvejais džinsiniais marškiniais ir gerokai per didele neperpučiamąja striuke su užkištais už pamušalo pinigais. Kai vandens pakraščiu be tikslo pėdino pietų link — dar vienas pakrantės bastūnas, išsirengęs naktį pasivaikštinėti — iš viso Trevoras turėjo 80 000 paslėptų prie savęs dolerių.

Nuėjus mylią jo žingsniai paspartėjo. Nuplumpinęs tris mylias, pasijuto pavargęs, tačiau žūtbūt privalėjo skubėti. Miegui ir poilsiui teks palūkėti.

Jis paliko pliažą ir įžengė į nešvarų skurdaus motelio vestibiulį. Greitkelyje Al A nebuvo jokio judėjimo, išskyrus motelį ir pakelės būtiniausių prekių krautuvėlę tolėliau, — viskas buvo uždaryta.

Durys trinktelėjo pakankamai garsiai, kad pažadintų registratorių. Kažkur gilumoje veikė televizorius. Išlindo putlus jaunikaitis, turįs ne daugiau dvidešimt metų.

— Labas vakaras, — pasisveikino. — Reikia kambario?

— Ne, sere, — atsakė Trevoras ir pamažu ištraukė iš kišenės storą ritinį banknotų. Pradėjo po vieną juos atskyrinėti ir tvarkinga eilute kloti ant registratoriaus stalo. — Man reikia paslaugos.

Tarnautojas įsistebeilijo į banknotus, paskui užvertė akis viršun. Pliažas visokius traukia.

— Tie kambariai ne tokie brangūs, — tarė jis.

— Kaip jūs vadinatės? — paklausė Trevoras.

— Ak, nežinau. Tarkime, Semis Sosa.

— Gerai, Semi. Štai tūkstantis baksų. Jie jūsų, jeigu nuvešite mane į Deitona Byčą. Jums užims pusantros valandos.

— Užims tris valandas, nes man reikės grįžti.

— Kad ir taip. Tai daugiau nei po tris šimtus baksų už valandą. Kada jūs paskutinį kartą uždirbote tris šimtus dolerių per valandą?

— Senokai. Aš negaliu. Suprantate, esu atsakingas už naktinę pamainą. Man priklauso budėti nuo dešimt iki aštuonių.

— Kas šeimininkas?

— Jis Atlantoje.

— Kada paskutinį sykį jis buvo užsukęs?

— Nesyk jo nemačiau.

— Žinoma, nematėt. Jei jums priklausytų tokia skylė, ar užsuktumėte?

— Nėra jau taip blogai. Turime nemokamai spalvotą televizorių, o ir dauguma oro kondicionierių veikia.

— Tai skylė, Semi. Galite užrakinti šias duris, išvažiuoti ir sugrįžti po trijų valandų, ir niekas nė nepajus.

Semis vėl pažvelgė į pinigus.

— Jūs sprunkate nuo įstatymo ar kažkas panašaus?

— Ne. Ir nesu ginkluotas. Tiktai skubu.

— Tad kas per dalykas?

— Bjaurios skyrybos, Semi. Turiu šiek tiek pinigų. Mano žmona nori jų visų, turi neblogų advokatų. Privalau išsinešdinti iš miesto.

— Turite pinigų, bet neturite automobilio?

— Klausykit, Semi. Norit susitarti ar ne? Jeigu pasakysit ne, aš nueisiu gatve ten toliau į būtiniausių prekių krautuvėlę ir surasiu ką nors pakankamai gudrų, kad paimtų mano pinigus.

— Du tūkstančiai.

— Nuvešite už du tūkstančius?

— Taip.

Automobilis buvo prastesnis, nei Trevoras tikėjosi. Senutė honda, nevalyta Semio ir visų ankstesnių savininkų. Bet Al A buvo tuščias, ir kelionė į Deitona Byčą truko lygiai devyniasdešimt aštuonias minutes. 3:20 ryto honda sustojo prie kiaurą naktį veikiančios vaflinės, ir Trevoras išlipo iš automobilio. Padėkojo Šėmiui, atsisveikino ir lydėjo akimis nuvažiuojantį. Viduje jis atsigėrė kavos ir šnektelėjo su padavėja, kol šią įtikino, kad atneštų jam vietos telefonų knygą. Jis užsisakė blynų ir pasinaudojo naujuoju radijo kioske nusipirktu mobiliuku, kad susiorientuotų mieste.

Artimiausias oro uostas buvo tarptautinis Deitona Byče. Penkios minutės po keturių jo taksi sustojo prie bendrojo aviacijos terminalo. Ant degutbetonio dangos tvarkingomis eilėmis rikiavosi nedideli lėktuvėliai. Stebėjo juos, kol taksi nuvažiavo. Tikrai, tarė sau, vieną iš jų būtų galima nusisamdyti skubiam čarteriniam reisui. Jam kaip tik tokio reikėjo, pageidautina dvimotorio.

29

Užpakalinis nuomojamojo kotedžo miegamasis buvo paverstas pasitarimų kambariu. Keturi sulankstomieji staliukai sustumti draugėn ir sudarė vieną didelį stalą. Jis buvo nuklotas laikraščiais, žurnalais ir spurgų dėžutėmis. Kiekvieną rytą pusę aštuonių Klokneris ir jo komanda susitikdavo prie kavos ir tešlainių aptarti nakties ir suplanuoti dienos. Visada ten dalyvaudavo Vesas ir Čapas, o prie jų prisidėdavo šešetas ar septynetas kitų, priklausomai nuo to, kas būdavo atvykęs į miestą iš Langlio. Kartais čia sėdėdavo ir technikai iš priekinio kambario, nors Klokneris ir nereikalavo, kad jie dalyvautų. Dabar, kai Trevoras perėjo jų pusėn, jam sekti reikėjo mažiau žmonių.

Ar bent jie taip manė. Iki pusės aštuntos stebėjimas neaptiko jokio judėjimo Trevoro namuose, tačiau tai anaiptol nebuvo neįprasta žmogui, kuris dažnai nueidavo miegoti girtas ir pabusdavo vėlai. Aštuntą vienas technikas paskambino į namuką neva apsirikęs rinkdamas numerį. Po trijų skambučių atsiliepė atsakiklis, ir Trevoras pranešė nesąs namie, prašąs palikti žinutę. Kartkartėmis taip atsitikdavo, kai jis bandydavo ilgiau pamiegoti, tačiau paprastai tai pakankamai sėkmingai suveikdavo, kad išrautų miegalių iš lovos.

Pusę devynių Klokneriui pranešta, kad name visiškai ramu — nei dušo, nei radijo, nei televizoriaus, nei stereogrotuvo garsų, nieko, kas buvo įprasta nusistovėjusiai tvarkai.

Visiškai galimas daiktas, kad jis nusigėrė namie, pats vienas, bet jie žinojo, kad praeitą vakarą nesilankė pas Pitą. Buvo nuvykęs į prekybos centrą ir grįžo namo, regis, blaivas.

— Gal jis dar miega, — nerūpestingai spėjo Klokneris. — Kur jo automobilis?

— Kieme.

Devintą Vesas ir Čapas pasibeldė į Trevoro duris ir, neišgirdę atsako, patys jas atsirakino. Nuomojamasis kotedžas kaipmat atgijo, kai vyrukai pranešė, kad teisininko nė kvapo, o automobilis vis dar kieme. Nekeldamas panikos, Klokneris pasiuntė žmones į pliažą, į kavines netoliese „Jūros vėžlio“ (netgi pas Pitą), kurios dar buvo neatsidariusios. Jie išnaršė rajoną aplink advokato namus ir kontorą, pėsčiomis ir automobiliu, tačiau nieko neaptiko.

Dešimtą Klokneris paskambino Deviliui į Langlį. Teisininkas dingęs — tokia buvo žinia.

Patikrinti visi reisai į Nasau, — nieko nepaaiškėjo, Trevoro Karsono nė pėdsako. Deviliui nesisekė nustatyti, kur pasidėjo jų kontaktas Bahamų muitinėje, jam net nepavyko surasti banko kontrolieriaus, kurį papirkinėjo.

Tedis Meinardas buvo įpusėjęs trumpą pasitarimą dėl Šiaurės Korėjos dalinių judėjimo, kai jį pertraukė skubus pranešimas, kad Trevoras Karsonas, girtuoklis teisininkas iš Neptjun Byčo, Floridoje, dingęs.

— Kaip galėjote pamesti tokį kvailį kaip jis? — suniurnėjo Deviliui Tedis, neslėpdamas pykčio, kas retai pasitaikydavo.

— Nežinau.

— Aš netikiu!

— Atleiskite, Tedi.

Tedis pakeitė kūno padėtį ir susiraukė iš skausmo.

— Suraskite jį, velniai rautų! — sušnypštė jis.

Lėktuvėlis buvo „Beech Baron“ — dvimotoris, priklausęs kažkokiems daktarams ir išsinuomotas čarteriniam reisui Edžio, piloto, kurį šeštą valandą ryto Trevoras įkalbėjo atsikelti iš lovos, pažadėjęs sumokėti grynais čia pat vietoje ir dar daugiau iš po skverno. Už pasiskraidymą pirmyn ir atgal tarp Deitona Byčo ir Nasau oficiali kaina buvo 2000 dolerių — po dvi valandas į abi puses, iš viso keturios valandos po 400 dolerių už valandą, papildomai dar tūpimo ir imigracijos mokesčiams, taip pat pilotui už prastovą žemėje. Trevoras primetė kitus 2000 dolerių Edžiui į kišenę, jeigu kelionė prasidės tučtuojau.

„Ženevos kredito bankas“ Nasau centre atsidarydavo 9-ą valandą standartiniu rytų laiku, ir Trevoras laukė, iki bus atrakintos durys. Jis įsiveržė į pono Breišerso kabinetą ir pareikalavo neatidėliotinos pagalbos. Turėjo savo sąskaitoje bemaž milijoną dolerių — 900 000 iš Elo Konajerso per Vėsą ir Čapą, apie 68 000 iš savo reikalų su Brolija.

Viena akimi vis žvilgčiodamas į duris, jisai skubino Breišersą, kad šis padėtų išimti pinigus, ir dargi greitai. Pinigai priklauso Trevorui Karsonui ir niekam kitam. Breišersas neturėjo ką kita daryti. Bermuduose buvo vienas bankas, kuriam vadovavo jo draugas, ir Trevorui tai puikiausiai tiko. Jis nepasitikėjo Breišersu ir ketino vis kilnoti pinigus, kol pasijaus saugus.

Mirksnį Trevoras užmetė godžią akį į „Bumerio nekilnojamojo turto“ sąskaitą, šiuo metu su 189 000 dolerių likučiu ir smulkiais. Tą šmėkštelėjusią akimirką jis galėjo pasigriebti ir jų pinigus. Juk jie ne kas kita kaip nusikaltėliai — Bičas, Jarberis, šlykštuolis Spaiseris, visi jie sukčiai. Ir turėjo įžūlumo jį atleisti. Privertė bėgti. Jis bandė susižadinti tokią neapykantą, kad galėtų pasiimti jų pinigus, tačiau svyruodamas ir svarstydamas pajuto jiems gailestį. Vargšai senukai, nykstantys kalėjime.

Užteks milijono. Be to, reikia skubėti. Jeigu staiga įsiveržtų ginkluoti Vesas ir Čapas, jis nė kiek nenustebtų. Tad padėkojo Breišersui ir išdūmė iš pastato.

Kai Nasau tarptautiniame „Beech Baron“ nuo degutbetonio tako pakilo į orą, Trevoras neišturėjo nesijuokęs. Juokėsi iš prasuktos vagystės, iš pabėgimo, iš savo sėkmės, iš Vėso ir Čapo bei jų kliento, dabar likusio be milijono, iš savo apšepusios kontorėlės, išganingai nebeturėsiančios ką veikti. Juokėsi iš savo praeities ir nuostabios ateities.

Iš trijų tūkstančių pėdų aukščio jis žvelgė į romius Karibų jūros vandenis. Vieniša burinė valtis suposi ant bangų, jos kapitonas stovėjo prie vairo, šalimais — menkai apsirengusi pana. Vos už kelių ilgai netruksiančių dienų ten apačioje būsiąs ir jis.

Nešiojamajame šaldytuve susirado alaus. Išgėrė ir kietai užmigo. Jie nutūpė Eljuteros saloje — šią vietą Trevoras buvo matęs kelionių žurnale, kurį nusipirko praeitą vakarą. Pliažai, viešbučiai ir visokiausi vandens sportai. Jisai sumokėjo Edžiui grynais, paskui valandą laukė mažame oro uoste, kol netyčia užklydo taksi. Vienoje Gubernatoriaus Uosto parduotuvėlėje turistams nusipirko drabužių, vėliau nuėjo į pakrantės viešbutį. Kaip smagu, kad taip greitai liovėsi baiminęsis kiekvieno šešėlio. Žinoma, p. Elas Konajersas turi daugybę pinigų, bet niekas neišgalėtų nusamdyti pakankamai didelę slaptąją armiją, kuri pajėgtų ką nors susekti Bahamuose. Ateitis bus vienas malonumas. Negadins sau jos, vis atsigręžinėdamas per petį.

Prie baseino jis išgėrė romo, kai tik baro patarnautoja suskubo atnešti. Keturiasdešimt aštuonerių Trevoras Karsonas pasitiko savo naują gyvenimą daugmaž tokios pat būklės kaip ir paliko senąjį.

Juridinė Trevoro Karsono kontora atsidarė laiku, ir viskas dėjosi lyg niekur nieko. Jos savininkas pabėgo, bet nediplomuotasis padėjėjas ir kontoros vadybininkas buvo savo vietose, pasirengę imtis bet kurio netikėtai iškilsiančio reikalo. Jie klausėsi visose deramose vietose ir nieko neišgirdo. Iki vidudienio dukart suskambo telefonas — teiravosi dvejetas paklydusių sielų, pasimetusių geltonuosiuose puslapiuose. Nė vienam klientui nereikėjo Trevoro. Nepaskambino nė vienas draugas, kad šiaip sau pasisveikintų. Vesas ir Čapas triūsė, naršydami kelis stalčius ir aplankus, kuriuos buvo palikę dar neperžiūrėtus. Nieko reikšminga neaptiko.

Kita grupė šukavo kiekvieną Trevoro namų colį, pirmiausia ieškodami pinigų, kurie jam buvo išmokėti. Niekas nenustebo, kad jų nerado. Pigusis lagaminėlis gulėjo sieninėje drabužinėje tuščias. Jokio pėdsako. Trevoras paprasčiausiai paspruko su visais pinigais.

Bahamų banko tarnautojas buvo surastas Niujorke, kur lankėsi valdiškais reikalais. Iš tokio nuotolio jis nelabai norėjo į ką nors veltis, bet galiausiai paskambino, kur reikia. Apie pirmą valandą dienos buvo patvirtinta, kad pinigus išėmė pats savininkas asmeniškai, o tarnautojas nieko daugiau nesutiko atskleisti.

Kur pateko pinigai? Jie perkelti pervedimu, tik tiek teikėsi pasakyti Deviliui. Jo šalies bankininkystės reputacija priklausanti nuo slaptumo, daugiau nieko negalįs atskleisti. Esąs korumpuotas, bet visa turi savo ribas.

Iš pradžių kiek pasispyrioję Jungtinių Valstijų muitinės pareigūnai sutiko padėti. Trevoro pasas nuskaitytas Nasau tarptautiniame oro uoste anksti šį rytą; iki šiol jis nepalikęs Bahamų, bent oficialiai. Jo pasas su raudona žyma. Jeigu juo pasinaudotų įvažiuodamas į kitą šalį, JAV muitinė tai sužinotų per dvi valandas. Devilis įteikė Tedžiui ir Jorkui naujausių žinių santrauką, tądien jau ketvirtą, paskui nesiskubino pasišalinti, laukdamas tolesnių instrukcijų.

— Jis padarys klaidą, — pasakė Jorkas. — Kur nors pasinaudos savo pasu, ir mes jį nutversime. Žmogelis nenutuokia, kas jį medžioja.

Tedis viduje virė, tačiau nieko nepasakė. Jo valdyba nuversdavo vyriausybes ir nužudydavo karalius, tačiau vis tiek nuolatos stebėdavosi, kaip dažnai užstringa maži dalykai. Vienas toks nevykėlis ir besmegenis teisininkas iš Neptjun Byčo prasprūdo pro jų tinklą, nors tuzinas žmonių turėjo jį sekti. O Tedis tarėsi apsidraudęs nuo netikėtumų.

Teisininkas turėjo būti jų jungtis, tiltas į Tramblo vidų. Jie manė, kad už milijoną dolerių bus galima juo pasitikėti. Nebuvo parengta jokio skubaus plano, jeigu vyrukas staiga dingtų. Dabar jie suko galvas, kaip jį kuo skubiau sudaryti.

— Mums reikia ko nors kalėjimo viduje, — pasakė Tedis.

— Mes jau arti, — atsakė Devilis. — Dirbame su Teisingumo departamentu ir Kalėjimų valdyba.

— Kaip arti?

— Na, atsižvelgiant į tai, kas nutiko šiandien, manau, galėsime įterpti žmogų ten, Tramblo vidun, per keturiasdešimt aštuonias valandas.

— Kas jis toks?

— Jo pavardė Argrou, vienuolika metų bendradarbiauja su valdyba, amžius — trisdešimt devyneri metai, solidžios rekomendacijos.

— Jo legenda?

— Jis bus perkeltas į Tramblą iš Virdžinijos salų kalėjimo. Jo dokumentus sutvarkys Kalėjimų valdyba čia, Vašingtone, tad kalėjimo viršininkui nekils jokių klausimų. Tai bus tik dar vienas federalinis kalinys, pasiprašęs perkeliamas.

— Ir jis pasirengęs vykti?

— Beveik. Per dvidešimt keturias valandas.

— Padarykite tai tuojau pat.

Devilis išėjo, vėl prislėgtas sunkios užduoties, kurią staiga teks įvykdyti pernakt.

— Turime išsiaiškinti, kiek jie žino, — mažne sau po nosimi sumurmėjo Tedis.

— Taip, bet nėra priežasties manyti, kad jie ką nors įtaria, — pareiškė Jorkas. — Skaičiau visą jų paštą. Ten nėra nieko, kas nurodytų juos ypač susidomėjus Konajersu. Jis paprasčiausiai viena iš potencialiųjų aukų. Mes papirkome tą teisininką, kad nešniukštinėtų, kas slepiasi už Konajerso pašto dėžutės. Dabar jis Bahamuose, apgirtęs nuo savo pinigų, tad grėsmės nekelia.

— Bet mes vis tiek jį pašalinsime. — pasakė Tedis. Tai nebuvo klausimas.

— Žinoma.

— Aš jausiuos geriau, kai jo nebeliks, — užbaigė Tedis.

Antroje dienos pusėje teisės bibliotekon įžengė uniformuotas apsaugininkas, tačiau be ginklo. Pirmiausia jisai susidūrė su Džo Rojumi Spaiseriu, kuris sėdėjo prie kambarėlio durų.

— Viršininkas norėtų jus matyti, — pasakė apsaugininkas. — Taip pat ir Jarberį su Biču.

— Dėl ko? — paklausė Spaiseris. — Jisai skaitė seną Field & Stream^29 numerį.

— Ne mano reikalas. Jis pageidauja jūsų tuojau pat. Administracijoje.

— Pasakykit jam, kad mes užsiėmę.

— Nieko aš jam nesakysiu. Eime.

Kaliniai nusekė paskui jį į administracijos korpusą, pakeliui surinkdami kitus apsaugininkus, kol pagaliau iš lifto išlipo ir stojo prieš viršininko sekretorę visa palyda. Ji vienintelė kažkaip įsigudrino palydėti Broliją į didžiulį kabinetą, kur laukė Emitas Brunas. Kai ji pasišalino, viršininkas netikėtai pareiškė:

— FTB informavo mane, kad dingo jūsų advokatas.

Trejetas aiškiai nesureagavo, bet kiekvienas tučtuojau pagalvojo apie užsienyje paslėptus pinigus.

Kalėjimo viršininkas tęsė:

— Jis išnyko šįryt, trūksta šiek tiek pinigų. Smulkmenos man nežinomos.

Kieno pinigų? — norėjo jie paklausti. Niekas nežinojo apie jų slaptąjį kapitalą. Nejau Trevoras dar ką nors apvogė?

— Kodėl jūs mums tai sakote? — paklausė Bičas.

Tikroji priežastis buvo ta, kad Teisingumo departamentas

Vašingtone paprašė Bruną, jog jis informuotų trejetą apie paskutines naujienas. Bet jis pasakė visai ką kita:

— Tiesiog pamaniau, kad reikėtų jums žinoti, jeigu užsinorėtumėte jam paskambinti.

Trejetas Trevorą atleido prieš dieną ir dar nebuvo informavęs administracijos, kad šis jau nebe oficialusis jų advokatas.

— Ką dabar darysime be teisininko? — paklausė Spaiseris, lyg gyvenimas būtų sustojęs.

— Tai jūsų problema. Jei atvirai, tai pasakyčiau, kad jūs, ponai, turėjote pakankamai teisinių konsultacijų, kurių jums užteks daugeliui metų.

— O kas, jeigu jis su mumis susisieks? — paklausė Jarberis, labai gerai žinodamas, kad jie niekad nebesulauks nuo Trevoro žinios.

— Turite tučtuojau man pranešti.

Jie sutiko tai padaryti. Ko tik viršininkas pageidausiąs. Šis atsiprašė ir atsisveikino.

Basterio pabėgimas buvo mažiau sudėtingas nei apsilankymas bakalėjos krautuvėje. Jie palaukė iki kito ryto, kol pasibaigs pusryčiai ir dauguma kalinių bus užsiėmę savo menkaverčiais darbais. Jarberis ir Bičas buvo bėgimo take — abu skyrium žingsniavo aštuntadalį mylios, tad vienas vis stebėjo kalėjimą, o kitas — mišką tolumoje. Spaiseris slampinėjo netoli nuo krepšinio aikštelės, sergėdamas, ar nepasirodys kur nors arti apsaugininkai.

Nesant tvorų, bokštelių nei kitų būtinų saugumo priemonių, apsaugininkai nebuvo Tramble itin svarbūs, — Spaiseris nematė jų nė vieno.

Basteris buvo pasinėręs į savo piktžolių ravėtuvo keliamą burzgesį ir pamažu su mašina slinko bėgimo tako link. Stabtelėjo nusišluostyti veidą ir apsidairyti aplink. Spaiseris išgirdo, kaip už penkiasdešimties metrų variklis nutilo. Jis apsigręžė ir greitai iškėlė nykštį į viršų — ženklas, raginantis paskubėti. Basteris žengtelėjo ant bėgimo tako, susilygino su Jarberiu, ir kelis žingsnius juodu ėjo kartu.

— Jūs įsitikinęs, kad to norite? — paklausė Jarberis.

— Taip. Tikrai.

— Tad darykit tai tuojau pat. Žingsniuokit. Šaltai.

— Dėkui, Finai.

— Žiūrėkit, kad nepagautų, sūnau.

— Kur jiems.

Posūkyje Basteris žingsniavo toliau — nuo bėgimo tako, per ką tik nušienautą lauką šimtą jardų iki paskirų krūmų ir galiausiai dingo. Bičas ir Jarberis palydėjo akimis nueinantį, paskui atsisuko stebėti kalėjimą. Spaiseris ramiai žingsniavo jų pusėn. Kiemuose, miegamuosiuose ar kituose kalėjimo korpusuose jokio pavojaus signalo. Nebuvo matytis nė vieno apsaugininko.

Lengvu tempu — mylia per penkiolika minučių — jie nužingsniavo tris mylias, t. y. dvylika ratų, o kai nusprendė, kad jau gana, pasitraukė savo kambarėlio vėsumon atsipūsti ir klausytis žinių apie pabėgimą. Praeis ne viena valanda, kol jie išgirs bent žodį.

Basterio žingsniai gerokai pagreitėjo. Atsidūręs miške, jis leidosi risnoti neatsigręždamas. Sekdamas saulę, jis pusę valandos bėgo į pietus. Medžiai augo netankiai, pomiškis buvo menkas ir netrukdė stumtis į priekį. Jis prabėgo bokštelį elniams medžioti, įrengtą ąžuole dvidešimt pėdų nuo žemės, ir netrukus surado takutį, vingiuojantį pietvakarių kryptimi.

Kairiojoje priekinėje kelnių kišenėje turėjo 2000 dolerių, kuriuos davė Finas Jarberis. Kitoje priekinėje kišenėje — žemėlapį, kurį ranka nubraižė Bičas. O užpakalinėje kelnių kišenėje buvo paslėptas geltonas vokas, adresuotas žmogui, pavarde Elas Konajersas Čevi Čeize, Merilendo valstijoje. Visi trys dalykai buvo svarbūs, bet didžiausio Brolijos dėmesio nusipelnė vokas.

Po valandos vyrukas sustojo pailsėti ir pasiklausyti. 30-asis plentas buvo pirmasis jo orientyras. Driekėsi iš rytų į vakarus, ir Bičas spėjo, kad Basteris jį suras per dvi valandas. Nieko neišgirdęs, Basteris vėl leidosi bėgti.

Turėjo nusistatyti tempą. Tikėtina, kad apsaugininkai pastebės jį dingus tuoj po priešpiečių, kai jie kartais, labai paviršutiniškai tikrindami, apeidavo teritoriją. Jeigu vienas iš jų sugalvotų pasidairyti Basterio, galėtų kilti ir kitų klausimų. Bet dvi savaites stebėję apsaugininkus, nei Basteris, nei kuris nors iš Brolijos nemanė tokią galimybę egzistuojant. )

Taigi jis turėjo mažiausiai keturias valandas. Veikiausiai kur kas daugiau, nes jo darbo diena baigdavosi penktą, kai pastatydavo vieton savąjį piktžolių ravėtuvą. Kai jis nepasirodys, jie pradės ieškoti po kalėjimą. Po dviejų valandų informuos aplinkinius policijos skyrius, kad dar vienas išėjo iš Tramblo. Pabėgėliai niekad nebūdavo ginkluoti ir pavojingi, tad niekas pernelyg nesusijaudindavo. Jokių paieškos būrių. Jokių pėdsekių šunų. Jokių kybančių virš miško sraigtasparnių. Apygardos šerifas ir jo padėjėjai stebės pagrindinius kelius ir perspės piliečius užsirakinti duris.

Pabėgėlio pavardė patekdavo į nacionalinę kompiuterių sistemą. Buvo stebimi jo namai ir draugužė, taip pat laukiama, kad jis padarys kokią nors klaidą.

Po devyniasdešimties laisvės minučių Basteris trumpam stabtelėjo ir išgirdo kažkur netoliese galingo daugiaašio sunkvežimio riaumesį. Miškas staiga baigėsi prie dešiniojo šalikelės griovio, ir čia pat driekėsi plentas. Pagal Bičo žemėlapį artimiausias miestas buvo už kelių mylių į vakarus. Planas skatino eiti palei plentą, vengiant pravažiuojančiųjų mašinų, tam tikslui pasinaudojant grioviais ir patiltėmis, kol aptiks kokio nors pavidalo civilizuotąjį pasaulį.

Basteris vilkėjo įprasta kalėjimo išduota apranga — chaki kelnėmis ir gelsvai žaliais trumparankoviais marškiniais, abejais patamsėjusiais nuo prakaito. Vietiniai gyventojai žinojo, ką dėvi kaliniai, ir jeigu jis būtų pastebėtas žingsniuojantis palei 30-ąjį plentą, kas nors paskambintų šerifui. Nusigauk iki miesto, Bičas ir Spaiseris mokė jį, ir susirask kitokių drabužių. Paskui susimokėk grynais už autobusą ir niekur nesustok.

Tris valandas vaikinas sugaišo, slapstydamasis už medžių ir šokinėdamas per šalikelės griovius, kol išvydo pirmuosius pastatus. Jis pasitraukė nuo plento ir kirto skersai pievą. Suurzgė kažkoks šuo, kai jis įžengė gatvėn su nusidriekusiomis gyvenamosiomis priekabomis iš abiejų pusių. Už vienos iš jų pastebėjo skalbinių virvę su kažkieno tykiame ore padžiautais išskalbtais drabužiais. Nesidairydamas pasiėmė raudonai baltai dryžuotą megztinį ir numetė šalin savo gelsvažalius marškinius.

Miestelio centrą tesudarė du kvartalai parduotuvių, pora degalinių, bankas, kažkas panašaus į rotušę ir paštą. Nupigintų prekių parduotuvėje jis nusipirko džinsinius šortus, tenisinukus ir

batus, paskui tarnybiniame tualete persirengė. Rotušės viduje surado pašto skyrių. Vaikinukas nusišypsojo ir padėkojo savo draugams Tramble, kai įmetė jų brangųjį voką „siunčiamų iš miesto“ laiškų dėžutėn.

Basteris pagavo autobusą, važiuojantį į Geinsvilį, kur už 480 dolerių nusipirko bilietą, suteikiantį teisę šešiasdešimt dienų bet kur Jungtinėse Valstijose važinėti autobusais. Jis traukė į vakarus. Troško prašapti Meksikoje.

30

Balandžio 25-ąją pirminiai Pensilvanijoje turėjo būti paskutinysis gubernatoriaus Tario stiprus pasispardymas. Nesutrikęs dėl savo prasto pasirodymo debatuose prieš dvi savaites, jis toliau stūmė kampaniją su dideliu entuziazmu, tačiau menkais pinigais.

— Viską turi Leikas, — skelbdavo jis, kur tik sustodavo, dėdamasis išdidus, kad esąs skurdžius. Vienuolika dienų iš eilės nepaliko valstijos. Priverstas keliauti „Winnebago“ gyvenamąja priekaba, jis maitindavosi savo rėmėjų namuose, apsistodavo pigiuose moteliuose ir visiškai nusivarė nuo koto, nuolatos spausdamas žmonėms rankas ir lankydamasis pas rinkėjus. „Kalbėkime apie esmę, ne apie pinigus“, — kvietė Taris.

Leikas Pensilvanijoje dirbo irgi sunkiai. Jo reaktyvinis lėktuvas keliavo dešimt kartų greičiau nei Tario turistinė transporto priemonė. Leikas paspausdavo daugiau rankų, pasakydavo daugiau kalbų ir išleisdavo tikrai daugiau pinigų.

Rezultatas buvo nuspėjamas. Leikas gavo 71 procentą balsų, — triuškinantis pralaimėjimas buvo toks nemalonus, jog Taris atvirai prašneko ketinąs pasitraukti. Tačiau jis prisiekė laikytis dar bent savaitę, iki pirminių Indianoje. Komanda paliko jį. Taris turėjo 11 milijonų dolerių skolų ir buvo iškeldintas iš savo kampanijos vyriausiosios būstinės Arlingtone. Vis dėlto jis norėjo, kad gerieji Indianos žmonės gautų progą pamatyti jo pavardę rinkimų biuleteniuose. Ir kas žino, gal blizgantis Leiko reaktyvinis vėl užsidegs kaip anąsyk.

Taris išsilaižė gana gilias žaizdas ir kitą dieną po pirminių pažadėjo toliau kovoti.

Leikas bemaž jautė jam gailestį ir kažkaip žavėjosi ryžtu ištverti iki partijos suvažiavimo. Bet Leikas, kaip ir visi kiti, mokėjo skaičiuoti. Jam trūko dar tik keturiasdešimties delegatų, kad užsitikrintų nominaciją, o renkamų buvo likę penki šimtai. Lenktynės baigėsi.

Po Pensilvanijos visi šalies laikraščiai tvirtino jį būsiant nominuotą. Laimingas gražus vyriškio veidas šmėkščiojo visur — tiesiog politikos stebuklas. Daugelio jis buvo giriamas kaip simbolis, kodėl sistema veiksminga, — nežinomasis su idėja, atėjęs iš niekur ir užkariavęs žmonių dėmesį. Leiko kampanija suteikia vilties kiekvienam žmogui, svajojančiam iškelti savo kandidatūrą į prezidentus. Tam neprireikė mėnesius trankytis Ajovos laukų keliukais. Buvo galima praleisti Niu Hampšyrą, juk tai tokia maža valstija.

Ir jis buvo pasmerktas nupirkti sau nominaciją. Prieš Pensilvaniją apytikriai paskaičiuota, kad jo išleista 40 milijonų. Tikslesnį skaičių buvo sunku pasakyti, nes pinigai sudeginti daugybėje įvairių frontų. Dar 20 milijonų išleido G-PAKAS ir pustuzinis kitų didžiai įtakingų lobistinių grupuočių, kurios visos veikė Leiko naudai.

Nė vienas kandidatas per visą istoriją nebuvo išleidęs ko nors panašaus.

Kritika skaudino Leiką, nedavė jam ramybės dieną ir naktį. Bet verčiau jau jis turės pinigų ir nominaciją negu atvirkščiai.

Tačiau didžiuliai pinigai vargu ar buvo tabu. Verslininkai tiesioginiu ryšiu per internetą užkaldavo milijardus. Federalinė vyriausybė, kad ir koks nerangus organizmas, rodė biudžeto perteklių! Mažne kiekvienas turėjo darbą, nesunkiai išperkamą įkeistą nekilnojamąjį turtą, po porą automobilių. Nuolatinės viešosios nuomonės apklausos leido Leikui manyti, kad didžiuliai pinigai dar nekėlė problemos dėl rinkėjų. Lapkričio dvikovoje su viceprezidentu Leikas dabar turėjo praktiškai lygius šansus.

Iš kovų Vakaruose jis kaip pergalingasis herojus darsyk sugrįžo į Vašingtoną. Aronas Leikas, kuklus kongresmenas iš Arizonos, dabar buvo dienos didvyris.

Per tykius ir labai ilgus pusryčius Brolija skaitė Džeksonvilio rytinį laikraštį — vienintelį nedraudžiamą Tramble. Jie tiesiog virpėjo iš laimės dėl Arono Leiko. Tiesą sakant, džiūgavo dėl jo nominacijos. Dabar jie buvo vieni iš karščiausių jo šalininkų. Bėk, Aronai, bėk.

Žinia, kad Basteris iškeliavo laisvėn, beveik nesukėlė triukšmo. Gerai, kad taip padarė, kalbėjo kaliniai. Juk jis dar vaikas su ilga bausme prieš akis. Bėk, Basteri, bėk.

Apie pabėgimą rytiniame laikraštyje neužsiminta. Visi trys leido jį per rankas, skaitė kiekvieną žodį, išskyrus skelbimus dėl ieškomo ir siūlomo darbo bei nekrologus. Jie dabar laukė. Daugiau laiškų nebus rašoma; nė vienas nebus ir gaunamas, nes prarado savo kurjerį. Mažytė jų apgaulė bus pristabdyta, kol Brolija sulauks žinių iš pono Leiko.

Vilsonas Argrou atvyko į Tramblą nepaženklintame žaliame minivene surakintomis rankomis, su dviem teismo vykdytojais, vedančiais jį už alkūnių. Su palydovais jis atskraidintas į Džeksonvilį iš Majamio, žinoma, mokesčių mokėtojų sąskaita.

Pagal dokumentus atsėdėjo keturis mėnesius iš šešiasdešimties už bankinę klastotę. Pareikalavo perkeliamas kitur dėl motyvų, kurie nebuvo aiškūs, tačiau jo motyvai Tramble niekam ir nerūpėjo. Buvo tik dar vienas lengvojo režimo kalinys federalinėje sistemoje. Tokie nuolat kilnojami iš vietos į vietą.

Turėjo trisdešimt devynerius metus, išsiskyręs, baigęs koledžą, jo namų adresas kalėjimo apskaitai buvo Koral Geiblzas, Florida. Iš tikrųjų vyrioko pavardė buvo Kėnis Sandsas, CŽV veteranas su vienuolikos metų stažu. Ir nors jis niekad nebuvo matęs kalėjimo iš vidaus, praeityje vykdė kur kas sunkesnes užduotis nei Tramble. Jis būsiąs ten mėnesį ar du, paskui vėl pasiprašysiąs perkeliamas.

Apiforminamas Argrou išsaugojo šaltą seno kalėjimų vilko veidą, bet paširdžius jam maudė. Buvo patikintas, kad Tramble smurtas netoleruojamas, be to, tikrai sugebėsiąs savimi pasirūpinti. Bet kalėjimas lieka kalėjimu. Jis iškentė kalėjimo viršininko pavaduotojo vienos valandos instruktažą, paskui buvo trumpai pavedžiotas po teritoriją. Išvydęs Tramblą savo paties akimis, ėmė atsipalaiduoti. Apsaugininkai buvo neginkluoti, o daugelis kalinių atrodė gan nekenksmingi.

Jo kameros bendras buvo senis dėmėta žila barzda, profesionalus nusikaltėlis, regėjęs daug kalėjimų ir mėgstantis Tramblą. Pasisakė Argrou ketinąs čia ir numirti. Žmogelis nusivedė jį priešpiečių ir paaiškino valgiaraščio keistenybes. Parodė jam žaidimų kambarį, kur grupės storulių telkėsi apie sulankstomuosius stalus, tyrinėdami savo kortas, kiekvienas su nukarusia iš lūpų cigarete.

— Azartiniai lošimai draudžiami, — paaiškino jo kameros bendras, pamerkdamas akį.

Juodu nuėjo į sunkumų kilnojimo zoną lauke, kur jaunesnieji prakaitavo saulėje, gerindami įdegį ir pumpuodami raumenis. Mostelėjo ranka į bėgimo taką tolumoje:

— Ilgainiui pamilsite federalinę valdžią, — tarė.

Paskui nuvedė Argrou į biblioteką, vietą, kurios pats niekad nelankydavo, parodė į vieną kampą ir pasakė:

— Tai teisės biblioteka.

— Kas ja naudojasi? — paklausė Argrou.

— Paprastai čia mes turime teisininkų. Kaip tik šiuo metu — net kelis teisėjus.

— Teisėjus?

— Tris.

Biblioteka senioko visai nedomino. Argrou nusekė paskui jį į koplyčią, paskui vėl po teritoriją.

Padėkojęs jam už ekskursiją, Argrou atsiprašė ir sugrįžo į biblioteką, kuri buvo tuščia, neskaitant vieno grindis šluostančio kalinio. Argrou nuėjo į kampą ir atidarė teisės bibliotekos duris.

Džo Rojus Spaiseris žvilgtelėjo į jį nuo žurnalo ir išvydo žmogų, kurio niekad anksčiau nebuvo matęs.

— Ko nors ieškote? — paklausė jis, nė kiek nesistengdamas padėti.

Argrou atpažino veidą iš bylos. Buvusysis taikos teisėjas, pagautas vagiant pajamas iš bingo. Kaip žema.

— Aš naujas, — atsakė jis, prisiversdamas nusišypsoti. — Ką tik atvežtas. Čia teisės biblioteka?

— Ji pati.

— Turbūt kiekvienas gali ja naudotis?

— Turbūt. Jūs teisininkas?

— Ne, banko tarnautojas.

Prieš kelis mėnesius Spaiseris būtų jį prisitraukęs kokiam nors teisiniam darbui, žinoma, slaptam. Bet ne dabar. Smulkme jie nebeužsiima. Argrou apsidairė aplink, tačiau Bičo ir Jarberio nepamatė. Jis atsiprašė ir sugrįžo į kamerą.

Kontaktas užmegztas.

Nors Leikas ketino atsikratyti visų prisiminimų apie Rikį ir jųdviejų nelemtą susirašinėjimą, tai priklausė nuo kai ko kito. Jis, Leikas, paprasčiausiai buvo pernelyg išsigandęs ir pernelyg įžymus, kad vėl galėtų vidur nakties ištykinti iš namų, — persirengęs ant užpakalinės taksi sėdynės lėkti per priemiesčius į kiaurą parą veikiantį pašto dėžučių punktą. Rizika pernelyg didelė; be to, jis rimtai abejojo, ar pajėgs vėl pasprukti nuo Slaptosios tarnybos. Nebeįstengė suskaičiuoti visų agentų, priskirtų jį saugoti. Po velnių, ką ten suskaičiuoti — nebeįstengė jų net pamatyti.

Panelės vardas buvo Džeinė. Ji prisidėjo prie kampanijos Viskonsino aveniu ir greitai prasimušė artimiausion aplinkon. Iš pradžių savanorė, dabar ji uždirbo 55 000 dolerių per metus kaip asmeninė p. Leiko padėjėja. Šis ja visiškai pasitikėjo. Ji retai nuo jo pasitraukdavo, ir juodu jau dusyk buvo šnektelėję apie būsimą Džeinės darbą Baltuosiuose rūmuose.

Pasitaikius tinkamai progai, Leikas duos Džeinei raktą nuo pašto dėžutės, išsinuomotos p. Elo Konajerso, ir nurodys pasiimti paštą, nutraukti nuomą ir nepalikti jokio adreso, kur persiųsti gaunamus laiškus. Pasakys jai, kad tą dėžutę buvo išsinuomojęs, stengdamasis kontroliuoti įslaptintus Gynybos departamento kontraktus dar tuo metu, kai buvo įsitikinęs, kad iraniečiai perka duomenis, kurių neturėtų niekad matyti. Ar kokią nors panašią pasakaitę. Mergina patikės juo, nes troško juo tikėti.

Jeigu jam nepaprastai pasisektų, nebus jokio laiško nuo Rikio. Dėžutė bus visiems laikams uždaryta. O jeigu laiškas Džeinės jau lauktų ir jeigu ji nors kiek pasmalsautų, Leikas paprasčiausiai jai pasakysiąs, kad visai nenutuokia, kas tas žmogus. Ji daugiau neklausinės. Aklas paklusnumas — stiprioji jos savybė.

Jis laukė tinkamos progos. Laukė per ilgai.

31

Jis laimingai atėjo kartu su milijonu kitų laiškų, tonomis dokumentų, siunčiamų sostinėn, kad vyriausybė išsilaikytų dar vieną dieną. Buvo surūšiuotas pagal pašto indeksą, paskui pagal gatvę. Po trijų dienų, kai Basteris įmetė dėžutėn, paskutinis Rikio laiškas Elui Konajersui pasiekė Čevi Čeizą. Kaip įprastai tikrindama „Mailbox America“, sekimo grupė surado jį. Vokas apžiūrėtas, paskui skubiai pristatytas į Langlį.

Kai nešinas plonu aplanku į kabinetą įpuolė Devilis, Tedis tarp dviejų trumpų pasitarimų sėdėjo vienas.

— Gavome tai prieš trisdešimt minučių, — pasakėjis, įteikdamas tris popieriaus lapus. — Čia kopija. Originalas aplanke.

Direktorius pasitaisė dvigubus akinius ir ėmė skaityti. Kaip visados tas pats Floridos pašto spaudas. Braižas gerai pažįstamas. Dar nepradėjęs skaityti, jisai suprato, jog ištiko rimta bėda.

Brangusis Elai,

savo laiške bandei nutraukti mudviejų susirašinėjimą. Deja, tai nebus taip lengva. Einu tiesiai prie reikalo. Aš nesu Rikis, o tu nesi Elas. Sėdžiu kalėjime, o ne kokioje nors prašmatnioje reabilitacijos nuo narkotikų klinikoje.

Aš žinau, kas jūs toks, p. Leikai. Žinau, kad jums dabar šaunūs metai, ką tik prasukote sau nominaciją bei visa kita, kad jums plaukte plaukia pinigai. Čia, Tramble, mums duoda paskaityti laikraščių, tad labai didžiuodamiesi sekėme jūsų sėkmę.

Dabar, kai aš žinau, kas iš tikrųjų Elas Konajersas, neabejoju, kad norėtumėt, jog tylėčiau dėl mudviejų mažutės paslapties. Su malonumu tylėsiu, tačiau tai brangiai jums kainuos.

Man reikia pinigų, be to, noriu išeiti iš kalėjimo. Gebu saugoti paslaptis ir moku derėtis.

Pinigai — lengvoji dalis, nes jūs turite jų tikrai daug. Mane išlaisvinti bus sudėtingiau, tačiau jau sutelkėte apie save visokių labai įtakingų draugų. Tikiu, ką nors sugalvosite.

Aš neturiu ko prarasti ir esu nusiteikęs jus pražudyti, jeigu nesiderėsite su manimi.

Vadinuosi Džo Rojus Spaiseris. Sėdžiu Federaliniame Tramblo kalėjime. Sugalvokite, kaip su manimi susisiekti ir padarykite tai kuo greičiau.

Aš nesitrauksiu.

Nuoširdžiai,

Džo Rojus Spaiseris

Kitas pasitarimas buvo atšauktas. Devilis surado Jorką, ir po dešimties minučių visi trys užsirakino bunkeryje.

Pirmasis svarstytas galimas variantas — nužudyti tuos vyrus. Argrou galėtų tai atlikti tinkamomis priemonėmis — piliulėmis, nuodais ir panašiai. Jarberis gal numirtų miegodamas. Spaiseris — kristų negyvas bėgimo take. Hipochondrikas Bičas gal gautų netinkamą receptą iš kalėjimo vaistinės. Jie nebuvo ypač geros formos ar sveiki, ir Argrou tai nesudarytų jokio vargo. Nevykusiai parkrito, nusilaužė sprandą. Yra daug būdų, kad tai atrodytų natūraliai ar susiję su nelaimingu atsitikimu.

Tai reikėtų atlikti greitai, kol jie dar laukia Leiko atsakymo. Tačiau visa tai būtų keblu ir pernelyg komplikuota. Trys negyvėliai išsyk tokiame nekenksmingame kalėjimuke kaip Tramblas. Ir trejetas labai artimų draugų, didžiumą laiko praleidžiančių kartu, ir kiekvienas per labai trumpą laiko tarpą numirtų skirtingai. Tai sukeltų įtarimų laviną. O jeigu bus įtartas Argrou? Juk visų pirma reikia atsiminti, kad tikroji jo biografija nuslėpta.

Taip pat baugino ir Trevoras. Kad ir kur jis būtų, tikėtina, kad išgirs apie jų mirtis. Žinia dar labiau jį išgąsdintų, galbūt padarytų nenuspėjamą. Galimas daiktas, jis žino daugiau, nei jie mano.

Devilis dirbsiąs prie planų, kaip juos likviduoti, tačiau Tedis delsė pritarti. Dėl to trejeto likvidavimo jis nejautė sąžinės graužaties, bet nebuvo įsitikinęs, kad tai Leiką apsaugos.

Kas, jeigu Brolija dar kam nors papasakojusi?

Buvo per daug nežinomųjų. Parenkite planus, pasakyta Deviliui, bet jais bus pasinaudota, kai nebeliks visų kitų galimų variantų.

Svarstyti visi scenarijai. Jorkas pasiūlė, vien tik dėl diskusijos, sugrąžinti laišką dėžutėn, kad Leikas jį ten aptiktų. Visų pirma — juk tai jo susimauta.

— Jis nežinotų, ką daryti, — pasakė Tedis.

— O mes ar žinome?

— Dar ne.

Mintis apie tai, kaip Aronas Leikas sureaguos į šią pasalą ir kaip kokiu nors būdu bandys nutildyti Broliją, bemaž kėlė juoką, tačiau čia esama ir stipraus teisingumo elemento. Leikas užvirė šią košę, tad tegul pats ir srebia ją.

— Tiesą sakant, tai mes užvirėme šią košę, — tarė Tedis, — ir mes su ja dorosimės.

Jie negalėjo nuspėti, taigi ir kontroliuoti, kaip Leikas pasielgs. Kažkokiu būdu kvailys gebėjo ganėtinai ilgai išvengti jų tinklo ir suspėjo kažką įmesti į laišką Rikiui. Jis pasielgė taip bukagalviškai, jog Brolija dabar žinojo, kas jis toks. Jau nekalbant apie tai, kas ir taip aišku: Leikas iš tų žmonių, kurie slapčiomis mainosi laiškais, pasirinkę susirašinėjimo bičiuliais gėjus. Jis gyvena dvilypį gyvenimą ir nenusipelno didelio pasitikėjimo.

Vienu tarpu svarstyta, ar nereikėtų atvirai pasikalbėti su Leiku. Jorkas nuo pat pirmojo laiško iš Tramblo pasisakė už tai, tačiau Tedžio neįtikino. Bemiegės naktys, kurias prarado nervindamasis dėl Leiko, jau seniai buvo be atvangos kupinos minčių ir vilčių nutraukti susirašinėjimą. Tyliai pasirūpinti šia problema, paskui šnektelėti su kandidatu.

O, kaip jis norėtų atvirai pasikalbėti su Leiku! Kaip norėtų pasisodinti jį štai ten ant kėdės ir pradėti ekrane blyksinti tų prakeiktų laiškų kopijas. Ir skelbimo iš Out and About kopiją. Papasakotų jam apie p. Kvinsą Garbą iš Beikerso, Ajovos valstijoje, dar vieną idiotą, užkibusį ant apgaulės meškerės, ir apie Kerti Vaną Geitsą iš Dalaso. „Kaip galėjote būti toks kvailas?“ — norėjo sušukti Leikui.

Tačiau Tedis turėjo prieš akis platesnį paveikslą. Problemos dėl Leiko niekis, palyginti su nacionalinės gynybos būtinybe. Ateina rusai, o kai Natis Čenkovas ir naujasis režimas užgrobs valdžią, pasaulis pasikeis amžiams.

Tedis yra neutralizavęs kur kas galingesnius žmones nei trejetus nusikaltusių teisėjų, trūnijančių federaliniame kalėjime. Stiprioji jo pusė — kruopščiai viską suplanuoti. Kantriai, nuobodžiai suplanuoti.

Pasitarimą pertraukė žinutė iš Devilio kontoros. Trevoro Karšono pasas buvo nuskaitytas Bermudų Hamiltono oro uosto išvykstančiųjų kontrolės poste. Jis išskrido reisu į San Chuaną Puerto Rike ir pagal grafiką turįs ten nusileisti po penkiasdešimties minučių.

— Ar mes žinojome, kad jis Bermuduose? — paklausė Jorkas.

— Ne, nežinojome, — atsakė Devilis. — Matyt, ten pateko apsiėjęs be paso.

— Gal jis ne toks girtuoklis, kaip mes manėme.

— Ar mes turime ką nors Puerto Rike? — paklausė Tedis šiek tiek sujaudintu balsu.

— Žinoma, — patvirtino Jorkas.

— Pagaukime pėdsaką.

— Ar pakeitėte planus dėl draugužio Trevoro? — paklausė Devilis.

— Ne, anaiptol, — pasakė Tedis. — Anaiptol.

Devilis išėjo spręsti naujausios Trevoro krizės. Tedis pašaukė padėjėją ir paprašė mėtų arbatos. Jorkas dar kartą skaitė laišką. Kai juodu liko vieni, paklausė:

— Kas, jeigu mes juos atskirtume?

— Taip, ir aš apie tai mąsčiau. Padaryti greitai, kol jie dar nespės susitarti. Išsiųsti į tris kalėjimus toli vienas nuo kito, kuriam laikui izoliuoti, pasirūpinti, kad neturėtų telefono privilegijų, negautų pašto. Ir kas? Vis tiek jie turės savąją paslaptį. Visai įmanoma, kad bet kuris iš jų galėtų pražudyti Leiką.

— Negarantuoju, kad mes turime ryšių Kalėjimų valdyboje.

— Tai galima padaryti. Jei reikės, ar pasikalbėsiu su generaliniu prokuroru.

— Nuo kada jūs su generaliniu prokuroru draugai?

— Tai nacionalinio saugumo reikalas.

— Trejetas sukčių teisėjų, sėdinčių Floridos federaliniame kalėjime, gali kaip nors pakenkti nacionaliniam saugumui? Norėčiau išgirsti tą pokalbį.

Užmerktomis akimis Tedis nugėrė arbatos, visa dešimtimi pirštų apglėbęs puodelį.

— Tai pernelyg rizikinga, — sukuždėjo jis. — Užsiutinsime juos, ir taps dar labiau nenuspėjami. Šioje vietoje mes negalime rizikuoti.

— Tarkime. Argrou sugebės rasti jų užrašus, — samprotavo

Jorkas. — Pagalvokite, tai nusikaltėliai, ilgam nuteisti. Niekas nepatikės jų istorija apie Leiką, jeigu neturės įrodymų. Įrodymai — tai dokumentacija, popiergaliai, korespondencijos originalai ir kopijos. Įrodymai kažkur yra. Mes juos surasime, atimsime, ir kas tuomet anų klausys?

Dar vienas gurkšnelis užmerktomis akimis, vėl ilga pauzė. Tedis šiek tiek sujudėjo savo krėsle ir susiraukė iš skausmo.

— Teisybė, — pratarė jis tyliai. — Bet man neramu, kad galbūt ko nors esama anapus kalėjimo sienų, ko nors, apie kurį mes nieko nežinome. Tie vyriokai eina per žingsnį pirma mūsų, ir visad taip bus. Jau kuris laikas mes stengiamės atkasti, ką jie sužinoję. Esu garantuotas, kad mes kada nors paspėsime su jais. Galimas daiktas, jie pagalvojo apie tai, kad gali prarasti savo mažytes bylas. Neabejoju, kalėjime yra taisyklės, draudžiančios tokį kanceliarinį darbą, tad jie jau viską paslėpę. Leiko laiškai pernelyg vertingi, kad jų darsyk nenukopijuotum ir kur nors nenukištum laisvėje.

— Trevoras buvo jų paštininkas. Mes matėme kiekvieną jo per praeitą mėnesį išneštą iš Tramblo laišką.

— Mes taip manome. Tačiau tikrai nežinome.

— Betgi kas galėtų tai būti?

— Spaiseris turi žmoną. Ji buvo jo aplankyti. Jarberis skiriasi, bet kas žino, kaip yra iš tikrųjų. Praėjusius tris mėnesius ji lankėsi. Arba galbūt jie papirkinėja apsaugininkus, kad šie gabentų jiems paštą. Tie žmonės nuobodžiauja, yra gudrūs ir labai kūrybingi. Mes negalime tartis žiną viską, ką jie sumanę. Ir jeigu mes čia padarysime klaidą, jeigu imsimės pernelyg daug, tuomet p. Aronas Leikas bus išstumtas dienos švieson iš savo žydrosios slėptuvės.

— Kaip? Kaip jie tai padarytų?

— Galbūt užmegztų kontaktą su kokiu nors reporteriu, kaišiotų šiam po vieną laišką, kol įtikintų. Tai galėtų išdegti.

— Spauda pašėltų.

— Taip neturi atsitikti, Jorkai. Paprasčiausiai mes negalime leisti, kad taip atsitiktų.

Paknopstom sugrįžo Devilis: JAV muitinė Bermudų pareigūnų informuota po dešimties minučių, kai lėktuvas išskrido į San Chuaną. Trevoro lėktuvas tūps po aštuoniolikos minučių.

Trevoras tiesiog sekė paskui savo pinigus. Jis greitai perprato piniginių perlaidų pagrindus ir dabar tobulino sugebėjimus. Iš Bermudų pusę pinigų nusiuntė į vieną Šveicarijos banką, o kitą pusę — į Didžiojo Kaimano banką. Į Rytus ar į Vakarus? Štai didysis klausimas. Greičiausiai iš Bermudų buvo galima nuskristi į Londoną, tačiau mintis, kad teks prasmukti pro Hitrou muitinę, baugino jį. Jis nebuvo ieškomas, bent ne valdžios. Jokių oficialiai pateiktų nei numatomų kaltinimų. Bet britai muitinėse tokie akylus. Verčiau jis pasiduos į vakarus ir bandys laimę Karibuose.

Nusileidęs San Cuane nuėjo tiesiai į barą, kur užsisakė didelę porciją viskio ir įniko nagrinėti skrydžių tvarkaraštį. Nei skubos, nei įtampos, — kišenės pilnos pinigų. Gali skristi kur tinkamas, daryti ką tinkamas ir užtrukti kiek tinkamas. Jis išmetė dar vieną porciją ir nusprendė praleisti kelias dienas Didžiajame Kaimane kartu su savo pinigais. Nuėjo prie „Air Jamaica“ langelio ir nusipirko bilietą, paskui sugrįžo prie baro, nes jau buvo bemaž penkios ir likę trisdešimt minučių iki įlaipinimo į lėktuvą.

Aišku, jis skrido pirmąja klase. Įsėdo lėktuvan anksti, kad galėtų įkalti dar vieną porciją viskio, ir stebėdamas vorele slenkančius keleivius, išvydo kažkur anksčiau matytą veidą.

Nagi, kur tai buvo? Vos prieš kelias minutėles, kažkur oro uoste. Pailgas liesas veidas su gerokai žilstelėjusia ožiška barzdele ir plyšiukais vietoje akių už kampuotų akinių. Jo akys kryptelėjo į Trevorą ir sustojo pakankamai ilgai, kad susidurtų su šio žvilgsniu, paskui lyg niekur nieko slystelėjo į šalį.

Tai buvo prie oro linijos langelio, kai nusipirkęs bilietą Trevoras gręžėsi pasitraukti. Veidas sekė jį. Vyriškis stovėjo netoliese, skaitydamas pranešimus apie išvykstančius reisus.

Kai nuo ko nors bėgi, atsitiktiniai žvilgsniai, pakartotinai nuvedančios ir į šalį nukrypstančios akys, visa atrodo įtartiniau. Pamatyk veidą sykį ir nė neatkreipsi į jį dėmesio. Po pusvalandžio pamatyk jį vėl ir žinosi — kažkas seka kiekvieną tavo judesį.

Liaukis maukęs, įsakė sau Trevoras. Lėktuvui pakilus, jis užsisakė kavos ir skubiai išgėrė. Kingstono oro uoste pirmasis iš keleivių paliko lėktuvą ir greitai perėjo terminalą, imigracijos tarnybą. Vyriškio už jo — nė ženklo.

Jis sugriebė savo du lagaminėlius ir nuskuodė prie taksi stotelės.

32

Džeksonvilio laikraštis ateidavo į Tramblą kasryt apie septintą. Keturi egzemplioriai būdavo pristatomi į žaidimų kambarį, kur galėtų juos perskaityti ir palikti kitiems kiekvienas kalinys, kuriam buvo įdomus gyvenimas laisvėje. Dažniausiai Džo Rojus Spaiseris vienintelis laukdavo septintą ir paprastai pasiimdavo laikraštį su savimi, nes visą dieną jam reikėjo nagrinėti žinutes iš Las Vegaso. Apystata retai keisdavosi: Spaiseris su aukštu polisterolio puodeliu kavos, kojas užsikėlęs ant kortų stalo laukdavo apsaugininką Roderiką atnešant laikraščius.

Taigi Spaiseris pirmasis pamatė žinutę pirmojo puslapio apačioje. Trevoras Karsonas, čionykštis advokatas, kuris dėl kažkokių neaiškių priežasčių buvo dingęs, rastas negyvas prie viešbučio Kingstone, Jamaikoje, nušautas dviem kulkomis į galvą praeitą naktį, vos tik sutemus. Spaiseris atkreipė dėmesį, kad straipsnyje neįdėta jokios Trevoro nuotraukos. Kodėl laikraštis privalėtų ją turėti savo kartotekoje? Kodėl kam nors turėtų rūpėti, kad Trevoras nebegyvas?

Pasak Jamaikos pareigūnų, Karsonas buvo turistas, kurį, matyt, apiplėšė. Nenustatytas šaltinis, buvęs netoliese įvykio vietos, suteikė policijai nuorodų dėl p. Karsono asmens tapatybės, kadangi nerasta šio piniginės. Tas šaltinis, regis, žinojo daug.

Pastraipa, susumuojanti Trevoro, kaip teisininko, karjerą buvo visai trumpa. Ankstesnioji jo sekretorė, Džena tokia ar anokia, neturėjo ką pakomentuoti. Straipsnis buvo surinktas ir įdėtas į pirmą puslapį vien todėl, kad nužudytoji auka — teisininkas.

Finas buvo tolimojoje bėgimo tako atkarpoje, įveikęs posūkį ir nusivilkęs marškinius, sparčiai žingsniavo drėgname ankstyvo rytmečio ore. Spaiseris palaukė prie finišo tiesiosios ir be žodžių padavė jam laikraštį.

Bičą jie surado valgykloje, stovintį eilėje su plastikiniu padėklu ir nelaimingai žvelgiantį į netvarkingas ką tik iškeptos plaktos kiaušinienės kupetas. Jie atsisėdo drauge kampan, nuošaly nuo visų, kabino valgį ir prislopintais balsais kalbėjosi.

— Jeigu jis bėgo, tai nuo ko, po šimts?

— Galbūt Leikas jį persekiojo.

— Jis nežinojo, kad tai Leikas. Juk neturėjo nuorodos, tiesa?

— Gerai, tuomet jis bėgo nuo Konajerso. Kai jis čia buvo paskutinį kartą, pasakė, kad Konajersas — stambi žuvis. Pasakė, kad Konajersas žino apie mus, o paskui kitą dieną dingo.

— Galbūt jis buvo tiesiog išsigandęs. Konajersas susitiko jį, pagrasino iškelti viešumon jo vaidmenį mūsiškėje apgaulėje, taigi Trevoras, kuris visų pirma nebuvo itin patvarios psichikos, nusprendė pasiglemžti visa, ką galėjo, ir išnykti.

— Kieno pinigai dingę, štai ką aš noriu žinoti.

— Niekas nežino apie mūsų pinigus. Kaip galėtų būti jie dingę?

— Trevoras veikiausiai vogė iš visų, iš kurių tik galėjo, paskui prašapo. Nuolatos tokie dalykai atsitinka. Teisininkai patenka į bėdą ir palūžta. Apiplėšia klientų jiems patikėtą kapitalą ir pasprunka.

— Tikrai? — paklausė Spaiseris.

Bičas pajėgė prisiminti tris pavyzdžius, o Jarberis pridėjo dar du.

— Tad kas gi jį nužudė?

— Visai galimas daiktas, kad paprasčiausiai jis atsidūrė netinkamoje miesto dalyje.

— Prie „Sheraton“ viešbučio? Aš taip nemanau.

— Tegul ir taip. O kas, jeigu jį užvertė Konajersas?

— Įmanoma. Konajersas kažkaip susekė Trevorą, sužinojo, kad jis yra Rikio ryšininkas laisvėje. Paspaudė Trevorą, pagrasino jį prigriebsiąs ar ką nors panašiai, ir pastarasis paspruko į Karibus. Trevoras nežinojo, kad Konajersas — Aronas Leikas.

— O Leikas tikrai turi pinigų ir galios susekti girtuoklį teisininką.

— O kaip mes? Dabar jau Leikas žino, kad Rikis — — tai ne Rikis, kad tas žmogus čia Džo Rojus ir kad sėdi kalėjime kartu su draugais.

— Klausimas: ar jis gali prisikasti iki mūsų?

— Turbūt aš tai sužinosiu pirmasis, — nervingai nusijuokė Spaiseris.

— Ir vis tiek neatmestina galimybė, kad Trevoras ten, Jamaikoje, slampinėjo po netinkamą miesto dalį, galbūt nusigėrė ir bandė pakabinti kokią nors moterį, todėl buvo nušautas.

Visi jie sutiko, kad Trevoras tikrai gebėtų susiveikti kulką į galvą.

Tegul ilsisi ramybėje. Tik kad nebūtų pavogęs jų pinigų.

Kokiai valandai jie išsiskirstė. Bičas nuėjo į bėgimo taką — pavaikščioti ir pagalvoti. Jarberis stūmė darbo laiką po dvidešimt centų už valandą, bandydamas kapeliono kabinete pataisyti kompiuterį. Spaiseris nuėjo į biblioteką, kur rado Argrou, skaitantį teisės knygas.

Teisės biblioteka buvo atvira visiems, nereikėjo su niekuo tartis, bet galiojo nerašyta taisyklė, kad reikėtų atsiklausti bent vieno iš Brolijos nario, prieš naudojantis jų knygomis. Argrou buvo naujokas ir, matyt, dar nežinojo taisyklių. Spaiseris nusprendė būti jam atlaidus.

Juodu atpažinimo ženklan linktelėjo vienas kitam, paskui Spaiseris ėmėsi šluostyti stalus ir tvarkyti knygas.

— Girdėjau, kad jūs, vyručiai, užsiimate teisine veikla, — prašneko Argrou iš kitos kambario pusės. Viduje daugiau nieko nebuvo.

— Čia daug kas girdima.

— Mano reikalas dėl apeliacijos.

— Kas nutiko teisme?

— Prisiekusieji man įsūdė tris bankinės klastotės atvejus, pinigų slėpimą užsienyje, Bahamuose. Teisėjas skyrė šešiasdešimt mėnesių. Keturis jau atsėdėjau. Nežinau, ar ištversiu dar penkiasdešimt šešis. Man reikia pagalbos dėl apeliacijų.

— Koks teismas?

— Virdžinijos salų. Atstovavau vienam stambiam Majamio bankui. Ten daug narkotikų pinigų.

Argrou kalbėjo sklandžiai, greitai ir labai nekantravo išsipasakoti, o tai erzino Spaiserį, tačiau tik mažumėlę, nes paminėti Bahamai patraukė jo dėmesį.

— Kažkodėl susižavėjau pinigų plovimu. Kasdien per mano rankas pereidavo dešimtys milijonų, o tatai svaigina. Galėjau prasukti nešvarius pinigus greičiau negu bet kuris banko tarnautojas Pietų Floridoje. Ir dabar galiu. Bet pasirinkau blogus draugus ir blogus variantus.

— Pripažįstate save kaltu?

— Be abejo.

— Tuo čia patenkate tarp aiškios mažumos.

— Taip, aš nusižengiau, bet manau, kad nuosprendis buvo per griežtas. Kažkas sakė, kad jūs, vyručiai, galite nuskelti šiek tiek bausmės laiko.

Spaiseriui neberūpėjo nešvarūs stalai ir netvarkingos knygos. Jis pasiėmė kėdę ir prisėdo pasišnekėti.

— Mes galime pasižiūrėti jūsų popierius, — tarė jis, lyg būtų tvarkęs tūkstančius apeliacijų.

Ak tu, kvaily, knietėjo pasakyti Argrou. Juk dešimtoje klasėje iškritai iš vidurinės ir devyniolikos pavogei automobilį. Tavo tėvas pasinaudojo savo ryšiais ir pasiekė, kad kaltinimų būtų atsisakyta. Susiveikei, kad tave išrinktų taikos teisėju, pasinaudodamas mirusiųjų balsais ir sumesdamas neatvykusiųjų balsuoti biuletenius, o dabar esi įkištas į federalinį kalėjimą ir bandai vaidinti stambų veikėją.

Ir, turėjo pripažinti Argrou, dabar jūsų galioje, p. Spaiseri, nuversti kitą būsimą Jungtinių Valstijų prezidentą.

— Kiek tai kainuos? — paklausė Argrou.

— O kiek jūs turite? — savo ruožtu paklausė Spaiseris visai kaip tikras teisininkas.

— Nedaug.

— Maniau, kad žinote, kaip slėpti pinigus užsienyje.

— O, taip, patikėkit. Ir vienu momentu turėjau gražią krūvelę, bet išleidau iš rankų.

— Vadinasi, negalite nieko sumokėti?

— Nedaug. Gal porą tūkstančių ar panašiai.

— O kaip jūsų advokatas?

— Per jį mane ir nuteisė. O dabar man neužtenka, kad galėčiau nusisamdyti naują.

Spaiseris valandėlę svarstė padėtį. Suprato, kad jam tikrai stigs Trevoro. Buvo viskas paprasčiau, kai laisvėje šis priimdavo jų pinigus.

— Ar Bahamuose tebeturite ryšių?

— Turiu jų visuose Karibuose. O kas?

— Mat jūs turėsite pervesti pinigus. Grynieji čia draudžiami.

— Jūs norite, kad pervesčiau du tūkstančius dolerių?

— Ne. Noriu, kad pervestumėte penkis tūkstančius dolerių. Toks mūsų minimalus honoraras.

— Kur jūsų bankas?

— Bahamuose.

Argrou akys susiaurėjo. Jisai suraukė antakius ir giliai susimąstė, kaip, beje, ir Spaiseris. Jų mintys buvo besusitinkančios.

— Kodėl Bahamuose? — paklausė Argrou.

— Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios ir jūs naudojotės Bahamais.

Po abiejų galvas zujo mintys.

— Leiskite kai ko jus paklausti, — pagaliau prašneko Spaiseris. — Sakėte, kad galite prasukti nešvarius pinigus greičiau nei kas nors kitas?

Argrou linktelėjo:

— Jokių problemų.

— Ar tebegalite tai padaryti?

— Norite pasakyti, iš čia?

— Taip. Iš čia.

Truktelėjęs pečiais, Argrou nusijuokė, lyg nieko nebūtų buvę lengviau:

— Žinoma, aš tebeturiu kai kurių draugų.

— Susitikime po valandos. Galbūt norėsiu sudaryti su jumis sandėrį.

Po valandos Argrou sugrįžo į teisės biblioteką ir rado tris teisėjus jau užėmusius padėtį už stalo, nukrauto popieriais ir paskiromis teisės knygomis, lyg posėdžiautų Floridos aukščiausiasis teismas. Spaiseris supažindino jį su Biču ir Jarberiu, paskui atsisėdo kitoje pusėje stalo. Daugiau nieko bibliotekoje nebuvo.

Jie kurį laiką šnektelėjo apie apeliaciją, ir Argrou dėl smulkmenų buvo gana nekonkretus. Jo byla dar keliauja iš kito kalėjimo, o be jos jie ne ką tenuveiks.

Apeliacija buvo tik įžanginė pokalbio tema, ir abi pusės prie stalo tai žinojo.

— Ponas Spaiseris mums sako, kad turite patyrimo prasukti nešvarius pinigus, — prašneko Bičas.

— Taip, kol neįkliuvau, — pasikuklino Argrou. — Kaip suprantu, turite tokių.

— Turime sąskaitėlę užsienyje, pinigus, kuriuos užsidirbome už teisines paslaugas ir iš kai kurių kitų dalykų, apie kuriuos nenorime pernelyg atvirai plepėti. Kaip žinote, mums negalima imti mokesčio už teisines paslaugas.

— Bet vis tiek imame, — pridūrė Jarberis. — Mums už tai moka.

— Kiek yra sąskaitoje? — paklausė Argrou, nors iki paskutinio cento žinojo vakardienos likutį uždarant banką.

— Neskubėkime, — tarė Spaiseris. — Visai galimas daiktas, kad pinigai išnyko.

Argrou leido žodžiams sekundėlę pakibti ore ir sugebėjo apsimesti sutrikusiu.

— Atleiskite? — neva nesuprato jis.

— Mes turėjome advokatą, — pamažu ištarė Bičas, pasverdamas kiekvieną žodį. — Jis dingo ir galbūt pasiėmė pinigus.

— Suprantu. Ir ši sąskaita kuriame nors Bahamų banke?

— Buvo. Nesame tikri, ar tebėra.

— Abejojame, ar pinigai tebėra ten, — pridūrė Jarberis.

— Bet norėtume įsitikinti, — papildė jį Bičas.

— Kuriame banke? — paklausė Argrou.

— „Ženevos kredito bankas“, Nasau, — atsakė Spaiseris, žvilgtelėdamas į kolegas.

Argrou patenkintas savimi linktelėjo, lyg jam būtų žinomos tamsiosios banko paslaptėlės.

— Jūs žinote tą banką? — paklausė Bičas.

— Aišku, — atsakė Argrou ir ilgą akimirką leido jiems laukti.

— Ir? — paragino Spaiseris.

Pagautas pasitenkinimo savimi ir iš vidaus su reikalais susipažinusio žmogaus išmanumo, jis gana teatrališkai atsistojo ir leidosi valandėlę vaikštinėti po nedidelę biblioteką giliai susimąstęs, paskui vėl prisiartino prie stalo.

— Klausykite, ko jūs, vyrai, iš manęs norite? Užteks vynioti vatą.

Trejetas pažvelgė į jį, paskui vienas į kitą, ir buvo matyti, jog jie nėra tikri dėl dviejų dalykų: (a) kiek galima pasitikėti šiuo žmogumi, su kuriuo ką tik susipažino, ir (b) ko jie iš tikrųjų nori iš jo.

Bet jie įsivaizdavo, kad pinigai, šiaip ar taip, dingę, tad nebebuvo ko prarasti. Jarberis tarė:

— Mes nesame labai prityrę, kaip prasukti nešvarius pinigus. Suprantate, tai ne pirminis mūsų pašaukimas. Atleiskite už neišmanumą, bet ar yra kokia nors galimybė patikrinti, ar pinigai tebėra kur buvę?

— Tiesiog mes nesame tikri, ar advokatas jų nepavogė, — pridūrė Bičas.

— Jūs norite, kad patikrinčiau slaptos sąskaitos likutį? — paklausė Argrou.

— Taip, kaip tik, — linktelėjo Jarberis.

— Manome, kad galbūt dar tebeturite šiame versle draugų, — suko Spaiseris aplinkui. — Ir mums tiesiog įdomu, ar galima kaip nors tai padaryti.

— Jums pasisekė, — tarė Argrou ir leido žodžiams įsmigti.

— Kuo gi? — paklausė Bičas.

— Juk pasirinkote Bahamus.

— Faktiškai tai advokatas pasirinko Bahamus, — pasakė Spaiseris.

— Šiaip ar taip, bankai ten gana palaidi. Išplepama daug paslapčių. Daugelis tarnautojų paperkami. Didžiuma pinigų plovėjų laikosi nuo Bahamų atokiai. Šiuo metu judri vieta — Panama ir, aišku, Didysis Kaimanas, kuris laikosi tvirtai kaip uola.

Žinoma, žinoma, sulinksėjo visas trejetas. Užsienis lieka užsieniu, tiesa? Dar vienas pavyzdys, ką reiškia pasitikėti tokiu idiotu kaip Trevoras.

Argrou stebėjo sutrikusius trejeto veidus ir mąstė, kokie iš tikrųjų anie nenuovokūs. Kaip trejetas vyriškių, gebančių visiškai sužlugdyti Amerikos rinkimų procesą, jie atrodė pasibaisėtinai naivūs.

— Jūs neatsakėte į mūsų klausimą, — priminė Spaiseris.

— Bahamuose viskas įmanoma.

— Vadinasi, galite tai padaryti?

— Galiu pabandyti. Bet negarantuoju.

— Štai koksai sandėris, — tarė Spaiseris. — Jūs patikrinate suskaitą, o mes parengsime jūsų apeliacijas už dyką.

— Neblogas sandėris, linktelėjo Argrou.

— Mes ir nemanėme, kad blogas. Sutarta?

— Sutarta.

Nejaukią akimirką jie tik žvelgė vienas į kitą, didžiuodamiesi abipusiu susitarimu, tačiau abejodami, kas padarys kitą ėjimų. Galiausiai Argrou tarė:

— Man reikės kai kurių žinių apie sąskaitą.

— Pavyzdžiui? — paklausė Bičas.

— Pavyzdžiui, kieno ji vardu arba numerio.

— Sąskaita „Bumerio nekilnojamojo turto, Ltd.“ vardu. Numeris — 144-DXN-9593.

Argrou kažką pasižymėjo ant popieriaus skiautės.

— Vien iš smalsumo, — vėl prašneko Spaiseris, o kiti įdėmiai stebėjo pašnekovą. — Kaip ketinate susisiekti su savo ryšininkais laisvėje?

— Telefonu, — atsakė Argrou nė nemirktelėjęs.

— Tik ne šiais telefonais, — išsigando Bičas.

— Telefonai čia nesaugūs, — paaiškino Jarberis.

— Jūs šiais telefonais negalite naudotis, — suirzo Spaiseris.

Argrou nusišypsojo ir pritarėjų susirūpinimui, paskui žvilgtelėjo per petį ir išsitraukė iš kelnių kišenės kažkokį prietaisėlį, ne didesnį už kišeninį peiliuką. Suėmęs jį tarp nykščio ir smiliaus, tarė:

— Štai telefonas, ponai.

Jie išpūtė akis, negalėdami patikėti, paskui stebėjo, kaip jis greitai išlankstė daikčiuką iš apačios ir iš viršaus, taip pat iš vieno šono; nors ir deramai atidarytas, jis vis tiek atrodė per mažas bet kokiam prasmingam pokalbiui.

— Skaitmeninis, — paaiškino jis. — Labai saugus.

— Kam eina mėnesinė sąskaita? — paklausė Bičas.

— Boka Ratone turiu brolį. Telefonas su aptarnavimu — tai jo dovana. — Argrou vikriai užtrenkė dangtelius, ir daikčiukas išnyko jiems iš akių. Paskui jis parodė į pasitarimų kambarėlį už jų, atstojantį teisėjų kabinetą:

— Kas ten? — paklausė.

— Tiesiog pasitarimų kambarys, — atsakė Spaiseris.

— Jis be langų, tiesa?

— Taip, neskaitant to mažyčio duryse.

— Gerai. Ar jūs nieko prieš, jeigu aš ten užeisiu, įsijungsiu telefoną ir imsiuos darbo? Jūs trys likite čia ir saugokite mane. Jeigu kas nors ateis į biblioteką, pabelskite į duris.

Brolija mielai sutiko, nors netikėjo, kad Argrou pasisektų tai padaryti.

Skambutis nuėjo į baltąjį miniveną, stovintį už pusantros mylios nuo Tramblo žvyrkelyje, kai kada paremontuojamame apygardos. Kelias driekėsi šalia šienaujamosios pievos, priklausančios ūkininkui, su kuriuo jie dar turėjo susipažinti. Už ketvirčio mylios nuosavybė ribojosi su federalinei valdžiai priklausančiais akrais, bet iš tos vietos, kur stovėjo minivenas, kalėjimo nebuvo matyti nė ženklo.

Minivene sėdėjo tik du technikai, vienas visai įmigęs ant priekinės sėdynės, kitas snūduriavo ant užpakalinės, nenusiėmęs ausinių. Kai Argrou nuspaudė savojo aparačiuko mygtuką „siųsti“, minivene įsijungė imtuvas, ir abu vyrai atgijo.

— Sveiki, — tarė jis. — — Čia Argrou.

— Klausom, Argrou, čia Čevis Vienas, tęskite, — atsiliepė technikas ant užpakalinės sėdynės.

— Aš esu netoli nuo trijų komikų, darau žygius neva skambindamas draugams laisvėje, kad šie patikrintų, ar tebėra jų sąskaita užsienyje. Kol kas dalykai stumiasi netgi sparčiau, nei aš tikėjausi.

— Panašu.

— Viskas. Susijungsiu vėliau. — Jis nuspaudė mygtuką „baigti“, tačiau tebelaikė telefoną prie ausies, lyg giliai įnikęs į pokalbį. Sėdėjo ant stalo krašto, paskui šiek tiek pavaikštinėjo, kartkartėmis vis žvilgtelėdamas į Broliją.

Spaiseris neištvėrė slapčia nepasižiūrėjęs pro durų langutį.

— Jisai skambinėja, — pranešė susijaudinęs.

— O ko kito tikėjotės? — paklausė Jarberis, kuris šiuo melu skaitė paskutiniuosius teismo nuosprendžius.

— Atsipalaiduokit, Džo Rojau, — ramino Bičas. — Pinigai dingo su Trevoru.

Praėjo dvidešimt minučių, ir visi vėl pasidarė apatiški kaip visada. Kol Argrou darbavosi telefonu, teisėjai stūmė laiką iš pradžių laukdami, paskui grįždami prie skubesnių reikalų. Jau šešios dienos, kai Basteris iškeliavo su jų laišku. Nuo Basterio jokios žinios — tai reiškė, kad jis išėjo neįkliuvęs, įmetė laiškutį p. Konajersui dėžutėn ir dabar buvo kažkur toli. Tarkime, tris dienas laiškas keliavo į Čevi Čeizą ir, kaip jie paskaičiavo, šiuo metu p. Aronas Leikas turėtų vargti prie plano, kaip su jais pasielgti.

Kalėjimas juos išmokė kantrybės. Tik vienas terminas kėlė norimu. Leikas jau turėjo nominaciją, o tai reiškė, kad bus pažeidžiamus jų šantažo iki lapkričio. Jeigu jis laimės, jie turėsią ketverius metus jį spausti. Bet jeigu pralaimės, greit išnyks, kaip ir kiti nevykėliai.

— Kur dabar Dukakis?30 — paklausė Bičas.

Jie neketino laukti iki lapkričio. Kantrybė — vienas dalykas, laisvė — kitas. Leikas buvo vienintelė šmėkštelėjusi jiems proga išeiti su tiek pinigų, kad jų užtektų iki galo gyventi be rūpesčių.

Ketino savaitę palūkėti, parašyti dar vieną laišką p. Elui Konajersui į Čevi Čeizą. Dar nežinojo, kaip slapčia jį išsiųs, bet ką nors sugalvosią. Linkas, apsaugininkas iš administracijos, kurį Trevoras mėnesių mėnesiais papirkinėjo, buvo pirmasis jų taikinys.

Kita galimybė — Argrou telefonas.

— Jeigu tik jis leis mums juo pasinaudoti, — svarstė Spaiseris, — galėsime paskambinti Leikui, paskambinti į jo kampanijos štabą, į biurą Kongrese, paskambinti kiekvienu prakeiktu numeriu, kokį tik surasime telefonų knygoje. Paliksime žinutę, kad Rikiui iš reabilitacijos klinikos iš tiesų būtina pasimatyti su p. Leiku. Tai velniškai jį išgąsdins.

— Bet Argrou turės užfiksuotus mūsų skambučius arba bent jo brolis turės, — priminė Jarberis.

— Taip? Ką gi, sumokėsime jam už skambučius, kita vertus, kas baisaus, kad žinos, jog bandėme prisiskambinti Aronui Leikui. Šiuo metu pusė šalies bando jam prisiskambinti. Argrou nenutuoks, kodėl mes tai darome.

Puiki mintis, jie ilgai ją svarstė. Rikis iš reabilitacijos klinikos galėtų skambinti ir palikinėti žinutes. Spaiseris iš Tramblo galėtų daryti tą pat. Vargšas Leikas pasijustų užspeistas.

Vargšas Leikas. Žmogui plaukė pinigai taip greitai, jog jis nespėjo jų skaičiuoti.

Po valandos Argrou pasirodė iš teisėjų kabineto ir pranešė, kad stumiasi į priekį.

— Turiu valandą palaukti, paskui vėl paskambinti į kelias vietas, — pasakėjis. — Gal užkąstume priešpiečių?

Brolija nekantravo pratęsti diskusiją ir tai padarė prie bifšteksų su bandelėmis ir kopūstų salotų.

33

Vykdydama tikslius p. Leiko nurodymus, Džeinė viena nuvažiavo į Čevi Čeizą. Susirado prekybos centrą Vakarinėje aveniu ir pasistatė automobilį priešais „Mailbox America“. Su p. Leiko rakčiuku atidarė dėžutę, išėmė aštuonis vienetus atsiųsto reklaminio šlamšto ir įsidėjo juos į aplanką. Asmeninių laiškų nebuvo. Ji nuėjo prie langelio ir informavo tarnautoją, kad įgaliota savo darbdavio, p. Elo Konajerso, ir norinti nutraukti dėžutės nuomą.

Tarnautoja kelis kartus pakštelėjo klaviatūrą. Įrašai kompiuteryje parodė, kad žmogus, vadinęsis Aronu L. Leiku, dėžutę išsinuomojo maždaug prieš septynis mėnesius. Nuompinigiai sumokėti už dvylika mėnesių į priekį, tad įsiskolinimo nėra.

— Tas vyriokas kandidatuoja į prezidentus? — paklausė tarnautoja, pastumdama per langelį blanką.

— Taip, — atsakė Džeinė, pasirašydama, kur nurodyta.

— Adreso, kur persiųsti, nebus?

— Ne.

Džeinė išėjo su aplanku ir pasuko pietų kryptimi, atgal į miestą. Ji nė mirksnį nesuabejojo Leiko pasakaite apie tai, kad išsinuomojęs dėžutę, slapčia mėgindamas demaskuoti Pentagono aferą. Jai nerūpėjo, o ir nebuvo laiko daug klausinėti. Leikas gainiojo juos po aštuoniolika valandų per parą, tad ji turėjo kur kas svarbesnių dalykų, kuriais reikėjo pasirūpinti.

Jis laukė kampanijos štabe kaip tik šiuo metu vienas. Kontoros ir koridoriai aplinkui buvo kimšte prikimšti visokiausių patarėjų, lakstančių pirmyn ir atgal lyg tuoj tuoj turėtų prasidėti karas. Bet Leikas mėgavosi atvangėle tarp viso to bruzdulio. Džeinė padavė jam aplanką ir pasišalino.

Leikas suskaičiavo aštuonis atsiųsto reklaminio šlamšto egzempliorius — taco pristatymai, tarpmiestinių ryšių paslaugos, automobilių plovykla, kuponai tam ir anam. Ir nieko nuo Rikio. Dėžutė uždaryta, persiunčiamojo adreso nėra. Vargšas vaikinas turės susirasti ką nors kitą, kuris jam padėtų naujajame gyvenime. Leikas sukišo reklaminį šlamštą ir nuomos nutraukimo sutartį į nedidelį popierių smulkintuvą po stalu, paskui trumpam susimąstė ir paskaičiavo savo aktyvus. Jisai su savimi tampė nedaug gyvenimiškojo bagažo ir darė mažai klaidų. Parašyti Rikiui buvo kvailystė, bet jis išsisuko nenukentėjęs. Koks laimės kūdikis!

Leikas nusišypsojo ir mažne sau sukrizeno, paskui pašoko nuo kėdės, sugriebė švarką ir apėjo savo valdas. Kandidato laukė susitikimai, kuriuose turėjo dalyvauti, paskui priešpiečiai su gynybos pramonės rangovais.

O, koks laimės kūdikis!

Tuo tarpu kai trys naujieji draugai saugojo anapus durų it miegūsti sargybiniai, vėl teisės bibliotekos kampe Argrou čiupinėjosi su telefonu ganėtinai ilgai, kad anie patikėtų jį spaudinėjant slaptąsias spyruokles tamsiame ir drumzliname užsienio bankininkystės pasaulyje. Dvi valandas žingsniavo ir marmaliavo nelyginant paklaikęs biržos makleris į telefoną prie ausies, kol galiausiai išėjo iš kambarėlio.

— Geros naujienos, ponai, — pavargęs nusišypsojo jis.

Jie susispietė aplinkui, nekantraudami išgirsti rezultatus.

— Pinigai tebėra vietoje, — tarė jis.

Tuomet atėjo metas didžiajam klausimui, tam, kurį buvo numatę, kuriuo turėjo pasitikrinti, apgavikas Argrou ar rimtas lošėjas.

— Kiek? — paklausė Spaiseris...

— Šimtas devyniasdešimt tūkstančių su smulkiais, — pasakė Argrou, ir jie sutartinai atsiduso. Spaiseris nusišypsojo. Bičas nusuko akis. Jarberis pažvelgė į Argrou klausiamai, nors nepasakytum, kad nemaloniai susiraukęs.

Pagal jų paskaičiavimus likutis buvo 189 000 dolerių, išskyrus kad ir apgailėtinas palūkanas, kurias bankas moka.

— Jis nepavogė jų, — sumurmėjo Bičas, ir jie visi drauge maloniai prisiminė savo žuvusįjį advokatą, kuris staiga nebebuvo velnias, kokį jį įsivaizdavo.

— Įdomu, kodėl, — bemaž patsai sau sumurmėjo Spaiseris.

— Ką gi, jie tebėra ten, — pasakė Argrou. — Matyt, suteikta nemažai teisinių paslaugų.

Taip iš tiesų turėjo atrodyti, bet kadangi nė vienas iš trijulės greitai nesugalvojo, ką pameluoti, tiesiog jie nuleido tai negirdom.

— Siūlyčiau, kad juos perkeltumėte, jeigu nepykstate dėl mano patarimo, — vėl pasakė Argrou. — Bankas pagarsėjęs informacijos nutekėjimais.

— Kur perkelti? — paklausė Bičas.

— Jeigu tai būtų mano pinigai, perkelčiau juos į Panamą, ir tuojau pat.

Tai buvo nauja problema, tokios minties jie dar nesvarstė, nes niekaip negalėjo pamiršti Trevoro ir neabejotinos jo vagystės. Bet vis tiek įdėmiai ją pasvėrė, tarsi jau daug sykių būtų diskutavę šiuo klausimu.

— Kodėl perkeltumėte juos? — paklausė Bičas. — Juk jie saugūs, tiesa?

— Turbūt, — greitai, nė kiek nesusimąstęs atsakė Argrou. Jis žinojo, kur kreipia, jie — ne. — Bet matote, koks nepakankamas gali būti konfidencialumas. Dabar aš nesinaudočiau Bahamų bankais, ypač šiuo.

— Ir mes nežinome, ar Trevoras kam nors nepapasakojo apie juos. — Spaiseris niekada nepraleisdavo progos prikalti advokatą prie kryžiaus.

— Jeigu norite, kad pinigai būtų saugūs, perkelkite juos, — patarė Argrou. — Neužtruks nė dienos, ir nebereikės rūpintis. Be to, paleiskite pinigus apyvarton. Ta sąskaita ten paprasčiausiai trūnija už kelis centus palūkanų. Paveskite kokiam nors kapitalo tvarkytojui, ir tegul uždirba penkiolika ar dvidešimt procentų. Vis tiek jūs dar greitai jais nesinaudosite.

Tai tu taip manai, bičiuli, pagalvojo jie. Tačiau jis kalbėjo protingai.

— Ir, spėju, jūs galėtumėte juos perkelti? — paklausė Jarberis.

— Žinoma, galėčiau. Ar dar manimi abejojate?

Visa trijulė papurtė galvas. Ne, sere, jie neabejoja.

— Turiu kai kurių neblogų ryšių Panamoje. Pagalvokite apie tai. — Argrou pasižiūrėjo į laikrodį, lyg jų sąskaita jam būtų tapusi nebeįdomi ir jis turėtų daugybę neatidėliotinų reikalų kitur. Kulminacija artėjo, tačiau nenorėjo per daug jos skubinti.

— Mes galvojome apie tai, — pasakė Spaiseris. — Perkelkime juos dabar.

Argrou nužvelgė tris poras akių, visas susmigusias į jį.

— Tai susiję su tam tikru honoraru, — tarė jis kaip užgrūdintas pinigų plovikas.

— Kokio pobūdžio honoraru? — paklausė Spaiseris.

— Dešimt procentų už pervedimą.

— Kas gauna procentus?

— Aš.

— Daugoka, — metė Bičas.

— Tai slankiojanti skalė. Už viską mažiau milijono mokama dešimt procentų. Už viską virš šimto milijono — vienas procentas. Tai gana įprasta šiame versle; tai štai kodėl aš vilkiu gelsvažaliais kalėjimo marškiniais, o ne kostiumu už tūkstantį dolerių.

— Tai gana nepadoru, — pasipiktino Spaiseris — žmogus, kuris nusigriebdavo bingo pajamas, skirtas labdarai.

— Gal nepamokslaukime, gerai? Mes kalbame apie menką riekę nuo pinigų, kurie jau sutepti ir čia, ir ten. Nenorit — nereikia, pamirškim. — Jo tonas buvo abejingas kaip šalto veterano, sukirtusio kur kas stambesnius sandėrius.

Tik 19 000 dolerių, ir tai nuo paslėpto lobio, dėl kurio neabejojo, kad yra dingęs. Atskaičius 10 procentų, jiems vis tiek dar liks 170 000, apytikriai po 60 000 kiekvienam, ir būtų buvę dar daugiau, jeigu klastingasis Trevoras nebūtų tiek nusigriebęs nuo viršaus. O be to, jie tikėjo, kad čia pat už kampo laukia dar vešlesnė ganiava. Grobis Bahamuose — tik kišenpinigiai.

— Sutarta, — pasakė Spaiseris ir pažvelgė į kitus du, kad ir šie pritartų. Abu pamažu linktelėjo. Visi trys dabar galvojo apie tą patį. Jeigu purtyti Aroną Leiką seksis kaip įsivaizdavo, tuomet sulauksią rimtų pinigų. Reikės vietos jiems paslėpti ir galbūt kieno nors pagalbos. Norėjosi tikėti tuo naujoku Argrou. Suteikti jam šansą.

— Be to, jūs parengiate mano apeliacijas, — pridūrė Argrou.

— Taip, mes parengiame apeliacijas.

Argrou nusišypsojo:

— Neblogas sandėris. O dabar leiskite, aš dar kai kur paskambinsiu.

— Dar vienas dalykas, kurį jums būtų pravartu žinoti, — pasakė Bičas.

— Gerai.

— Advokatas vadinosi Trevoras Karsonas. Jis atidarė sąskaitą, tvarkė įnašus, po teisybei, užsiėmė viskuo. O užvakar naktį buvo nužudytas Kingstone, Jamaikoje.

Laukdamas daugiau informacijos, Argrou klausiamai žvelgė į juos. Jarberis padavė laikraščio numerį, ir vyriokas lėtai perskaitė.

— Kodėl advokatas buvo dingęs? — po ilgos tylos paklausė.

— Nežinome, — prisipažino Bičas. — Jis paliko miestą, ir per FTB gavome žinią, kad yra dingęs. Mes paprasčiausiai padarėme išvadą, kad jis pavogė mūsų pinigus.

Argrou sugrąžino Jarberiui laikraštį ir susikryžiavo rankas ant krūtinės. Pakreipė galvą, prisimerkė ir pasistengė atrodyti įtarus. Tegul jie pasijaudina.

— Kiek nešvarūs tie pinigai? — paklausė jis, lyg apskritai nenorėtų į tai veltis.

— Pinigai nesusiję su narkotikais, — pasiskubino pasakyti Spaiseris, tarsi gindamasis, kad visi kiti pinigai švarūs.

— Iš tikrųjų tai mes negalime pasakyti, — įsiterpė Bičas.

— Siūlome sandėrį, — pridūrė Jarberis. — Nenorite — nereikia.

Gražus ėjimėlis, drauguži, tarė sau Argrou.

— Ar FTB įsimaišiusi? — balsu paklausė jis.

— Tik dingus advokatui, — pasakė Bičas. — Federalai nieko nežino apie sąskaitą užsienyje.

— Kalbėkime atvirai. Turite negyvą advokatą, FTB, sąskaitą užsienyje, kur paslėpti nešvarūs pinigai, tiesa? Kuo jūs, berneliai, čia užsiėmėte?

— Jums nebūtina žinoti, — atrėžė Bičas.

— Turbūt jūs teisus.

— Niekas neverčia jūsų veltis, — priminė Jarberis.

Taigi reikėjo apsispręsti. Argrou žinojo — raudonos vėliavėlės iškeltos, minų laukas pažymėtas. Jeigu eis toliau, tai darys apsišarvavęs pakankamais perspėjimais, kad trejetas jo naujųjų draugų gali būti pavojingi. Žinoma, Argrou tai buvo niekai. Bet Hičui, Spaiseriui ir Jarberiui, kad ir kiek mažumėlę jie pravertų savo glaudžią partnerystę, reikštų, kad priima dar vieną bendrininką. Jie niekad jam nepasakysią apie savąją apgaulę ir tikrai apie Aroną Leiką, nei jis gaus dar kurią nors dalį jų grobio, nebent užsidirbtų tais savo gabumais pervedinėti pinigus. Bet jis jau žinojo daugiau nei derėtų. Jie neturėjo pasirinkimo.

Nemažą vaidmenį jiems apsisprendžiant suvaidino neviltis. Kai buvo gyvas Trevoras, jie turėjo ryšį su išoriniu pasauliu, ir atrodė, kad taip ir privalėjo būti. Dabar, kai šio nebėra, pasaulis (lems labai sumažėjo.

Vis dėlto jie turėjo pripažinti, kad atleisti jį buvo klaida.

Gudrūs po laiko, gailėjosi, kad neperspėjo jo ir nepapasakojo visko apie Leiką ir apie tai, kad kažkas prikiša prie pašto nagus. Žinoma, jis toli gražu nebuvo tobulybė, bet jiems reikėjo visos įmanomos pagalbos.

Galbūt po dienos kitos būtų jį susigrąžinę, bet nebegavo progos. Trevoras dėjo į kojas, o dabar išėjęs amžinai.

Argrou turėjo ryšių. Turėjo telefoną ir draugų; turėjo ryžto ir išmanė, kaip tvarkomi reikalai. Galbūt jiems dar prireiks jo, bet kol kas neskubės.

Argrou pasikasė galvą ir susiraukė, lyg imtų ją įsiskaudėti.

— Nieko daugiau man nesakykite, — tarė jis. — Nenoriu žinoti.

Jis grįžo į pasitarimų kambarėlį ir uždarė paskui save duris, paskui prisėdo ant stalo krašto ir vėl tartum suskato skambinėti po visus Karibus.

Jie išgirdo jį dusyk nusijuokiant — galbūt pokšteliai su kokiu senu draugeliu, nustebusiu suskambus jo balsui. Sykį išgirdo nusikeikiant, bet visai nenutuokė, ant ko ir dėl ko. Jo balsas tai garsėjo, tai tilo, ir kad ir kaip jie stengėsi skaityti senus teismo nuosprendžius, šluostyti dulkes nuo senų knygų ir studijuoti Vegaso lažinius, negalėjo nekreipti dėmesio į garsus iš kambarėlio.

Argrou surengė visai puikų spektaklį ir, po valandos bereikšmės tauškalynės pasirodęs tarpduryje, tarė:

— Manau, galėsiu tai užbaigti rytoj, bet reikės raštiškos priesaikos, pasirašytos vieno iš jūsų ir patvirtinančios, kad esate vieninteliai „Bumerio nekilnojamojo turto“ savininkai.

— Kas matys tą raštą? — paklausė Bičas.

— Tiktai bankas Bahamuose. Jie gauna straipsnio apie p. Karsoną kopiją ir nori pasitikrinti dėl sąskaitos savininko.

Mintis, kad iš tikrųjų teks pasirašyti bet kokios rūšies dokumentą, kuriuo prisipažįsta turį nors ką bendra su nešvariais pinigais, juos išgąsdino. Bet reikalavimas buvo logiškas.

— Ar čia kur nors yra faksas? — paklausė Argrou.

— Ne, mums nėra, — atsakė Bičas.

— Neabejoju, kalėjimo viršininkas turi, — įsiterpė Spaiseris. — Paprasčiausiai nubėkit ten ir pasakykit, kad jums reikia išsiųsti dokumentą savo bankui užsienyje.

Tai nuskambėjo pernelyg pašaipiai. Argrou rūsčiai nuvėrė jį akimis, tačiau nuleido tuos žodžius negirdom.

— Gerai, pasakykit man, ką daryti, kad raštiškas paliudijimas nueitų iš čia į Bahamus? Kaip kursuoja paštas?

— Advokatas buvo mūsų laiškanešys, — tarė Jarberis. — Visa kita tikrinama.

— Kaip kruopščiai tikrinama teisinė korespondencija?

— Jie žvilgteli į ją, — pasakė Spaiseris, — bet atplėšti neturi teisės.

Giliai susimąstęs Argrou pavaikštinėjo. Paskui žengtelėjo tarp dviejų knygų lentynų eilių, kad būtų nematomas iš teisės bibliotekos išorės. Jis mikliai išlankstė savo aparačiuką, surinko numerius ir prisidėjo prie ausies. Ėmė kalbėti:

— Taip, čia Vilsonas Argrou. Džekas yra? Taip, pasakykit jam, kad tai svarbu. — Jis laukė.

— Kas, po velnių, tas Džekas? — paklausė Spaiseris iš kito patalpos galo. Bičas ir Jarberis klausėsi, bet tuo pat metu stebėjo, kad kas neitų pro šalį.

— Mano brolis Bokoje, — atsakė Argrou. — Teisininkas, užsiima nekilnojamuoju turtu. Jis ryt mane aplankys. — Paskui į telefoną: — Ei, Džekai, čia aš. Rytoj atvyksti? Gerai, gali atvažiuoti iš ryto? Tvarka. Apie dešimtą. Turiu išsiųsti šiokį tokį paštų. Gerai. Kaip mama? Gerai. Pasimatysim rytą.

Perspektyva vėl atnaujinti pašto siuntas sudomino Broliją. Argrou turi brolį teisininką. Ir turi telefoną, makaulę bei drąsos.

Šis vėl įsidėjo aparačiuką kišenėn ir išlindo iš tarpo tarp lentynų.

— Įduosiu raštišką priesaiką rytą savo broliui. Jis perduos ją faksu į banką. Iki kitos dienos vidurio pinigai bus Panamoje saugui saugutėliai ir neš po penkiolika procentų palūkanų. Šaunu!

— Manote, kad galime pasitikėti jūsų broliu? — paklausė Jarberis.

— Visa širdimi, — atsakė Argrou mažne įsižeidęs. Jis jau ėjo prie durų. — Pasimatysim, vyručiai, vėliau. Man reikia gryno oro.

34

Iš Skrentono atvyko Trevoro motina. Ją lydėjo sesuo, Trevoro teta Helena. Abi buvo peržengusios septyniasdešimtį ir gana geros sveikatos. Tarp oro uosto ir Neptjun Byčo jos keturis kartus pasiklydo, paskui valandą sukiojosi gatvėmis, kol užsidūrė ant Trevoro namo, kurio jo motina nebuvo mačiusi šešerius metus. Dvejus ji nebuvo mačiusi Trevoro. Teta Helena nebuvo jo mačiusi dešimtį, bet nepasakytum, kad ypač būtų ilgėjusis.

Motina pastatė išsinuomotą automobilį už jo mažojo „Vabalo“ ir prieš išlipdama kaip reikiant apsiašarojo.

Kas per skylė, tarė sau teta Helena.

Paradinės durys buvo neužrakintos. Vieta atrodė apleista; dar gerokai prieš pabėgant jos savininkui kriauklėje susikaupė indai, niekas nesirūpino šiukšlėmis, dulkių siurblys nebuvo palikęs sieninės spintos.

Smarvė pirmiausia išvijo laukan tetą Heleną, o netrukus ja pasekė ir Trevoro motina. Jos nežinojo, ko imtis. Trevoro kūnas vis dar buvo Jamaikoje, perpildytame morge, ir, pasak nedraugiško jaunikaičio, su kuriuo kalbėjosi Valstybės departamente, jį pargabenti kainuos 600 dolerių. Oro linijos nieko prieš padėti, bet Kingstone daug biurokratinės gaišaties.

Užtruko pusvalandį nemaloniai vairuodamos, kol surado jo kontorą. Tuo tarpu jau duotas nurodymas. Čapas, nediplomuotasis advokato padėjėjas, laukė priimamajame prie rašomojo stalo, bandydamas atrodyti vienu metu liūdnas ir apsivertęs darbais. Vesas, kontoros vadybininkas, buvo galiniame kambaryje — vien klausytis ir stebėti. Tądien, kai pasklido žinia, telefonas skambėjo be paliovos, bet po serijos užuojautų nuo kolegų teisininkų ir vieno kito kliento, jis vėl nutilo.

Ant paradinių durų kabėjo pigus vainikas, apmokėtas CŽV.

— Kaip miela, — tarė Trevoro motina, kai abi krypavo šaligatviu prie kontoros.

Dar viena skylė, pagalvojo teta Helena.

Čapas pasisveikino su jomis ir prisistatė esąs Trevoro padėjėjas. Bandąs uždaryti kontorą, bet tai visai nelengva užduotis.

— Kur ta mergina? — paklausė Trevoro motina, paraudusiomis iš sielvarto akimis.

— Prieš kurį laiką išėjo iš darbo. Trevoras nutvėrė ją vagiliaujant.

— Ai ai ai!

— Gal išgertumėte kavos? — paklausė jis.

— O taip, būtų miela. — Jiedvi atsisėdo ant dulkėtos ir nelygios sofos, o Čapas atnešė tris puodelius kavos, kurią kaip tyčia pasitaikė ką tik užplikyti. Jis atsisėdo priešais moteris į nelabai tvirtą pintinį krėslą. Motina atrodė išsigandusi. Teta smalsiai akimis šaudė po kabinetą, ieškodama bent kokių klestėjimo požymių. Abi nebuvo vargšės, bet jų amžiuje turto niekad nebus per daug.

— Man labai gaila Trevoro, — pasakė Čapas.

— Tiesiog siaubinga, — atsiduso ponia Karson, ir jos lūpa suvirpėjo. Ranka su puodeliu drebėjo, ir šiek tiek kavos išsiliejo ant suknelės. Ponia Karson to nepastebėjo.

— Ar daug klientų jis turėjo? — paklausė teta Helena.

— Taip, jis buvo labai užsiėmęs. Geras teisininkas. Vienas iš geriausių, su kuriais man yra tekę dirbti.

— Ir jūs jo sekretorius? — paklausė ponia Karson.

— Ne, padėjėjas be diplomo. Vakarais lankau teisės fakultetą.

— Jūs tvarkote jo reikalus? — paklausė teta Helena.

— Na, po teisybei, tai ne, — pasakė Čapas. — Tikėjausi, kad kaip tik dėl to judvi čia.

— Ak, mes per senos, — atsiduso Trevoro motina.

— Kiek pinigų jis paliko? — paklausė teta.

Čapas pasidarė šiek tiek atsargesnis. Toji sena ragana — kraujo ištroškusi skalike.

— Neįsivaizduoju. Aš netvarkiau jo pinigų.

— Kas tvarkė?

— Turbūt jo finansininkas.

— Kas jo finansininkas?

— Nežinau. Trevoras dėl daugelio dalykų buvo labai uždaras.

— Tikrai taip, — liūdnai sutiko jo motina. — Netgi vaikystėje. — Ji vėl išliejo kavos, šįsyk ant sofos.

— Jūs čia apmokate sąskaitas, juk taip?

— Ne. Pinigais rūpinosi Trevoras.

— Ką gi, klausykite, jaunuoli, už tai, kad atskraidintų jį iš Jamaikoj, jie prašo šešių šimtų dolerių.

— Kodėl jis ten buvo? — įsiterpė Trevoro motina.

— Trumpoms atostogoms, — paaiškino Čapas.

— Ir ji neturi šešių šimtų dolerių, — užbaigė Helena.

— Taip, aš turiu.

— Ak, čia yra šiek tiek pinigų, — pasakė Čapas, ir teta Helena atrodė patenkinta.

— Kiek? — paklausė ji.

— Šiek tiek daugiau kaip devyni šimtai dolerių. Trevoras mėgo, kad netrūktų grynųjų smulkiems reikalams.

— Duokit juos man, — pareikalavo teta Helena.

— Manai, mes turėtume paimti? — paklausė motina.

— Verčiau paimkite, — rimtai patarė Čapas. — Jeigu to nepadarysite, jie paprasčiausiai bus įtraukti į jo turtą, ir viskas atiteks finansų inspekcijai.

— Kas dar sudarys jo turtą? — paklausė teta.

— Visa tai. — Čapas apvedė ranka kontorą ir nuėjo prie rašomojo stalo. Išėmė iš stalčiaus suglamžytą voką, prikimštą visokių nominalų banknotų — tuos pinigus jie ką tik buvo atnešę iš išsinuomotojo namuko priešais. Padavėjuos Helenai, kuri pagriebė ir viską perskaičiavo.

— Devyni šimtai dvidešimt ir šiek tiek smulkių, — pasakė Čapas.

— Kokiu banku jis naudojosi? — paklausė Helena.

— Visai nenutuokiu. Kaip minėjau, jis buvo labai uždaras dėl savo pinigų. — Ir vienu atžvilgiu Čapas sakė tiesą. Trevoras pervedė 900 000 dolerių iš Bahamų į Bermudus, ir nuo čia pėdsakas dingo. Pinigai dabar paslėpti kažkur banke, skaitmeninėje sąskaitoje, prieinamoje tik Trevorui Karsonui. Jie žinojo, kad jis ruošėsi keliauti į Didįjį Kaimaną, tačiau tenykščiai bankininkai pagarsėję savo slaptumu. Dvi dienos atkaklių paieškų nuėjo perniek. Žmogus, kuris jį nušovė, paėmė piniginę ir kambario raktą, ir kol policija apžiūrinėjo nusikaltimo vietą, ginkluotasis žudikas apieškojo viešbučio numerį. Ten rado apie 8000 dolerių grynais, paslėptus viename stalčiuje, ir nieko daugiau reikšminga. Jokių nuorodų, kur Trevoras padėjo savo pinigus.

Langlyje prieita prie bendros išvados, kad Trevoras kažkodėl įtarė esąs kruopščiai sekamas. Didžiuma pinigų dingusi, nors jis būtų galėjęs juos padėti į banką Bermuduose. Kambarį viešbutyje nusisamdę neužsisakęs iš anksto — paprasčiausiai įėjo iš gatvės ir susimokėjo grynais už vieną naktį.

Nuolat sprunkantis žmogus, varinėjantis iš vienos salos į kitą 900 000 dolerių, turėtų turėti kur nors prie savęs ar tarp savo daiktų bankinės veiklos įrodymų. Trevoras neturėjo jokių.

Kol teta Helena šlamino tais grynaisiais, kurie tikriausiai ir bus vieninteliai, kuriuos pavyks joms sužvejoti iš viso turto, Vesas mąstė apie lobį, pražuvusį kažkur Karibuose.

— Ką dabar mums daryti? — paklausė Trevoro motina.

Čapas gūžtelėjo:

— Manau, jums reikia jį palaidoti.

— Ar galite mums padėti?

— Tiesą sakant, paprastai tuo neužsiimu. Aš...

— Gal turėtume jį pervežti į Skrentoną? — paklausė Helena.

— Jums spręsti.

— Kiek tai kainuotų? — paklausė Helena.

— Neįsivaizduoju. Niekad neturėjau reikalo su panašiais dalykais.

— Betgi visi jo draugai čia, — pasakė motina, prisidėdama prie akių popierinę servetėlę.

— Jis paliko Skrentoną labai seniai, — pridūrė Helena, lakstydama akimis į visas puses, tarsi už to, kaip Trevoras paliko Skrentoną, slypėtų ilga istorija.

Be jokios abejonės, pagalvojo Čapas.

— Manau, jo draugai čia tikrai pageidaus atminų už mirusįjį, — svarstė ponia Karson.

— Tiesą sakant, jie jau numatyti, — tarė Čapas.

— Nejaugi?! — apsidžiaugė ji.

— Taip, rytoj ketvirtą.

— Kur?

— Vienoj tokioj vietoj, vadinasi „Pas Pitą“, vos už kelių kvartalų šia gatve.

— „Pas Pitą“? — perklausė Helena.

— Na, tai toks neva restoranas.

— Restoranas. Ar bus bažnyčia?

— Nemanau, kad jis būtų ją lankęs.

— Vaikystėje lankė, — gynė jį motina.

Trevorui paminėti smagioji nuolaidų valanda turėjo prasidėti ne penktą kaip paprastai, bet ketvirtą ir tęstis iki vidurnakčio. Trevoro mėgstamieji ilgakakliai alaus — po penkiasdešimt centų.

— Ar mums derėtų ten eiti? — paklausė Helena, nujausdama nemalonumus.

— Nemanyčiau.

— Kodėl gi ne? — paklausė ponia Karson.

— Ten galėtų būti šiurkšti liaudis. Advokatų ir teisėjų kompanija, žinote, kaip kartais pasitaiko. — Jisai susiraukė Helenai, ir ši suprato užuominą.

Jiedvi klausinėjo apie šarvojimo sales bei vietas kapinėse, ir Čapas susivokė vis giliau ir giliau įtraukiamas į jų problemas. CŽV nužudė Trevorą. Ar tikėtina, kad vyrukas bus išlydėtas į aną pasaulį deramomis laidotuvėmis?

Klokneris taip nemanė.

Moterims pasišalinus, Vesas ir Čapas baigė išmontuoti kameras, laidus, mikrofonus ir telefono blakutes. Jie viską sutvarkė ir, kai paskutinį kartą užrakino Trevoro kontoros duris, ta niekad anksčiau neatrodė tokia prižiūrėta.

Pusė Kloknerio grupės jau paliko miestą. Kita pusė monitoriuose stebėjo Vilsoną Argrou Tramblo viduje. Ir laukė.

Kai Langlio klastotojai baigė rengti Argrou teismo bylą, ji tilpo į kartoninę dėžę ir nedideliu reaktyviniu buvo nuskraidinta į Džeksonvilį — podraug su trim agentais. Tarp daugelio kitų dalykų joje buvo: penkiasdešimt vieno puslapio kaltinamoji išvada, paskelbta Deido apygardos didžiojo prisiekusiųjų žiuri, korespondencijos aplankas su Argrou gynybos advokato ir generalinės prokuratūros laiškais, storas aplankas su prašymais bei kitais ikiprocesiniais veiksmais, tyrimo konspektais, liudytojų sąrašu ir jų parodymų santraukomis, trumpu teismo proceso išdėstymu, žiuri analize, bylos reziumė, svarstymais prieš priimant nuosprendį ir pagaliau pačiu nuosprendžiu. Byla buvo pakankamai gerai sudaryta, nors ne per daug tvarkinga, kad nesukeltų įtarimo. Kopijos buvo ištepliotos, trūko kai kurių puslapių, vietomis sąvaržėlės atsikabinusios — tikroviškumo štricheliai, rūpestingai pridurti šaunuolių iš Dokumentų skyriaus, idant suteiktų autentiškumo. Devyniasdešimties procentų viso to Bičui ir Jarberiui neprireiks, bet vien svoris darė įspūdį.

Dėžę į Tramblą pristatė Džekas Argrou, nevisu krūviu praktikuojantis teisininkas, užsiimantis nekilnojamuoju turtu Boka Ratone, Floridoje, bei kalinio brolis. Teisininko Argrou sertifikatas buvo faksu atsiųstas atitinkamam Tramblo biurokratui, o jo pavardė įtraukta į priimtinų advokatų sąrašą.

Džekas Argrou buvo Rodžeris Laiteris, trisdešimties metų vyras su moksliniu teisininko laipsniu iš Teksaso. Jis niekad nepažinojo Kėnio Sandso, kuris buvo Vilsonas Argrou. Abu paspaudė vienas kitam ranką ir pasisveikino, o tuo metu Linkas įtariai žvelgė į kartoninę dėžę ant stalo.

— Kas viduje? — paklausė jis.

— Mano teismo proceso protokolai, — atsakė Vilsonas.

— Vien dokumentai, — pridūrė Džekas.

Linkas įkišo ranką dėžėn ir pajudino kai kuriuos aplankus. Po kelių sekundžių apžiūra buvo baigta, ir jis paliko kambarėlį.

Vilsonas pastūmė per stalą popierių ir tarė:

— Tai raštiškas parodymas su priesaika. Perveskite pinigus į banką Panamoje, paskui gaukite man rašytinį patvirtinimą, kad turėčiau ką jiems parodyti.

— Atskaičius dešimt procentų?

— Taip, jie šitaip mano.

Su „Ženevos kredito banku“ Nasau nebuvo susisiekta. Taip veikti būtų buvę bergždžia bei rizikinga. Joks bankas neperduotų kapitalo Argrou sukurtomis sąlygomis. O jeigu jis pabandytų tai padaryti, kiltų klausimų.

Siunčiama į Panamą perlaida buvo nauji pinigai.

— Langlis gerokai nerimauja, — pasakė teisininkas.

— Aš lenkiu grafiką, — atsakė banko tarnautojas.

Dėžė ištuštinta ant stalo teisės bibliotekoje. Bičas ir Jarberis pradėjo sijoti jos turinį, o Argrou, naujasis jų klientas, stebėjo su apsimestiniu domesiu. Spaiseris turėjo ką geriau veikti. Buvo įpusėjęs savo savaitinį pokerį.

— Kur nuosprendžio protokolas? — paklausė Bičas, kapstydamasis po krūvą.

— Aš noriu pamatyti kaltinamąją išvadą, — sumurmėjo Jarberis sau pačiam.

Abu rado, ko jiems reikėjo, ir įsitaisė krėsluose ilgam popietės skaitymui. Bičas pasirinko nuobodybę, tačiau Jarberis — anaiptol ne.

Kaltinamoji išvada skambėjo kaip kriminalinė apysaka. Argrou, drauge su kitais septyniais banko tarnautojais, penkiais sąskaitininkais, penkiais vertybinių popierių brokeriais, dviem teisininkais, vienuolika asmenų, identifikuojamų vien kaip kvaišalų platintojai, ir šešiais ponuliais iš Kolumbijos organizavo ir plėtojo sudėtingą verslą, sumanytą rinkti įplaukas už narkotikus grynais pinigais ir paversti juos respektabiliais indėliais. Išplauta bent 400 milijonų dolerių, kol į tinklą buvo infiltruotas agentas, ir, atrodo, Argrou buvo pačiame tų dalykų centre. Jarberis juo žavėjosi. Jeigu nors pusė tvirtinimų — tiesa, tuomet Argrou labai apsukrus ir talentingas finansininkas.

Argrou pabodo tyla, ir jis išėjo pasivaikštinėti po kalėjimą. Baigęs skaityti kaltinamąją išvadą, Jarberis pertraukė Bičą ir privertė jį taip pat perskaityti. Bičui ji irgi patiko.

— Tikrai, — tarė, — jis turi kur nors užkasęs dalį grobio.

— Tai jau ne kitaip, — sutiko Jarberis. — Keturi šimtai milijonų baksų — tik tiek jie gebėjo surasti. O kaip jo apeliacija?

— Nelabai gerai atrodo. Teisėjas laikėsi direktyvų. Nematau jokios klaidos.

— Vargšas vaikinas.

— Vargšas vaikinas, tegul pabučiuoja man subinėn. Išeis ketveriais metais anksčiau manęs.

— Aš taip nemanau, pone Bičai. Mes praleidome savo paskutiniąsias Kalėdas kalėjime.

— Jūs tikrai tuo tikite? — paklausė Hetlis.

— Iš tikrųjų tikiu.

Bičas padėjo kaltinamąją išvadą vėl ant stalo, paskui atsistojo, pasirąžė ir pavaikštinėjo po kambarį.

— Jau turėtume būti ką nors girdėję, — tylut tylutėliai pasakė, nors nieko daugiau čia nebuvo.

— Kantrybės.

— Betgi pirminiai jau beveik pasibaigę. Didžiumą laiko jis vėl leidžia Vašingtone. Jau savaitė, kai laiškas pas jį.

— Leikas negali į jį numoti, Hetli. Bando sugalvoti, ką daryti. Štai ir viskas.

Paskutinysis raštas iš Kalėjimų valdybos Vašingtone sutrikdė kalėjimo viršininką. Kuris iš jų ten, velniai rautų, neturi ką geriau veikti, kaip tik spoksoti į federalinių kalėjimų žemėlapį ir spręsti, kurį tądien pasirinkus? Jo brolis sudaro 150 000 dolerių pardavinėdamas naudotus automobilius, o šit jis pats uždirba vos pusę tiek, vadovaudamas kalėjimui ir skaitydamas idiotiškus raštus, atsiųstus kanceliarijos žiurkių, gaunančių po 100 000 dolerių ir nenuveikiančių, po šimts, nieko dora. Kaip jam viskas įgrisę!

Priimti žiniai: Dėl advokatų lankymosi Federaliniame Tramblo kalėjime.

Atšaukti ankstesnį įsakymą, t. y. įsakymą, sugriežtinantį advokatų lankymosi tvarką — antradieniais, ketvirtadieniais ir šeštadieniais nuo 15 iki 18 valandos.

Advokatams nuo šiol leidžiama lankytis septynias dienas per savaitę, nuo 9 iki 19 valandos.

— Taisyklėms pakeisti reikia negyvo teisininko, — pačiam sau sumurmėjo jis.

35

Giliai rūsio garaže jie įrideno Tedį Meinardą į jo miniveną ir užrakino dureles. Jorkas ir Devilis įsėdo šalimais. Automobilį prižiūrėjo vairuotojas ir asmens sargybinis. Jame buvo televizorius, stereoaparatūra ir nedidelis baras su sodos vandens buteliais, tačiau Tedžiui visa tai nerūpėjo. Jis buvo prislėgtas ir baiminosi ateinančios valandos. Jautėsi pavargęs — pavargęs nuo darbo, pavargęs kovoti, pavargęs save ginti dar vieną dieną, paskui — vėl vieną. Pakovok dar šešis mėnesius, vis kartojo sau, paskui viską mesk, ir tegul kas nors kitas rūpinasi, kaip išgelbėti pasaulį. Jis tyliai pasitrauks į savo ūkelį Vakarų Virdžinijoje, kur sėdės prie tvenkinio, stebės krentančius vandenin lapus ir lauks galo. Jautėsi labai išvargintas skausmo.

Pirma jų važiavo juodas automobilis, iš paskos — pilkas, ir mažoji kolona pralėkė Beltvėjumi, paskui rytuosna per Ruzvelto tiltą ir išvažiavo į Konstitucijos aveniu.

Tedis tylėjo, todėl nepratarė nė žodžio ir Jorkas su Deviliu. Abu žinojo, kaip jis bodėjosi tuo, ką netrukus turės padaryti.

Kartą per savaitę jis kalbėdavosi su prezidentu, paprastai trečiadieniais rytą, visados telefonu, jeigu viskas būdavo pagal Tedį. Paskutinį sykį juodu matėsi prieš devynis mėnesius, kai Tedis gulėjo ligoninėje, o prezidentui reikėjo gauti išankstinės informacijos.

Paslaugos paprastai būdavo abipusės, bet Tedžiui nepatiko bendrauti su bet kuriuo prezidentu kaip lygus su lygiu. Visada jis gautų norimą paslaugą, bet prašyti — žeminantis jausmas.

Per trisdešimtį metų jis pragyveno šešis prezidentus, ir slaptasis jo ginklas buvo paslaugos. Rink žvalgybos duomenis, kaupk juos, prezidentui retai viską pasakyk ir kartkartėmis įteik Baltiesiems rūmams kaip dovanėlę įpakuotą mažytį stebuklą.

Šis prezidentas vis dar širdo dėl žeminančio pralaimėjimo dėl branduolinių bandymų uždraudimo sutarties, kurią Tedis padėjo sabotuoti. Prieš dieną, kai Senatas ją sužlugdė, CŽV leido nutekėti slaptai informacijai, keliančiai pagristų abejonių dėl sutarties, ir per kilusią paniką prezidentas buvo sutryptas. Jis jau buvo bepasitraukiąs iš posto, baigiantis kadenciją nevykėlis, labiau susirūpinęs, kokį įspūdį paliks po savęs negu neatidėliotinais šalies reikalais.

Tedžiui jau anksčiau teko dirbti su pasitraukiančiais nevykėliais, ir visi buvo nepakenčiami. Jau nebeturėsiantys stoti prieš rinkėjų teismą, jie susiliedavo į bendrą paveikslą. Besibaigiančiomis dienomis mėgdavo keliauti su galybe draugų po svečias šalis, kur dalyvaudavo viršūnių susitikimuose su kitais postus paliekančiais nevykėliais. Jie rūpindavosi savo prezidentinėmis bibliotekomis. Ir savo portretais. Ir savo biografijomis, tad leisdavo laiką su istorikais. Laikrodžiui tiksint, jie tapdavo išmintingesni ir filosofiškesni, o jų kalbos — pakylėtesnės. Kalbėdavo apie ateitį, apie iššūkius ir apie tai, kaip viską įsivaizduoja, patogiai neatsižvelgdami į faktą, kad turėjo aštuonerius metus padaryti visiems tiems dalykams, kuriuos reikėjo padaryti.

Nieko nėra blogiau už pasitraukiantį nevykėlį politiką. Ir Leikas būtų toks pat, jeigu ir gautų šansą.

Leikas. Kaip tik tai toji priežastis, dėl kurios Tedis keliauja į Baltuosius rūmus su skrybėle rankoje pulti prie kojų.

Jie buvo patikrinti ir įleisti pro Vakarinį sparną, kur Tedis iškentė pažeminimą, kai Slaptosios tarnybos agentas tikrino jo invalido vežimėlį. Paskui jie įrideno jį kabinetėlin šalimais vyriausybinio kambario. Darbais užsivertusi atsakinga už susitikimus sekretorė atsiprašomai paaiškino, kad prezidentas atsilieka nuo grafiko. Tedis nusišypsojo, pamojo jai ranka ir kažką murmtelėjo apie tai, kad šis prezidentas niekad nieko laiku nesuspėdavo.

Jam teko iškentėti tuziną bruzdžių sekretorių, visai tokių pat kaip ši, ir tokiomis pat aplinkybėmis; tiesa, anų jau seniai nebėra. Ji išsivedė Jorką, Devilį ir kitus į valgomąjį, kad šie vieni patys pasistiprintų.

Tedis laukė, kaip ir žinojo, kad turės laukti: lyg laikas nieko nereikštų, skaitė storą pranešimą. Praslinko dešimt minučių. Jam atnešė kavos. Prieš dvejus metus, kai prezidentas apsilankė Langlyje, Tedis privertė jį laukti dvidešimt vieną minutę. Tuomet prezidentui reikėjo paslaugos, iš tiesų reikėjo, kad būtų nutylėtas vienas dalykėlis.

Vienintelis privalumas, kai esi luošas, kad prezidentui įėjus nereikės pašokti ant kojų. Galiausiai šis atskubėjo uždusęs, su besigrūdančiais iš paskos palydovais, lyg šitai Tedžiui Meinardui darytų įspūdį. Juodu paspaudė vienas kitam rankas ir pagal etiketą pasisveikino, o padėjėjai tuo tarpu pasišalino. Pasirodęs patarnautojas padėjo prieš juos dvi nedideles porcijas žaliųjų salotų.

— Malonu jus matyti, — švelniu balsu pasakė prezidentas, sentimentaliai nusišypsodamas. Pasilaikyk tai televizijai, pagalvojo Tedis ir neprisivertė atsakyti tokiu pat melu.

— Gerai atrodote, — tarė vien todėl, jog iš dalies tai buvo tiesa. Prezidento plaukai buvo neseniai padažyti, jis atrodė pajaunėjęs. Kol juodu valgė salotas, aplinkui tvyrojo tyla.

Nė vienas nenorėjo ilgų priešpiečių.

— Prancūzai vėl pardavinėja šiaurės korėjiečiams žaisliukus, — prašneko Tedis, numesdamas bent trupinėlį.

— Kokius žaisliukus? — paklausė prezidentas, nors tiksliai žinojo apie slaptą prekybą ginklais. Ir Tedis žinojo, kad jis žino.

— Tai jų slaptojo radaro versija, kas gana kvaila, nes jie dar jos neištobulino. Šiaurės korėjiečiai dar didesni mulkiai, nes už tai moka. Bet ką nupirktų iš Prancūzijos, ypač jei prancūzai mėgina slapukauti. Pastarieji, aišku, supranta, ir viskas vyksta kaip špagos ir apsiausto filme, o šiaurės korėjiečiai pakloja gražų pinigą.

Prezidentas nuspaudė mygtuką, ir patarnautojas atėjo pasiimti lėkščių. Kitas atnešė viščiuką su makaronais.

— Kaip jūsų sveikata? — pasiteiravo prezidentas.

— Maždaug tokia pati. Veikiausiai aš pasitrauksiu kartu su jumis.

Abiem tai patiko — perspektyva, kad ir kitas pasitrauks. Paskui prezidentas kažkodėl įsileido į gražbylystę apie savąjį viceprezidentą ir apie tai, kaip nuostabiai šis darbuotųsi Ovaliniame kabinete. Prezidentas užmiršo priešpiečius ir ėmė karštai dėstyti savo nuomonę, koks puikus žmogus, nuostabus mąstytojas ir gabus vadas tas vyras esąs. Tedis dorojo viščiuką.

— Kaip jums regisi tos lenktynės? — paklausė prezidentas.

— Atvirai pasakius, man nerūpi, — vėl pamelavo Tedis. — Kaip jau minėjau, palieku Vašingtoną drauge su jumis, pone prezidente. Pasitraukiu į savo ūkelį, kur nėra nei televizoriaus, nei laikraščių, nieko, tik truputėlis žūklės ir daug poilsio. Aš pavargau, sere.

— Aronas Leikas mane baugina, — pasakė prezidentas.

Tu nė pusės nežinai, pagalvojo Tedis.

— Kodėl? — paklausė jis, atsikąsdamas viščiuko. Valgyk, ir tegul jis kalba.

— Vienintelė tema. Nieko kita, tik gynyba. Duok Pentagonui neribotas lėšas, ir tas iššvaistys tiek, jog užtektų išmaitinti trečdaliui pasaulio. Visi tie pinigai man kelią nerimą.

Anksčiau tau niekad nekėlė. Bet užvis mažiausiai Tedis troško ilgo bereikšmio pokalbio apie politiką. Juodu tik gaišta laiką. Juo greičiau jis užbaigs savo reikalą, juo greičiau galės sugrįžti Langlio prieglobstin.

— Atvykau paprašyti paslaugos, — pamažu ištarė jis.

— Taip, žinau. Kuo galiu jums padėti? — prezidentas šypsojosi ir kramtė, mėgaudamasis tiek viščiuku, tiek reta proga būti pranašesniam.

— Tai gana neeilinis reikalas. Prašyčiau malonės trim federaliniams kaliniams.

Kramtymas ir šypsena nutrūko — ne iš nuostabos, bet iš sumišimo. Malonė paprastai būdavo nesudėtingas reikalas, jeigu tik jis nesusijęs su šnipais, teroristais ir negarbingais politikais.

— Šnipams? — paklausė prezidentas.

— Ne. Teisėjams. Vienas iš Kalifornijos, kitas iš Teksaso, trečias iš Misisipės. Jie sėdi drauge viename federaliniame kalėjime Floridoje.

— Teisėjai?

— Taip, pone prezidente.

— Ar aš pažįstu tuos žmones?

— Abejoju. Kaliforniškis kadaise buvo vyriausiasis tenykščio Aukščiausiojo teismo teisėjas. Buvo atšauktas iš pareigų, kai turėjo šiokių tokių nemalonumų su Vidaus finansų inspekcija.

— Regis, prisimenu tai.

— Jis buvo nuteistas už tai, kad vengė mokėti mokesčius, ir gavo septynerius metus. Dvejus jau atsėdėjo. Teksasietis buvo pirmosios instancijos teisėjas, paskirtas Reigano. Pasigėręs užmušė porą pėsčiųjų turistų Jeloustoune.

— Prisimenu ir tai, tačiau miglotai.

— Tai nutiko prieš kelerius metus. O tas iš Misisipės — taikos teisėjas, nutvertas grobstantis pajamas iš bingo.

— Matyt, šitas man bus praslydęs.

Stojo ilga pauzė, abu svarstė galimus klausimus. Prezidentas buvo išsigandęs ir nežinojo, nuo ko pradėti. Tedis nebuvo garantuotas, kas dėsis toliau, tad juodu baigė valgyti tylėdami. Nė vienas nepanoro deserto.

Prašymas buvo lengvas, bent prezidentui. Nusikaltėliai faktiškai nežinomi, kaip ir jų aukos. Jei netikėtai kiltų kokių nors atgarsių, jie greitai ir be didelio vargo išblėstų, ypač kai kalbama apie politiką, kurio karjera pasibaigs mažiau nei po septynių mėnesių. Jam darytas spaudimas suteikti kur kas sunkesnes amnestijas. Rusai visad turėdavo kelis šnipus, kuriuos lobistine veikla stengdavosi susigrąžinti. Aidahe sėdėjo uždaryti du meksikiečiai verslininkai už narkotikų kontrabandą, tad kaskart, kai ant stalo atsirasdavo kokia nors sutartis, iškildavo malonės jiems klausimas. Bausmę iki gyvos galvos už šnipinėjimą atlikinėjo vienas Kanados žydas, ir izraeliečiai buvo pasiryžę jį ištraukti iš kalėjimo.

Trejetas nežinomų teisėjų? Prezidentas galėjo pasirašyti tris kartus, ir reikalas būtų baigtas. Tedis liktų jam skolingas.

Reikalas būtų visai paprastas, bet kodėl Tedžiui turėtų klostytis kaip sviestu patepta?

— Neabejoju, kad esama rimtos priežasties dėl tokio prašymo, — pasakė prezidentas.

— Žinoma.

— Rimtas nacionalinio saugumo reikalas?

— Ne visai. Tiesiog keletas paslaugų seniems draugams.

— Seniems draugams? Jūs pažįstate tuos žmones?

— Ne. Bet pažįstu jų draugus.

Melas buvo toks akivaizdus, jog prezidentas mažne pašoko.

Kaipgi galėjo Tedis pažinoti draugus trijų teisėjų, kuriems paprasčiausiai išpuolė atlikti bausmę drauge?

Bergždžia Tedį Meinardą kamantinėti, vis vien nusivilsi. Ir prezidentas šitaip žemai nepuls. Nemaldaus informacijos, kurios vis tiek negautų. Kad ir kokie būtų Tedžio motyvai, jis nusineš juos į kapą.

— Tai gana sudėtinga, — gūžtelėjo pečiais prezidentas.

— Žinau. Nekalbėkim daugiau apie tai.

— O jei kils atgarsių?

— Nieko baisaus. Šeimos dviejų jauniklių, kurie buvo užmušti Jeloustoune, gal kiek pacypaus, bet aš jų dėl to nesmerkčiau.

— Prieš kiek laiko tai nutiko?

— Prieš pusketvirtų metų.

— Jūs norite, kad suteikčiau malonę respublikonui federaliniam teisėjui?

— Šiuo metu jis ne respublikonas, pone prezidente. Užėmę teisėjo krėslą, jie turi išsižadėti politikos. O dabar, kai yra nuteistas, jis netgi negali balsuoti. Neabejoju, kai suteiksit malonę, jis taps karštu jūsų gerbėju.

— Kurgi ne.

— Jeigu tai palengvintų padėtį, šie ponai sutiktų palikti šalį bent dvejiems metams.

— Kodėl?

— Negerai atrodytų, jeigu jie sugrįžtų namo. Žmonės sužinotų, kad jie kažkokiu būdu išėjo per anksti. Šitai galima sutvarkyti labai tyliai.

— Ar kaliforniškis teisėjas sumokėjo mokesčius, kurių bandė išvengti?

— Taip.

— O vyriokas iš Misispės padengė pavogtus pinigus?

— Taip, sere.

Visi klausimai buvo paviršutiniški. Juk reikėjo ko nors paklausti.

Paskutinį kartą apie paslaugą kalbėta dėl branduolinio šnipinėjimo. CŽV turėjo pranešimą, kuriame dokumentais įrodytas plataus masto kinų šnipų įsismelkimas į visus JAV branduolinės ginkluotės programų lygius. Prezidentas sužinojo apie pranešimą likus vos kelioms dienoms iki numatytos kelionės į Kiniją didžiai išreklamuotam viršūnių susitikimui. Jis pakvietė Tedį priešpiečių ir prie tokio pat viščiuko su makaronais paprašė, kad pranešimas kelias savaites būtų sulaikytas. Tedis sutiko. Vėliau prezidentas pageidavo, kad pranešimas būtų šiek tiek pataisytas, suverčiant daugiau kaltės buvusiajai administracijai. Tedis pats jį perrašė. Kai galiausiai pranešimas buvo paviešintas, prezidentas išvengė didžiumos kaltės.

Kinų šnipai ir nacionalinis saugumas prieš trejetą niekam nežinomų buvusiųjų teisėjų. Tedis žinojo, kad gaus prašomas amnestijas.

— Jeigu jie paliks šalį, kur ketina vykti? — paklausė prezidentas.

— Mes dar nežinome.

Patarnautojas atnešė kavos. Jam pasišalinus, prezidentas paklausė:

— Ar tai kaip nors pakenks viceprezidentui?

Ir tokiu pat neišsiduodančiu veidu Tedis atsakė:

— Ne. Kaipgi galėtų pakenkti?

— Tai jūs man pasakykit. Visai nenutuokiu, ką jūs rezgate.

— Nėra dėl ko nerimauti, pone prezidente. Aš prašau mažytės paslaugos. Jei nors kiek seksis, apie tai niekas nesužinos.

Juodu gurkšnojo kavą ir troško užbaigti pokalbį. Visa prezidento popietė buvo užimta malonesniais reikalais. Tedžiui reikėjo nusnūsti. Prezidentui palengvėjo, kad prašymas toks nesunkus. Tedis mąstė: „Jeigu tik tu žinotum“.

— Suteikit man keletą dienų viskam parengti, — tarė prezidentas. — Tie prašymai plūste plūsta, kaip galite numanyti. Atrodo, visiems ko nors reikia, kai mano dienos jau suskaičiuotos.

— Paskutinis jūsų mėnuo čia bus pats laimingiausias. — Tedis nusišypsojo, o tai nedažnai pasitaikydavo. — Regėjau užtektinai prezidentų, todėl žinau.

Praleidę drauge keturiasdešimt minučių, juodu paspaudė vienas kitam rankas ir susitarė po kelių dienų pasišnekėti.

Tramble sėdėjo penki buvusieji teisininkai, ir kai įžengė Argrou, naujausiasis iš jų dirbo bibliotekoje. Vargšas vyriokas iki alkūnių buvo įklimpęs į bylų santraukas ir juridinius bloknotus, matyt, karštligiškai siekė parengti paskutinę menką apeliacijėlę.

Spaiseris tvarkė teisės knygas ir stengėsi atrodyti ganėtinai užsiėmęs. Bičas sėdėjo kabinetėlyje ir kažką rašė. Jarberio su jais nebuvo.

Argrou išsitraukė iš kišenės sulankstytą balto popieriaus lapą ir padavė Spaiseriui.

— Ką tik pasimačiau su savo advokatu, — sušnibždėjo jis.

— Kas tai? — paklausė Spaiseris, laikydamas rankoje popierių.

— Patvirtinimas telegrafu. Jūsų pinigai jau Panamoje.

Spaiseris pažvelgė per biblioteką į dirbantį teisininką, tačiau tas, įnikęs į savo juridinį bloknotą, nematė nieko, kas dedasi aplink.

— Dėkui, — sukuždėjo Spaiseris. Argrou paliko biblioteką, o teisėjas nunešė popierių Bičui, kuris atidžiai perskaitė.

Jų grobis dabar saugiai padėtas „Pirmajame Panamos pakrantės banke“.

36

Džo Rojus numetė dar aštuonis svarus svorio, sumažino cigarečių iki dešimties per dieną ir vidutiniškai nužygiuodavo bėgimo taku dvidešimt penkias mylias per savaitę. Argrou ir aptiko jį ten žygiuojantį — vienodai minantį žingsnius pavakarės karštyje.

— Pone Spaiseri, mums reikia pasikalbėti, — kreipėsi į jį Argrou.

— Dar du ratai, — metė Džo Rojus, nesulėtindamas tempo.

Kelias sekundes Argrou stebėjo senioką, paskui ristele pabėgėjo penkiasdešimt jardų, kol prisivijo jį.

— Nepyksite, jei aš prisidėsiu? — paklausė jis.

— Visai ne.

Žingsnis žingsnin juodu įpėsčiavo į pirmą posūkį.

— Aš ką tik vėl susitikau su savo teisininku, — pasakė Argrou.

— Savo broliu? — paklausė Spaiseris, sunkiai šnopuodamas. Jo žingsniai anaiptol nebuvo tokie grakštūs kaip Argrou, dvidešimčia metų jaunesnio.

— Taip. Jis kalbėjosi su Aronu Leiku.

Spaiseris sustojo lyg staiga atsitrenkęs į sieną. Pažvairavo į Argrou, paskui pažvelgė į kažką tolumoje.

— Kaip sakiau, mums reikia pasikalbėti.

— Manau, taip, — sutiko Spaiseris.

— Po pusvalandžio susitikime teisės bibliotekoje, — tarė Argrou ir nuėjo. Spaiseris stebėjo jį, kol vyriškis dingo iš akių.

Geltonuosiuose Boka Ratono puslapiuose nebuvo jokio Džeko Argrou, advokato, ir tatai iš pradžių sukėlė nerimą. Finas Jarberis karštligiškai skambinėjo nesaugiuoju telefonu po visą Pietų Floridą, ieškodamas informacijos operatorių pagalbos. Kai galiausiai pasiteiravo Pompanou Byče, operatorė pasakė: „Prašom valandėlę luktelti“, ir Finas galiausiai nusišypsojo. Jis užsirašė numerį, paskui surinko skaičius. Atsiliepė atsakiklyje įrašytas balsas: „Jūs paskambinote į Džeko Argrou teisės kontorą. Ponas Argrou prisilaiko darbo valandų pagal susitarimą, tad prašom palikti savo pavardę, telefono numerį ir trumpai apibūdinti jus dominančią nekilnojamąją nuosavybę, mes su jumis susisieksime“. Finas padėjo ragelį ir skubiai pasuko per veją teisės bibliotekon, kur jo laukė kolegos. Argrou vėlavo jau dešimt minučių.

Prieš pat šiam pasirodant, patalpon įžengė tas pats buvusysis teisininkas, nešinas išsipūtusiu aplanku ir, matyt, pasirengęs čia praleisti valandų valandas, mėgindamas išsigelbėti. Paprašius jį, kad išeitų, kiltų barnis, taip pat būtų sužadintas įtarimas, o be to, šiaip ar taip, vyriokas ne iš tų, kurie gerbtų teisėjus. Vienas po kito jie pasitraukė į pasitarimų kambarėlį, kur prie jų prisidėjo ir Argrou. Čia būdavo ankšta, kai dirbdavo vien tik Bičas su Jarberiu, rašydami laiškus. Su Argrou, kaip ketvirtuoju viduje ir įnešusiu nemažai įtampos, kambarėlis niekad neatrodė toks prisigrūdęs. Jie susėdo apie mažytį stalą, ir kiekvienas galėjo ranka pasiekti kitus tris.

— Aš žinau tik tai, kas man buvo pasakyta, — pradėjo Argrou. — Mano brolis yra pasitraukęs pensijon teisininkas Boka Ratone, dirba nevisu krūviu. Turi šiek tiek pinigų ir daug metų aktyviai dalyvauja Pietų Floridos respublikonų politinėje veikloje. Vakar į jį kreipėsi kai kurie žmonės, atstovaujantys Aronui Leikui. Jie atliko tyrimą ir sužinojo, kad aš jo brolis, sėdžiu čia,

Tramble, drauge su ponu Spaiseriu. Nešykštėjo pažadų, prisaikdino jį laikytis slaptumo, ir dabar šis prisaikdino mane to paties. Taigi, kai visa dabar dailu ir konfidencialu, manau, jūs gebėsit suvesti galus su galais.

Spaiseris nenusiprausė po dušu. Jo marškiniai ir veidas tebebuvo sudrėkę nuo prakaito, bet alsavimas sulėtėjo. Nei Bičas, nei Jarberis neišleido nė garso. Broliją ištiko bendras transas. Tęskite, bylojo jų akys.

Argrou apžvelgė tris veidus ir mygo toliau. Siekė kišenėn ir išsitraukė popieriaus lapą, kurį išlankstė ir padėjo ant stalo priešais juos. Tai buvo jų paskutiniojo laiško Elui Konajersui kopija — to išsiųstojo laiško, su reikalavimu pinigų, pasirašyto Džo Rojaus Spaiserio, su dabartiniu Federalinio Tramblo kalėjimo adresu. Jie įsiminė žodžius, tad nebuvo reikalo darsyk skaityti. Atpažino braižą, vargšelio Rikio braižą, ir suprato, kad laiškas jau apsuko visą ratą. Nuo Brolijos iki pono Leiko, nuo pono Leiko iki Argrou brolio, nuo Argrou brolio atgal į Tramblą, — visa per trylika dienų.

Galiausiai Spaiseris pakėlė laišką ir žvilgtelėjo į žodžius.

— Spėju, jūs viską žinote, tiesa? — paklausė jis.

— Nežinau, kiek aš žinau.

— Papasakokit mums, ką jie jums pasakė.

— Jūs varote apgaulę, visi trys. Skelbiatės gėjų žurnaluose, užmezgate paštu ryšius su pagyvenusiais vyrais, kažkokiu būdu sužinote jų tikrąją asmens tapatybę ir prievartaujate pinigus.

— Gana teisinga žaidimo santrauka, — atsiliepė Bičas.

— Ir ponas Leikas padarė klaidą, atsiliepdamas į vieną iš jūsiškių skelbimų. Nežinau, kada jis tai padarė, ir nežinau, kaip jūs sužinojote, kas jis toks. Kiek aš žinau, šiame plane esama spragų.

— Verčiau tegul taip ir lieka, — tarė Jarberis.

— Sutinku. Aš ne pats pasisiūliau šiam darbui,

— Ką jūs iš to laimėsite? — paklausė Spaiseris.

— Būsiu anksčiau paleistas. Dar kelias savaites praleisiu čia, paskui mane vėl perkels. Išeisiu metų pabaigoje, ir jeigu ponas Leikas bus išrinktas, man bus suteikta visiška amnestija. Neblogas sandėris. Mano brolis sulauks didžiulės malonės iš būsimo prezidento.

— Vadinasi, jūs derybininkas? — paklausė Bičas.

— Ne, tik tarpininkas.

— Tuomet pradėsime?

— Pirmas ėjimas priklauso jums.

— Turite laišką. Mes norime pinigų ir išeiti iš šios skylės.

— Kiek pinigų?

— Po du milijonus kiekvienam, — pasakė Spaiseris, ir buvo aišku, kad tai jų jau aptarta nesyk. Šešetas akių stebėjo Argrou, laukdamos šį krūptelint, susiraukiant, išsigąstant. Tačiau nebuvo jokios reakcijos, tik pauzė, kai jis atrėmė jų žvilgsnius.

— Aš čia neturiu įgaliojimų, aišku? Negaliu atsakyti į jūsų reikalavimus nei taip, nei ne. Visa, ką galiu padaryti — tai perduoti detales savo broliui.

— Mes kasdien skaitome laikraščius, — įsiterpė Bičas. — Ponas Leikas turi daugiau pinigų, nei pajėgia šiuo metu išleisti. Šeši milijonai — tai lašas jūroje.

— Jis turi po ranka septyniasdešimt aštuonis milijonus be jokių skolų, — pridūrė Jarberis.

— Kad ir kaip ten būtų, aš tik kurjeris, pašto gabentojas, toks nelyginant Trevoras, — atrėmė Argrou.

Paminėjus Trevorą, jie vėl sustingo. Įsispitrijo į Argrou, kuris susidomėjo savo nagais. Kažin, ar tik komentaras apie Trevorą nesviestas ant stalo kaip savotiškas perspėjimas? Kiek pavojingas tapo jų lošimas? Mintys apie pinigus ir laisvę svaigino, bet kiek dabar jie saugūs? Kiek saugūs bus ateityje?

Juk visados žinos Leiko paslaptį.

— O sąlygos dėl pinigų? — paklausė Argrou.

— Labai paprastos, — pasakė Spaiseris. — Visi iš anksto, visi pervesti į kokią nors žavią vietelę, galbūt Panamon.

— Gerai. Dabar pakalbėkime, kaip jus išlaisvinsime?

— O ką?

— Turite kokių nors pasiūlymų?

— Po teisybei, ne. Manėme, ponas Leikas gebės tuo pasirūpinti. Dabar jis turi daug draugų.

— Taip, bet jis dar ne prezidentas. Kol kas negali pasiremti reikiamais žmonėmis.

— Mes neketiname laukti iki sausio, kai jis bus inauguruotas, — vėl prašneko Jarberis. — Tiesą sakant, neketiname laukti iki lapkričio, kad įsitikintume, ar jis laimės.

- Vadinasi, norite, kad būtumėte paleisti dabar?

— Ir, po šimts, kuo greičiau, — patikslino Spaiseris.

— Ar turi reikšmės, kaip jūs būsite paleisti?

Valandėlę jie pagalvojo, paskui Bičas tarė:

— Tai turi būti padaryta švariai. Neketiname visą likusį gyvenimą nuolat bėgti. Nenorime vis gręžiotis per petį.

— Norite išeiti drauge?

— Taip, — patvirtino Jarberis. — Ir mes turime kai kurių aiškių planų, kaip tatai turi būti padaryta. Tačiau pirmiausia mums reikia sutarti dėl svarbiausių dalykų — pinigų ir kada tiksliai iš čia išeisime.

— Gana teisingai. Kalbant iš šios stalo pusės, jiems reikės visų jūsų aplankų, visų laiškų ir užrašų, visos jūsiškės apgaulės dokumentacijos. Savaime suprantama, ponas Leikas turi gauti garantijas, kad paslaptys bus palaidotos.

— Jeigu mes gausime, ko norime, — atsiliepė Bičas, — jam nėra ko rūpintis. Mielai užmiršime ką nors girdėję apie Aroną Leiką. Tačiau turime jus perspėti, o jūs perspėkite poną Leiką, kad jeigu kas nors mums nutiks, jo istorija vis tiek bus pagarsinta.

— Mes turime ryšių laisvėje, — paaiškino Jarberis.

— Tai bus uždelsta reakcija, — pridūrė Spaiseris, lyg padėtų išaiškinti tai, kas neišaiškinama. — Jei kas nors mums nutiks, pavyzdžiui, tas pat, kas nutiko Trevorui, tai po kelių dienų sprogs uždelsto veikimo bombikė. Bet kuriuo atveju ponas Leikas bus pašalintas iš žaidimo.

— To neatsitiks, — patikino Argrou.

— Jūs tarpininkas. Todėl nežinote, kas atsitiks ar neatsitiks, — pamokė Bičas. — Juk tai tie patys žmonės, kurie nužudė Trevorą.

— Juk nesate dėl to tikri?

— Ne, bet turime savo nuomonę.

— Nesiginčykime, ponai, dėl to, ko negalime įrodyti, — tarė Argrou, užbaigdamas posėdį. — Devintą ryto pasimatysiu su broliu. Dešimtą susitiksime čia.

Argrou išėjo, palikdamas juos sėdėti tarsi ištiktus transo, giliai susimąsčiusius, skaičiuojančius savo pinigus, bet dar nedrįstančius pradėti jų leisti. Patraukė bėgimo tako link, tačiau išvydęs risnojant grupelę kalinių, pasuko į šalį. Bastėsi po teritoriją, kol surado nuošalią vietelę už valgyklos, ir tuomet paskambino Klokneriui.

Po valandos Tedis buvo glaustai informuotas.

37

Šeštą ryto po Tramblą, po miegamųjų korpusų koridorius, viršum vejų, aplinkui visus pastatus ir tolyn į supantį mišką šaižiai nuskardėjo skambutis. Jis truko lygiai trisdešimt penkias sekundes, kaip jums pasakytų daugelis kalinių, o kai nutilo, niekas nebemiegojo. Jis išrovė juos iš lovų, tarsi tą dieną būtų numatyti svarbūs įvykiai, kuriems reikėtų pasiruošti. Bet vienintelis skubus dalykas buvo pusryčiai.

Skambutis privertė Bičą, Spaiserį ir Jarberį krūptelėti, tačiau jie jau buvo atsibudę. Dėl suprantamų priežasčių miegojo prastai. Nors gyveno skirtinguose miegamuosiuose korpusuose, tačiau nieko nuostabaus, kad susitiko eilutėje prie kavos, dešimt minučių po šešių. Pasiėmę aukštus puodelius ir neapsikeisdami nė žodžiu, jie nuėjo į krepšinio aikštelę, kur, susėdę ant suolo nugaromis į bėgimo taką, ankstyvą saulėtekį ėmė gurkšnoti kavą ir tuo pat metu stebėjo kalėjimo teritoriją.

Kiek dar dienų jie vilkės gelsvažaliais marškiniais ir sėdės Floridos karštyje, gaudami centus už valandą nieko neveikiant, tik svajojant ir maukiant nesuskaičiuojamus puodelius kavos? Mėnesį, du? Nejau dabar kalbama apie dienas? Įvairios galimybės atėmė iš jų miegą.

— Tėra du įmanomi būdai, — dėstė Bičas. Jis buvo federalinis teisėjas, todėl kiti du atidžiai klausėsi, nors tai ir buvo pažįstama sritis. — Pirmasis — vėl sugrįžti nuosprendį priėmusios instancijos jurisdikcijon ir paduoti prašymą, kad sutrumpintų bausmės laiką. Labai ribotomis aplinkybėmis pirmosios instancijos teisėjas turi teisę paleisti kalinį. Tačiau tatai retai praktikuojama.

— Ar jūs kada nors tai darėte? — paklausė Spaiseris.

— Ne.

— Šūdžius.

— Kokiais motyvais? — paklausė Jarberis.

— Tik tuomet, kai kalinys yra suteikęs naujos informacijos apie senus nusikaltimus. Jeigu kalinys suteikia valdžios organams esminę pagalbą, tuomet galėtų tikėtis, kad jam nubrauktų kelerius metus.

— Nelabai viltinga, — atsiduso Jarberis.

— Antras būdas? — paklausė Spaiseris.

— Mus išsiunčia į laikiną prieglaudą kaliniams, tikrai mielą vietą, kur nereikalaujama, kad gyventum pagal taisykles. Kalėjimų valdyba vienintelė įgaliota sodinti kalinius. Jeigu mūsų naujieji draugai Vašingtone tinkamai spustels, tuomet Valdyba galėtų mus iškeldinti ir faktiškai pamiršti.

— Bet ar neteks gyventi laikinojoje prieglaudoje? — paklausė Spaiseris.

— Taip, daugiausia. Bet jos visos skirtingos. Kai kurios nakčiai rakinamos, turi griežtas taisykles. Kitos labai liberalios. Gali skambinti kartą per dieną ar kartą per savaitę. Viskas priklauso nuo Valdybos.

— Bet mes vis tiek būsime nuteisti nusikaltėliai, — priminė Spaiseris.

— Man nerūpi, — atsakė Jarberis. — Vis tiek aš niekad nebebalsuosiu.

. — Man kilo mintis, — tarė Bičas. — Atėjo į galvą praeitą

naktį. įtrauksim į derybas sąlygą, kad Leikas sutiktų mus amnestuoti, jeigu bus išrinktas.

— Aš irgi apie tai galvojau, — prisipažino Spaiseris.

— Ir aš, — linktelėjo Jarberis. — Bet kas kam darbo, jeigu mums išliks teistumas? Svarbiausia — išeiti iš čia.

— Nepakenks, jei paprašysime, — atsakė Bičas. Kelias minutes jie susitelkė prie kavos.

— Argrou ima mane nervinti, — pagaliau prašneko Finas.

— Kaipgi taip?

— Na, jis nukrenta čion lyg iš dangaus ir staiga tampa mūsų geriausiu draugu. Ištaiso magišką fokusą su mūsų pinigais, perveda juos į saugesnę vietą. O dabar jis — specialusis Arono Leiko įgaliotinis. Nepamirškit, kažkas laisvėje skaitė mūsų laiškus. Ir tai buvo ne Leikas.

— Nesuku dėl jo sau galvos, — pasakė Spaiseris. — Juk Leikas turėjo ką nors surasti, kas su mumis pasikalbėtų. Jis pasinaudojo savais ryšiais, kai kur pasiteiravo, sužinojo, kad čia sėdi Argrou ir kad šis turi brolį, su kuriuo būtų galima pasikalbėti.

— Kaip baisiai patogu! Ar jums neatrodo? — paklausė Bičas.

— Jūs irgi, e?

— Galimas daiktas. Finas turi racijos. Mes tikrai žinome, kad čia įsimaišęs dar kažkas.

— Kas?

— Štai didysis klausimas, — atsakė Finas. — Kaip tik todėl aš savaitę nemiegojau. Yra kažkas kitas.

— Ar mums iš tikrųjų tai svarbu? — paklausė Spaiseris. — Jeigu Leikas gali mus iš čia ištraukti, puiku. Jeigu kas nors kitas gali tai padaryti, kas čia bloga?

— Nepamirškite Trevoro, — priminė Bičas. — Dviejų kulkų į pakaušį.

— Ši vieta galbūt saugesnė, nei mes manome.

Tai Spaiserio neįtikino. Jis baigė gerti kavą ir tarė:

— Nejau jūs iš tikrųjų manote, kad Aronas Leikas, žmogus, kuris netrukus turėtų būti išrinktas Jungtinių Valstijų prezidentu, įsakytų nugalabyti tokį niekam tikusį teisininką kaip Trevoras?

— Ne, — atsakė Jarberis. — Jis to nepadarytų. Pernelyg rizikinga. Ir jis mūsų nežudytų. Bet tas paslaptingasis — taip. Žmogus, kuris nužudė Trevorą. — tas pats, kuris skaitė mūsų laiškus.

— Manęs neįtikinot.

Trejetas buvo ten, kur Argrou ir tikėjosi juos rasti, — teisės bibliotekoje. Regis, jie jau laukė. Vyriokas staigiai įėjo vidun ir, įsitikinęs, kad jie vieni, tarė:

— Aš ką tik vėl susitikau su savo broliu. Pasišnekėkime.

Jie nuskubėjo į pasitarimų kambarėlį, uždarė duris ir susispietė apie stalą.

— Viskas turi įvykti nedelsiant, — nervingai pasakė Argrou. — Leikas sumokės pinigus. Jie bus pervesti, kur panorėsite. Galiu padėti, jei pageidaujate; antraip tvarkykitės savo nuožiūra.

Spaiseris atsikrenkštė.

— Po du milijonus kiekvienam?

— Tiek jūs prašėte. Aš nepažįstu pono Leiko, bet, matyt, jis veikia greitai. — Argrou pasižiūrėjo į laikrodį, paskui per petį į duris. — Čia yra kai kurie žmonės iš Vašingtono, nori susitikti su jumis. Stambūs tūzai. — Jis ištraukė iš kišenės kažkokius popierius, išlankstė ir padėjo atskirai prieš kiekvieną iš jų ant stalo. — Tai prezidentinės amnestijos, pasirašytos vakar.

Didžiai santūrūs, jie pasilenkė priekin, paėmė popierius ir pamėgino perskaityti. Visos kopijos tikrai atrodė oficialios. Brolija vėpsojo į ryškias raides viršuje, į vingrios prozos pastraipas, į glaustą Jungtinių Valstijų prezidento parašą ir nepajėgė ištarti nė žodžio. Jie buvo tiesiog priblokšti.

— Mes amnestuoti? — gergždžiančiu balsu vargais negalais Jarberiui galiausiai pavyko paklausti...

— Taip. Jungtinių Valstijų prezidento.

Jie skaitė ir skaitė. Mindžikavo, kramtėsi lūpas ir, sukandę dantis, bandė tylom nuslėpti, kokie buvo sukrėsti.

— Jie ateis jūsų nusivesti į kalėjimo viršininko kabinetą, kur stambūs tūzai iš Vašingtono praneš jums gerą žinią. Dėkitės nustebę, aišku?

— Be problemų.

— Tai turėtų būti nesunku.

— Kaip jūs gavote šias kopijas? — paklausė Jarberis.

— Jos buvo įteiktos mano broliui. Nenutuokiu kaip. Leikas turi įtakingų draugų. Šiaip ar taip, sandėris įvykdytas. Po valandos būsite išleisti. Minivenu jus nuveš į Džeksonvilį, į vieną viešbutį, kur pasitiks mano brolis. Palauksite ten, kol piniginės perlaidos bus patvirtintos, tuomet jam atiduosite visus savo nešvankiuosius aplankėlius. Viską. Supratote?

Visi kaip vienas linktelėjo. Už du milijonus baksų tegu jie pasiima viską.

— Jūs įsipareigosite tučtuojau apleisti šalį ir bent dvejus metus negrįžti.

— Kaipgi mes paliksime šalį? — paklausė Bičas. — Neturime nei pasų, nei dokumentų.

— Mano brolis visa tai turės. Jūs gausite naujas asmens tapatybes su visų reikiamų dokumentų komplektais, taip pat ir kreditinėmis kortelėmis. Visa tai jūsų jau laukia.

— Dvejus metus? — suabejojo Spaiseris, ir Jarberis pažvelgė į jį lyg į netekusį proto.

— Kaip tik taip. Dvejus metus. Tai įeina į sandėrį. Sutarta?

— Kad nežinau, — netvirtu balsu ištarė Spaiseris. Jis niekad nebuvo palikęs Jungtinių Valstijų.

— Nebūkit kvailas, — subarė jį Jarberis. — Visiška amnestija, po milijoną baksų per metus, kai tuos dvejus metus gyvensite užsienyje. Velniai rautų, mes priimame sandėrį!

Staiga į duris pasibeldė, ir jie sustingo iš siaubo. Galvą vidun įkišo dvejetas apsaugininkų. Argrou sugriebė amnestijos kopijas ir įsigrūdo kišenėn.

— Tai sutarta, ponai?

Visas trejetas patvirtinamai linktelėjo ir paspaudė jam ranką.

— Gerai, — tarė šis. — Neužmirškite dėtis nustebę.

Jie nusekė paskui apsaugininkus į kalėjimo viršininko kabinetą, kur buvo supažindinti su dviem labai griežtų veidų vyriškiais iš Vašingtono, vienas atstovavo Teisingumo departamentui, kitas — Kalėjimų valdybai. Baigęs oficialiai pažindinti ir nesumaišęs nė vienos iš pavardžių, viršininkas įteikė visiems trims po įprasto juridinių raštų formato dokumentą. Tai buvo ką tik Argrou jiems parodytų kopijų originalai.

— Ponai, jums ką tik suteikta Jungtinių Valstijų prezidento amnestija, — kaip įmanydamas dramatiškiau paskelbė kalėjimo viršininkas ir šiltai nusišypsojo, lyg pats būtų buvęs atsakingas už šią gerąją naujieną.

Išpūtę akis, jie stebeilijo į savąsias amnestijas, vis dar sukrėsti, vis dar svaigstančiomis galvomis nuo daugybės klausimų, iš kurių pats svarbiausias: kaipgi Argrou sugebėjo aplenkti kalėjimo viršininką ir pirmas parodyti jiems dokumentus?

— Nežinau, ką ir sakyti, — pasistengė suveblenti Spaiseris, paskui kiti du irgi kažką suvebleno.

Vyriškis iš Teisingumo departamento tarė:

— Prezidentas peržiūrėjo jūsų bylas, ir jam pasirodė, kad jau pakankamai atlikote bausmės. Jis įsitikinęs, kad jūs daugiau galite duoti savo šaliai ir savo bendruomenėms vėl tapę veiksniais piliečiais.

Kaliniai bereikšmiais žvilgsniais stebeilijo į jį. Ar tas kvailys nežino, kad jie tuoj turės prisiimti naujas pavardes ir pasprukti iš savo šalies ir savo bendruomenių bent dvejiems metams? Kas kurioje čia pusėje?

Ir kodėl prezidentas suteikia jiems malonę, kai yra sukaupę rankose tiek purvo, jog galėtų sužlugdyti Aroną Leiką — žmogų, kuris numatytas įveikti viceprezidentą? Juk tai Leikas norėjo juos nutildyti, ne prezidentas? Tiesa?

Kaipgi Leikas galėjo įtikinti prezidentą, kad jiems dovanotų?

Kaipgi šiame rinkimų kampanijos etape Leikas galėjo įtikinti prezidentą nors ką padaryti?

Jie spaudė sau prie krūtinės amnestijos dokumentus ir sėdėjo bežadžiai, o galvose vis stukseno klausimai.

Savo ruožtu prašneko Kalėjimų valdybos atstovas:

— Turėtumėte jaustis pagerbti. Malonė labai retai suteikiama.

Jarberis sugebėjo jam padėkoti, trumpai linktelėdamas galvą, bet netgi tuomet jis mąstė: kas mūsų laukia laisvėje?

— Man regis, mes sukrėsti, — tarė Bičas.

Tramblui tai buvo aukščiausias įvertinimas — kaliniai tokie svarbūs, jog prezidentas nusprendė juos amnestuoti. Kalėjimo viršininkas labai didžiavosi trejetu, tačiau nebuvo tikras, kaip šią akimirką derėtų pažymėti.

— Kada pageidautumėte išvykti? — paklausė jis, tartum šie dar norėtų užsilaikyti pokyliui.

— Tuojau pat, — atsakė Spaiseris.

— Puiku. Mes nuvešime jus į Džeksonvilį.

— Ne, dėkui. Turime, kas mus pasiims.

— Puiku, tuomet, ką gi, reikia sutvarkyti šiokius tokius dokumentus.

— Pasistenkit greičiau, — paprašė Spaiseris.

Kiekvienas gavo po kelioninį krepšį daiktams susidėti. Kai

jie gan žvaliai ėjo per teritoriją, vis dar labai arti vienas kito ir puikiai derindami žingsnius, o apsaugininkas vilkosi iš paskos, Bičas patylom prašneko:

— Tai kas gi mums išrūpino tas prakeiktas amnestijas?

— Tik ne Leikas, — pusbalsiu, kad vos būtų išgirstas, atsiliepė Jarberis.

— Žinoma, ne Leikas, — sutiko Bičas. — Prezidentas nė velnio nepadarytų, jei paprašytų Aronas Leikas.

Jie paspartino žingsnius.

— Koks skirtumas? — atrėmė Spaiseris.

— Tai visai nesuprantama, — tarė Jarberis.

— Tad ką darysite, Finai? — paklausė Spaiseris, nežvelgdamas į jį. — Liksite čia porą dienų apsvarstyti situacijos? Ir tuomet, kai perprasite, kam reikia dėkoti už amnestiją, galbūt jos atsisakysite? Nekvaršinkite man galvos.

— Čia slypi kažkas kitas, — spėjo Bičas.

— Tuomet aš myliu tą kažką kitą, aišku? — nesiliovė Spaiseris. — Nesirengiu čia likti ir uždavinėti sau klausimų.

Su beprotiška skuba kamerose jie susirinko daiktus, nė kiek nestabteldami, kad su kuo nors atsisveikintų. Šiaip ar taip, daugelis jų draugų buvo išsibarstę po kolonijos teritoriją.

Jie turėjo paskubėti, kol sapnas nesibaigė ar kol prezidentas nepersigalvojo.

Penkiolika po vienuolikos jie išėjo pro paradines administracinio korpuso duris, — tas pačias, pro kurias prieš metų metus įėjo, ir ant įkaitusio šaligatvio laukė, kol bus pavėžėti. Nė vienas neatsigręžė atgal.

Minivene prie vairo sėdėjo Vesas ir Čapas, nors jie prisistatė kitomis pavardėmis. Tiek daug jų turėjo.

Džo Rojus Spaiseris atsigulė ant užpakalinės sėdynės ir užsidengė akis dilbiu, pasiryžęs nieko nematyti, kol atsidurs toli toli. Jam norėjosi verkti ir šaukti, tačiau tūnojo sustingęs iš euforijos — tikros, pilnutinės, nevaržomos euforijos. Jis paslėpė akis ir vypsojo paika šypsena. Geidė alaus ir geidė moters, labiausiai tiktų žmona. Paskambinsiąs jai netrukus. O minivenas jau riedėjo.

Jie buvo apstulbę, kad taip staiga išsilaisvino. Daugelis kalinių skaičiuoja dienas ir apytiksliai žino, kada ateis ši akimirka. Ir žino, kur keliaus ir kas jų ten laukia.

Bet Brolija žinojo labai nedaug. Ir, po teisybei, netikėjo tuo, ką žinojo. Amnestijos — tik skaudus pokštas. Pinigai — ne kas kita kaip vylius. Juos veža, kad kur nors nudobtų kaip ir vargšą Trevorą. Bet kurią valandėlę minivenas sustos, ir du galvažudžiai ten priekyje apieškos jų krepšius, suras purvinus aplankus ir visus tris nugalabys pakelės griovyje.

Galbūt. Bet šiuo metu jie nesiilgėjo Tramblo saugumo.

Finas Jarberis sėdėjo už vairuotojo ir stebėjo priekyje kelią. Laikė rankoje amnestijos raštą, pasirengęs pateikti šį kiekvienam, kuris juos sustabdytų ir pasakytų, jog sapnas baigėsi. Šalimais glaudėsi Hetlis Bičas, kuris po kelių minučių, kai jie išvažiavo į kelią, pravirko — negarsiai, stipriai užmerktomis akimis ir virpančiomis lūpomis.

Bičas turėjo dėl ko verkti. Kai dar buvo likę sėdėti bemaž aštuonerius su puse metų, malonė jam reiškė daugiau negu abiem kolegoms kartu sudėjus.

Nuo Tramblo iki Džeksonvilio niekas nepratarė nė žodžio. Arčiau miesto keliai paplatėjo ir eismas suintensyvėjo, Didžiai smalsiai trejetas stebėjo aplinką. Žmonės važiavo automobiliais, judėjo. Lėktuvai viršum galvų. Laivai upėse. Vėl visa kaip buvę.

Jie pamažu slinko tarp mašinų spūsties Atlanto bulvaru, nuoširdžiai džiaugdamiesi kiekvienu kamščiu. Oras buvo karštas, turistai pasipylę laukan, panelės ilgomis bronzinėmis kojomis. Matė jie jūros patiekalų restoranus ir barus su šalto alaus ir pigių austrių reklamomis. Kai gatvė baigėsi, prasidėjo pliažas ir automobilis sustojo po „Jūros vėžlio“ veranda. Paskui vieną iš savo palydovų jie perėjo vestibiulį, kur atkreipė į save vieną kitą žvilgsnį, nes dar buvo vienodai apsirengę. Pasikėlė į penktą aukštą, o kai išlipo iš lifto, Čapas tarė:

— Jūsų kambariai čia pat, tie trys. — Jis parodė tolyn koridoriumi. — Ponas Argrou pageidautų su jumis pasimatyti, kai tik galėsite.

— Kur jis? — paklausė Spaiseris.

Čapas vėl parodė tolyn:

— Štai ten, kampiniame kambaryje. Jis laukia.

— Eime, — paragino Spaiseris, ir jie nusekė paskui Čapą kampinio numerio link, atsimušinėdami vienas į kitą kelioniniais krepšiais.

Džekas Argrou buvo visai nepanašus į savo brolį. Kur kas žemesnis, šviesiais banguotais plaukais, kai brolio buvo tamsūs ir retėjantys. Tai nejučia krito į akį, tačiau neliko trijulės neįsidėmėta ir vėliau nepaminėta. Jis paspaudė jiems rankas, bet vien todėl, kad pasirodytų mandagus. Buvo susirūpinęs ir labai greitai bėrė žodžius.

— Kaip mano brolis? — paklausė jis.

— Laikosi gerai, — atsakė Bičas.

— Šįryt su juo matėmės, — pridūrė Jarberis.

— Aš noriu, kad jis išeitų kalėjimo, — metė Džekas, lyg tai visų pirma jie būtų jį ten įkišę. — Suprantate, štai ką aš laimėsiu iš to sandėrio. Ištrauksiu savo brolį iš kalėjimo.

Trijulė susižvalgė; neturėjo ką pasakyti.

— Sėskitės, — pakvietė Argrou. — Klausykite, aš nežinau, kaip ar kodėl į tai įsivėliau, galite suprasti. Mane tai labai nervina. Esu čia nuo pono Arono Leiko, žmogaus, kuris, tikiu, bus išrinktas ir taps didžiu prezidentu. Spėju, kad tuomet galėsiu ištraukti brolį iš kalėjimo. Tačiau aš vis dėlto niekad nepažinojau pono Leiko. Prieš savaitę į mane kreipėsi kai kurie iš jo žmonių ir paprašė, kad imčiausi labai slapto ir delikataus reikalo. Štai kodėl aš čia. Tai paslauga, aišku? Visko aš nežinau, suprantate? Nuosprendžiai buvo glausti ir skubūs. Jis pasikalbėjo su savo padėjėjais bei juristais, išmanančiais baudžiamąją teisę, ir negalėjo tylėti.

Brolija nieko neatsakė, iš jų to ir nesitikėta.

Dvi slaptos kameros fiksavo sceną ir tučtuojau siuntė į Langlį, kur bunkeryje Tedis, Jorkas ir Devilis stebėjo ją plačiame ekrane. Buvusieji teisėjai, dabar ir buvusieji kaliniai atrodė kaip ką tik išvaduoti karo belaisviai, apduję ir prislopę, vis dar su uniformomis, vis dar negalintys patikėti. Jie sėdėjo arti vienas kito ir stebėjo agentą Laiterį, nuostabiai atliekantį savo vaidmenį.

Tris mėnesius besistengiant juos pergudrauti ir įveikti sumania taktika, dabar buvo labai įdomu pagaliau visus pamatyti. Tedis tyrinėjo jų veidus ir nenorom sau prisipažino, jog mažumėlę žavisi. Jie turėjo ganėtinai gudrumo ir laimės pagauti ant kabliuko tinkamą auką; dabar buvo laisvi ir netrukus susilauks atlygio už savo išradingumą.

— Gerai, klausykite, pirmiausia pinigai, — viauktelėjo Argrou. — Po du milijonus kiekvienam. Kur norite, kad jie būtų pristatyti?

Klausimas buvo ne iš tokių, dėl kurių jie turėtų daug patirties.

— Kokios galimybės? — paklausė Spaiseris.

— Jūs turėsite juos kur nors pervesti, — trumpai atsakė Argrou.

— Gal į Londoną? — pasiteiravo Jarberis.

— Londoną?

— Norėtume, kad pinigai, visi iškart, visi šeši milijonai būtų pervesti vienu metu, į vieną sąskaitą kokiame nors Londono banke, — pasakė Jarberis.

— Galime pervesti juos bet kur. Į kurį banką?

Gal mums pagelbėtumėte dėl detalių? — paklausė Jarberis.

— Man pasakyta, kad mes galime įvykdyti visa, ko pageidausite. Tik turėsiu į kelias vietas paskambinti. Kodėl jums nenuėjus į savo kambarius, nenusiprausus po dušu ir nepersirengus? Duokit man penkiolika minučių.

— Mes neturime drabužių, — pasakė Bičas.

— Kai ką rasite savo kambariuose.

Čapas nusivedė juos koridoriumi ir įteikė raktus.

Spaiseris išsitiesė ant didžiulės lovos ir įbedė akis į lubas. Bičas atsistojo savo kambaryje prie lango ir žvelgė šiaurėn, į žydrą vandenį, švelniai besiritantį ant balto smėlio, apmetė akimis mylių mylias besitęsiančius paplūdimius. Vaikai žaidė prie savo motinų. Porelės vaikštinėjo susikibusios rankomis. Žvejų valtis slinko horizonte. Pagaliau laisvas, tarė sau. Pagaliau laisvas.

Jarberis ilgai prausėsi po karštu dušu — visiškas privatumas, laikas neribotas, užtektinai muilo, stori rankšluosčiai. Kažkas padėjęs ant stalelio tualetinius reikmenis — dezodorantą, skutimosi kremą, peiliukų, dantų pastą, dantų šepetuką, vaškuotą siūlą tarpdančiams valyti. Jis neskubėjo, paskui persirengė bermudais, sandalais ir baltais tenisinukais. Išvyks pirmasis, tad reikėjo susirasti drabužių parduotuvę.

Po dvidešimties minučių jie vėl susirinko Argrou numeryje ir atsinešė aplankų rinkinį, tvarkingai susuptą į pagalvės užvalkalą. Argrou buvo toks pat neramus kaip ir anksčiau.

— Londone yra stambus bankas, kuris vadinasi „Metropolitan Trust“. Mes galime persiųsti pinigus ten, paskui jūs darysite su jais ką tinkami.

— Puiku, — tarė Jarberis. — Sąskaita bus tik mano vieno vardu.

Argrou pažvelgė į Bičą ir Spaiserį. Tie pritariamai linktelėjo.

— Gerai. Spėju, jūs turite kažkokį planą.

— Tikrai taip, — linktelėjo Spaiseris. — Ponas Jarberis šiandien pat išskris į Londoną, o kai ten atsidurs, nueis į banką ir pasirūpins pinigais. Jeigu viskas gerai klosis, tuomet ir mes netrukus išvyksime.

— Užtikrinu jus, kad viskas klosis gerai.

— Ir mes jumis tikime. Tik esame atsargūs.

Argrou įteikė Finui du popieriaus lapus.

— Man reikia jūsų parašo, kad galėčiau pradėti siųsti pinigus ir atidaryti sąskaitą.

Jarberis pakraigliojo savo pavardę.

— Ar jūs priešpiečiavote? — paklausė Argrou.

Jie papurtė galvas. Priešpiečius tikrai turėjo mintyse, bet nežinojo, nuo ko pradėti.

— Jūs dabar laisvi žmonės. Vos už poros kvartalų nuo čia esama neblogų restoranų. Eikit ir mėgaukitės. Duokit man valandą, kad galėčiau išsiųsti perlaidą. Susitikim pusę trijų.

Spaiseris laikė rankose užvalkalą. Neva pamojavo juo Argrou ir tarė:

— Štai aplankai.

— Gerai. Paprasčiausiai meskit antai ten ant sofos.

38

Jie paliko viešbutį pėsčiomis, be palydos, be suvaržymų, tik su amnestijos raštais kišenėse — dėl visa ko. Ir nors saulė prie pliažo kaitino smarkiau, kvėpuoti tikrai buvo lengviau. Dangus skaidresnis. Pasaulis vėlei gražus. Ore tvyrojo viltis. Jie šypsojosi ir juokėsi mažne iš visko. Žingsniavo Atlanto bulvaru, nesunkiai įsimaišę tarp turistų.

Priešpiečių valgė mėsos kepsnį su alumi kavinukėje po lietsargiu prie šaligatvio, kad galėtų stebėti pėsčiuosius. Valgydami ir gerdami mažai kalbėjosi. Tačiau viską matė, ypač jaunesnes moteris su šortais ir siauromis liemenėlėmis. Kalėjimas pavertė juos seniais. Užtat dabar troško pasilinksminti.

Ypač Hetlis Bičas. Kadais jis mėgavosi turtu, padėtimi, siekiais ir kaip federalinis teisėjas turėjo tai, ko bemaž neįmanoma buvo prarasti, — paskyrimą iki gyvos galvos. Jis parpuolė skaudžiai, viską prarado, ir pirmuosius dvejus metus Tramble gyveno apimtas depresijos. Buvo susitaikęs su faktu, kad ten ir numirs, ir rimtai svarstė apie savižudybę. Dabar, sulaukęs penkiasdešimt šešerių, jis išniro iš patamsių gana puikios formos. Buvo penkiolika svarų lengvesnis, geros sveikatos, išsiskyręs su moterimi, kuri turėjo pinigų, bet nedaug ką kita pasiūlyti, ir besirengiąs gauti turtą. Neblogas pusamžio atgimimas, tarė sau. Ilgėjosi savo vaikų, tačiau tie nuėjo paskui pinigus ir pamiršo jį.

Hetlis Bičas buvo pasirengęs smagybėms.

Spaiseris irgi ieškojo, kur pasilinksminti, geriausia būtų kokiame nors kazino. Jo žmona neturėjo paso, todėl truks kelias savaites, kol ji galės prisidėti prie jo Londone ar dar kur nors, kur sumanytų apsistoti. Kažin, ar Europoje esama kazino? Bičui atrodė, jog taip. Jarberis nenutuokė ir jam visai nerūpėjo.

Finas iš trejeto buvo santūriausias. Gėrė ne alų, o sodos vandenį ir ne itin domėjosi pro šalį slenkančiais, kūnais. Mintimis Finas jau buvo Europoje. Niekad jos nebepaliks, niekad nebesugrįš tėvynėn. Jis šešiasdešimties, labai tvirtas, dabar su daugybe pinigų, todėl dešimtį ateinančių metų ketino bastytis po Italiją ir Graikiją. Kitoje gatvės pusėje jie aptiko knygynėlį ir nusipirko keletą kelionės vadovų. Krautuvėlėje, prekiaujančioje pliažo reikmenimis, susirado kaip tik tinkamus tamsius akinius. Paskui atėjo laikas vėl pasimatyti su Džeku Argrou ir užbaigti sandėrį.

Klokneris su kompanija stebėjo juos pamažėle žingsniuojančius atgalios prie „Jūros vėžlio“. Šiam ir visai kompanijai įgriso ir Neptjun Byčas, ir Pito baras, ir „Jūros vėžlys“, ir išsinuomotasis ankštas namukas. Šeši agentai, įskaitant Čapą ir Vėsą, vis dar ten, visi nekantraujantys gauti naują užduotį. Grupė išaiškino Broliją, ištraukė trejetą iš Tramblo, atgabeno pakrantėn ir dabar tetrokšta, kad šie paliktų šalį.

Džekas Argrou nepalietė aplankų, ar bent tie atrodė nepaliesti. Tebegulėjo ant sofos, įsupti į užvalkalą, tiksliai toje pat vietoje, kur Spaiseris buvo juos palikęs.

— Perlaida keliauja, — pasakė Argrou, kai jie įsitaisė jo numeryje.

Tedis vis tebestebėjo iš Langlio. Trijulė dabar vilkėjo visokiausia pliažo apranga. Jarberis turėjo ant galvos žvejo kepuraitę su šešių colių ilgio snapeliu. Spaiseris — šiaudinę skrybėlę ir vilkėjo kažkokiais tenisinukais. Bičas, respublikonas, buvo apsirengęs chaki spalvos šortais, megztiniu ir golfo kepuraite.

Ant valgomojo stalo gulėjo trys vokai. Argrou padavėjuos kiekvienam iš Brolijos.

— Viduje rasite savo naujas asmens tapatybes. Gimimo liudijimus, kreditines ir socialinio draudimo korteles.

— O kaip mūsų pasai? — paklausė Jarberis.

— Gretimame kambaryje yra fotokamera. Pasams ir vairuotojo teisėms reikės nuotraukų. Tai užtruks trisdešimt minučių. Taip pat mažesniuose vokeliuose yra po penkis tūkstančius dolerių grynais.

— Aš Harvis Mosas? — paklausė Spaiseris, žvilgtelėjęs į savo gimimo liudijimą.

— Taip. Jums nepatinka vardas Harvis?

— Turbūt jau patinka.

— Jūs ir atrodot kaip Harvis, — pasakė Bičas.

— O kas jūs?

— Na, aš Džeimsas Nanlis.

— Malonu susipažinti su jumis, Džeimsai.

Argrou nesyk nešyptelėjo, nė akimirką neatsipalaidavo.

— Man reikia žinoti jūsų kelionių planus. Žmonės Vašingtone tikrai nori, jog dingtumėte iš šalies.

— Turiu pasitikrinti reisus į Londoną, — pasakė Jarberis.

— Mes jau tai padarėme. Po dviejų valandų iš Džeksonvilio yra reisas į Atlantą. Šįvakar po septynių dešimt reisas iš Atlantos į Londono Hitrou oro uostą, ten nuvyksite rytoj anksti rytą.

— Ar galite man gauti vietą?

— Tai jau padaryta. Pirmąja klase.

Finas užsimerkė ir nusišypsojo.

— O kaip jūs? — Argrou pažvelgė į kitus du.

— Man gerai ir čia, — atsakė Spaiseris.

— Deja. Juk sudarėme sandėrį.

— Mes išvyksime tais pačiais reisais rytoj popiet, — įsiterpė Bičas. — Žinoma, jeigu ponui Jarberiui visa klostysis gerai.

— Pageidaujate, kad mes užsakytume vietas?

— Taip, malonėkite.

Čapas be garso įslinko į kambarį ir paėmė nuo sofos užvalkalą. Pasišalino su aplankais.

— Parenkime nuotraukas, — pasiūlė Argrou.

Finas Jarberis, dabar keliaujantis kaip ponas Viljamas Makojus iš San Chosė, Kalifornijos, nuskrido į Atlantą be nuotykių. Valandą jis vaikštinėjo po oro uosto sales, važinėjosi požeminiais traukinukais ir nuoširdžiai džiaugėsi esąs vidur šėlsmo ir maišaties milijono skubančių žmonių.

Jo vieta pirmojoje klasėje buvo masyvus odinis atlošiamasis krėslas. Po dviejų taurių šampano jis ėmė snūduriuoti ir sapnuoti. Bijojo visai užmigti, nes baiminosi atsibusti. Buvo įsitikinęs, kad vėl atsidurs ant savo viršutiniojo gulto, žvelgiantis į lubas ir nuskaičiuojantis dar vieną Tramble praleistą dieną.

Iš taksofono šalimais „Javos pakrantės“ Džo Rojus pagaliau prisiskambino žmonai. Iš pradžių ši pamanė, kad skambutis — tai pokštas, ir atsisakė prisiimti sąskaitą.

— Kas kalba? — paklausė ji.

— Tai aš, brangioji. Nebesu kalėjime.

— Džo Rojus?

— Taip, dabar klausykis. Išėjau iš kalėjimo, taigi. Čia tu?

— Turbūt. Kur tu esi?

— Apsistojau viešbutyje netoliese Džeksonvilio, Floridoje. Šįryt mane paleido iš kalėjimo.

— Paleido? Bet kaipgi...

— Neklausinėk, gerai? Vėliau viską paaiškinsiu. Rytoj išskrendu į Londoną. Noriu, kad rytą pirmiausia nueitum į paštą ir paduotum prašymą dėl paso.

— Londoną? Tu pasakei — į Londoną?

— Taip.

— Anglijoje?

— Kaip tik taip. Kuriam laikui turiu išvykti. Tai įeina į sandėrį.

— Ilgam?

— Porai metų. Klausyk, suprantu, kad tau sunku patikėti, bet aš laisvas, ir mudu porą metų gyvensime užsienyje.

— Kas per sandėris? Tu pabėgai, Džo Rojau? Minėjai, kad tai būtų nesunku padaryti.

— Ne. Mane paleido.

— Betgi tau dar liko daugiau nei dvidešimt mėnesių.

— Jau nebe. Klausyk, paduok prašymą dėl paso ir laikykis instrukcijų.

— Kam man tas pasas?

— Kad galėtume susitikti Europoje.

— Dvejiems metams?

— Taip, būtent.

— Bet mama serga. Aš negaliu taip imti ir pabėgti, palikusi motiną.

Jis prisiminė visus tuos dalykus, kuriuos norėtų pasakyti apie jos motiną, tačiau nutylėjo. Gilus atodūsis, paskui žvilgsnis išilgai gatvės.

— Aš išvykstu, — tarė jis. — Pasirinkimo neturiu.

— Nagi, grįžk namo, — paprašė ji.

— Negaliu. Paaiškinsiu tai vėliau.

— Būtų malonu, jei paaiškintum.

— Paskambinsiu tau rytoj.

Bičas ir Spaiseris pasistiprino jūros patiekalais restoranėlyje, perpildytame jaunesnių už juos žmonių. Juodu klaidžiojo šaligatviais ir galiausiai aptiko „Pito grilbarą“, kur stebėjo „Braves“31 rungtynes ir mėgavosi triukšmu.

Finas kažkur viršum Atlanto sekė įkandin pinigų.

Hitrou muitinės pareigūnas vos žvilgtelėjo į Fino pasą, kuris buvo klastotės stebuklas. Gerokai aptrintas, jis lydėjo poną Viljamą Makojų po pasaulį. Aronas Leikas iš tiesų turėjo įtakingų draugų.

Finas nusisamdę taksi į „Basil Street“ viešbutį Naitbridžo rajone ir susimokėjo grynais už mažiausią, kokį tik sugebėjo gauti kambarį. Jis su Biču atsitiktinai pasirinko viešbutį iš kelionių vadovo. Tai buvo senamadiška įstaiga, pilna antikvarinių dalykų ir vingiavo iš aukšto į aukštą. Nedideliame restoranėlyje viršuje jis papusryčiavo kava, kiaušiniais ir kraujine dešra. Dešimtą jo taksi sustojo prie „Metropolitan Trust“ banko Sityje. Priimamojo sekretorei ne itin patiko vyriškio apranga — džinsai ir megztinis, bet kai sumojo, jog tai amerikietis, gūžtelėjo pečiais ir, regis, tapo pakantesnė.

Finas buvo priverstas valandą laukti, tačiau neėmė į galvą. Nors ir nervinosi, neišsidavė. Lauktų dienas, savaites, mėnesius, kad tik gautų pinigus. Jis išmoko kantrybės. Ponas Makgregoras, atsakingas už perlaidas, galiausiai priėjo prie jo. Pinigai ką tik pristatyti, atleiskite už pavėlavimą. Visi šeši milijonai saugiai įveikė Atlantą ir dabar yra Britanijos žemėje.

Bet ne ilgam.

— Norėčiau juos pervesti Šveicarijon, — pareiškė Finas su derama pasitikėjimo ir patirties doze.

Tąpat popietę Bičas ir Spaiseris nuskrido į Atlantą. Kaip ir Jarberis, laukdami reiso į Londoną, juodu bastėsi po oro uostą, mėgaudamiesi nevaržoma laisve. Abu sėdėjo drauge pirmojoje klasėje, valandų valandas valgė ir gėrė, žiūrėjo filmus, o skrisdami virš Atlanto, pamėgino numigti.

Didžiai abiejų nuostabai, kai praėjo Hitrou muitinę, Jarberis jų laukė. Pranešė nuostabią žinią — pinigai atėjo ir išėjo. Jie paslėpti Šveicarijoje. Jis vėl nustebino juos, pasiūlęs tučtuojau išvykti.

— Jie žino, kad mes čia, — paaiškino prie kavos oro uosto bare. — Nusikratykim jų.

— Manote, jie mus seka? — paklausė Bičas.

— Tarkime, taip.

— Betgi kodėl? — negalėjo patikėti Spaiseris.

Pusę valandos jie kalbėjosi apie tai, paskui pradėjo dairytis reisų. Jų dėmesį patraukė „Alitalia“ į Romą. Aišku, pirmąja klase.

— Ar Romoje kalbama angliškai? — susirūpino Spaiseris, kai jie sėdosi į lėktuvą.

— Po teisybei, tai jie kalba itališkai, — paaiškino Jarberis.

— Kaip manote, popiežius mus priims?

— Tikriausiai jis labai užsiėmęs.

39

Dienų dienas Basteris keliavo zigzagais vakarų link, kol galiausiai išlipo iš autobuso San Diege. Vandenynas traukė jį — pirmasis vanduo, kurį matė po daugelio mėnesių. Jisai slampinėjo po prieplaukas, ieškodamas atsitiktinių darbų ir šnekteldamas su čionykščiais. Vienas čarterinio laivo kapitonas nusamdė Basterį parankiniu, ir jis paspruko į krantą Los Kabose, Meksikoje, pačiame pietiniame Bachos^32 gale. Uostas ten buvo pilnas brangių žvejybos katerių, kur kas dailesnių nei tie, kuriais kadaise jisai su tėvu prekiavo. Susipažino su keliais kapitonais ir per porą dienų gavo denio jūreivio darbą. Klientai buvo turtingi amerikiečiai iš Teksaso ir Kalifornijos, daugiau laiko leidę gerdami nei žvejodami. Jis negaudavo jokio atlyginimo ar algos, tačiau dirbo už arbatpinigius, kurie visada būdavo tuo didesni, kuo daugiau klientai gerdavo. Šiaip sau diena papildydavo jo kišenę 200 dolerių, gera — 500, visi grynais. Jis gyveno nebrangiame viešbutyje ir po kelių dienų liovėsi gręžiojęsis per petį. Los Kabosas greitai tapo jo namais.

Vilsonas Argrou staiga buvo iškeldintas iš Tramblo ir nusiųstas į laikinos prieglaudos namus Milvokyje, kur išbuvo lygiai vieną naktį, o paskui savavališkai pasišalino. Kadangi toks žmogus neegzistavo, taigi nebuvo įmanoma ir surasti. Džekas Argrou pasitiko jį oro uoste su bilietais, ir juodu drauge išskrido į Kolumbijos apygardą. Po dviejų dienų, kai paliko Floridą, broliai Argrou, — Kėnis Sandsas ir Rodžeris Laiteris — prisistatė Langlyje gauti naujos užduoties.

Likus trim dienoms iki išvykimo, kaip buvo numatyta, iš Kolumbijos apygardos į partijos suvažiavimą Denveryje Aronas Leikas atvažiavo į Langlį papriešpiečiauti su direktoriumi. Tai turėjo būti džiugi proga — pergalingasis kandidatas, darsyk dėkojantis genijui, įkalbėjusiam jį dalyvauti rinkimų kovoje. Sutikimo kandidatuoti kalba buvo parašyta prieš mėnesį, tačiau Tedis turėjo keletą pasiūlymų, kuriuos norėjo aptarti.

Leikas buvo palydėtas į Tedžio kabinetą, kur šeimininkas laukė kaip visada po savąja dygsniuota antklode. Atrodo išblyškęs ir pavargęs, pagalvojo Leikas. Padėjėjai dingo, durys užsidarė, ir Leikas pastebėjo, kad nepadengtas joks stalas. Juodu sėdėjo atokiau nuo rašomojo stalo, akis į akį, labai arti vienas kito.

Tedžiui kalba patiko, todėl pasakė vos kelis komentarus.

— Jūsų kalbos tampa per ilgos, — ramiai tarė jis. Bet šiomis dienomis Leikas turėjo tiek daug ką pasakyti.

— Mes dar redaguojame, — pasiteisino jis.

— Šie rinkimai priklauso jums, pone Leikai, — gan neaiškiai pareiškė Tedis.

— Aš jaučiuosi gerai, bet bus peštynės.

— Jūs laimėsite penkiolika punktų.

Leikas liovėsi šypsojęsis ir sukluso.

— Tai, eee... nieko sau skirtumas.

— Pagal viešosios nuomonės apklausas, jūs šiek tiek pirmaujate. Kitą mėnesį pirmaus viceprezidentas. Iki spalio vidurio taip ir svyruos — aukštyn žemyn. Paskui susidarys branduolinė situacija, kuri išgąsdins pasaulį. Ir jūs, pone Leikai,. tapsite mesiju.

Šitokia perspektyva įvarė baimės netgi mesijui.

— Karas? — ramiai paklausė jis.

— Ne. Bus aukų, bet ne tarp amerikiečių. Kaltę suvers Naciui Čenkovui, ir gerieji mūsų respublikos rinkėjai plūstels prie balsadėžių. Galėtumėte laimėti netgi dvidešimčia punktų.

Leikas giliai atsiduso. Norėjo pateikti daugiau klausimų, galbūt netgi paprieštarauti prieš kraujo praliejimą. Tačiau tai būtų bergždžias darbas. Kad ir kokį siaubą sumanė Tedis spalį, mechanizmas jau paleistas. Leikas nieko negalėjo pasakyti ar padaryti, kad tai sustabdytų.

— Muškite tą patį būgną, pone Leikai. Skelbkite tas pačias idėjas. Pasaulis netrukus taps beprotiškesnis, todėl mes privalome būti stiprūs, kad apsaugotume savo gyvenimo būdą.

— Iki šiol ši idėja veikė.

— Jūsų oponentas taps beatodairiškas. Jis puls jus, kad įsitvėrėte vienintelės problemos, ir inkš dėl pinigų. Jis priveiks jus ir laimės keletą punktų. Nepanikuokit. Spalį pasaulis bus apverstas aukštyn kojomis, patikėkite manimi.

— Aš tikiu.

— Jūs tą reikalą esate laimėjęs, pone Leikai. Tik skelbkite ir toliau tą pačią idėją.

— O, taip.

— Gerai. — Tedis akimirką užsimerkė, lyg norėtų trumpam snūstelti. Paskui vėl pravėrė akis ir tarė: — Dabar eime prie visai kitos temos. Man šiek tiek smalsu, kokie jūsų planai, kai jau pateksite į Baltuosius rūmus.

Leikas suglumo, ir tai atsispindėjo jo veide.

Tedis tęsė išpuolį:

— Jums reikia partnerės, pone Leikai, pirmosios ponios, tokios, kuri papuoštų Baltuosius rūmus savuoju asmeniu. Kuri užiminėtų svečius ir suteiktų pobūviams žavesio; dailios moters, pakankamai jaunos, kad galėtų susilaukti vaikų. Jau seniai, pone Leikai, mes turėjome Baltuosiuose rūmuose vaikučių.

— Jūs turbūt juokaujate, — apstulbo Leikas.

— Man patinka toji Džeinė Kordel iš jūsų štabo. Ji trisdešimt aštuonerių, sumani, moka reikšti mintis, visai daili, nors galėtų numesti penkiolika svarų. Išsiskyrusi prieš dvylika metų, ir tai jau pamiršta. Manau, ji būtų puiki pirmoji ponia.

Leikas pakreipė galvą į šoną ir staiga supyko. Norėjo užsipulti Tedį, bet šį mirksnį pristigo žodžių. Įstengė tik sumurmėti:

— Jūs proto netekote?

— Mes žinome apie Rikį, — labai šaltai ištarė Tedis, žvilgsniu įsiskverbdamas Leikui į akis.

Staiga visas oras išsiveržė Leikui iš plaučių, ir iškvėpdamas jis tepratarė:

— O, Dieve! — Sustingęs nuo sukrėtimo, akimirką nudelbė akis sau į kojas.

Negana to, Tedis padavė jam lapą popieriaus. Leikas paėmė jį ir tuoj pat atpažino savo paskutiniojo laiškučio Rikiui kopiją:

Brangusis Riki,

manau, būtų geriausia mums liautis susirašinėjus.

Linkiu tau visokeriopos sėkmės reabilitacijoje.

Nuoširdžiai, Elas

Leikas mažne pasakė galįs viską paaiškinti; dalykai ne tokie, kaip atrodo. Bet nusprendė nutylėti, bent kol kas. Klausimai užplūdo jo mintis: kiek jie žino? kaip, po šimts, perėmė paštą? kas dar žino?

Tedis leido jam tyliai kamuotis. Nebuvo ko skubėti.

Kai mintys šiek tiek praskaidrėjo, Leiko sąmonėje viršų paėmė politikas. Tedis jam siūlė būdą, kaip išsisukti. Sakė: „Tik šok pagal mano dūdelę, sūnau, ir visa bus puiku. Daryk, kaip aš noriu“.

Tad Leikas, šiaip taip nurijęs seilę, tarė:

— Tiesą sakant, man ji patinka.

— Žinoma, taip. Ji puikiai tinka tam reikalui.

— Taip. Ji labai ištikima.

Ar miegate su ja?

— Ne. Dar ne.

— Pradėkite kuo greičiau. Suvažiavime laikykit ją už rankos. Tegul prasideda paskalos, tegu savo padaro gamta. Likus savaitei iki rinkimų paskelbkite apie vestuves per Kalėdas.

— Dideles ar mažas?

— Didžiules. Metų visuomeninis įvykis Vašingtone.

— Man tai patinka.

— Paskubėkite ją užtaisyti. Prieš pat inauguraciją paskelbkite, kad pirmoji ponia laukiasi. Tai bus nuostabi tema laikraščiams. Ir taip bus miela vėl matyti Baltuosiuose rūmuose vaikučius.

Leikas nusišypsojo ir linktelėjo. Regis, ši mintis jam irgi patiko. Paskui jis vėl susiraukė.

— Ir niekas niekad nesužinos apie Rikį? — paklausė.

— Ne. Jis neutralizuotas.

— Neutralizuotas?

— Jis niekad nebeparašys kito laiško, pone Leikai. Ir būsite taip užsiėmęs, žaisdamas su visais savo vaikučiais, jog neturėsite laiko galvoti apie tokius žmones kaip Rikis.

— O kas jis toks?

— Tai bent Leikas! Tai bent bernelis!

— Man labai gaila, pone Meinardai. Labai gaila. Daugiau tai nepasikartos.

— Žinoma, ne. Aš turiu visą aplanką, pone Leikai. Visad tai prisiminkite. — Tedis suskato stumtis atgal, lyg susitikimas būtų baigtas.

— Tai buvo vienintelė silpnumo akimirka, — teisinosi Leikas.

— Neimkit į galvą, Leikai. Pasirūpinkite Džeine. Padovanokite jai naują garderobą. Ji per sunkiai dirba ir atrodo pavargusi. Nespauskit taip jos. Džeinė bus puiki pirmoji ponia.

— Taip, sere.

Tedis buvo jau prie durų.

— Daugiau jokių staigmenų, Leikai.

— Taip, sere.

Tedis atidarė duris ir išsistūmė iš kabineto.

Lapkričio pabaigoje jie apsistojo Monte Karle, nes pirmiausia ten gražu ir šilta, bet taip pat ir todėl, jog daug šnekama angliškai. Be to, daugybė kazino, be kurių negalėjo apsieiti Spaiseris. Nei Bičas, nei Jarberis negalėjo pasakyti, ar jis laimi ar pralošia, tačiau neabejotinai smaginosi. Jo žmona vis tebesirūpino motina, kuriai dar toli buvo iki mirties. Reikalai klostėsi įtemptai, nes Džo Rojus nenorėjo grįžti namo, o ji nenorėjo palikti Misisipės.

Jie visi gyveno tame pačiame nedideliame, tačiau gražiame viešbutyje miesto pakraštyje ir paprastai dusyk per savaitę pusryčiaudavo drauge prieš išsiskirstydami kas sau. Slinko mėnesiai, ir jie priprato prie savo naujojo gyvenimo, matydavosi vis rečiau ir rečiau. Turėjo skirtingus interesus. Spaiseris norėjo lošti, gerti ir leisti laiką su moterimis. Bičas labiau rinkosi jūrą ir mėgavosi žūkle. Jarberis keliavo ir studijavo Pietų Prancūzijos ir Šiaurės Italijos istoriją.

Bet visados kiekvienas žinojo, kur yra kiti du. Jeigu vienas pradingdavo, kiti trokšdavo sužinoti kur.

Apie savo amnestijas jie niekur nieko neperskaitė. Vos tik jiems pabėgus, Jarberis valandų valandas praleido Romos bibliotekoje, skaitydamas amerikietiškus laikraščius. Nė žodelio apie juos. Su niekuo tėvynėje jie nepalaikė jokių ryšių. Spaiserio žmona tvirtino niekam nepasakiusi, kad jis išėjo iš kalėjimo. Ji vis dar manė jį pabėgus.

Padėkos dieną Finas Jarberis mėgavosi kava iš automato šaligatvio kavinukėje Monte Karlo centre. Buvo šilta ir saulėta, todėl jis tik neaiškiai prisiminė, kad ten, tėvynėje, tai didelė šventė. Jam nerūpėjo, nes niekad nebesugrįš. Bičas miegojo savo viešbučio kambaryje. Spaiseris už trijų kvartalų lošė kazino.

Iš kažkur išdygo neaiškiai pažįstamas veidas. Akies mirksniu vyriškis atsisėdo priešais Jarberį ir užkalbino:

— Sveiki, Finai? Prisimenat mane?

Jarberis ramiai nugėrė kavos ir įsižiūrėjo į veidą. Paskutinįsyk jį matė Tramble.

— Vilsonas Argrou, iš kalėjimo, — prisistatė vyriškis, ir Jarberis suspėjo padėti ant stalo puodelį šio neišmetęs.

— Labą rytą, pone Argrou, — pamažu ištarė Finas ramiai, nors jam knietėjo pasakyti daug kitų dalykų.

— Turbūt nustebote mane išvydęs.

— Prisipažinsiu, taip.

— Ar ne puiki žinia apie triuškinamą Arono Leiko pergalę?

— Matyt. Kuo galiu jums padėti?

— Aš tik noriu, kad žinotumėte, jog mes visada čia pat, jeigu jums mūsų prireiktų.

Nors ir keista, bet Finas sukreknojo:

— Nelabai tikėtina. — Prabėgo jau penki mėnesiai, kai jie išėjo laisvėn. Kilnojosi iš šalies į šalį, iš Graikijos į Švediją, iš Lenkijos į Portugaliją, pamažu, orams keičiantis, slinkdami į pietus. Kaipgi Argrou sugebėjo juos susekti?

Neįtikėtina.

Argrou išsitraukė iš vidinės švarkelio kišenės žurnalą.

— Užtikau tai praeitą savaitę, — tarė jis ir padavė Finui žurnalą. Leidinys buvo atverstas ties puslapiu gale, kur pažinčių skyrelyje raudonu spalvikliu buvo apvestas skelbimas:

NBV, virš 20-ies, ieško malonaus ir diskretiško per 40 ar 50 m. pono, amerikiečio, su kuriuo norėtų susirašinėti.

Be abejo, Jarberis buvo anksčiau jį matęs, tačiau gūžtelėjo, lyg nieko nenutuoktų.

— Atrodo pažįstama, ką? — paklausė Argrou.

— Man jie visi vienodi. — Finas numetė žurnalą ant stalo. Tai buvo europietiškasis Out and About leidinys.

— Mes atsekėme pašto dėžutės adresą čia, Monte Karle, — toliau kalbėjo Argrou. — Visai nauja išsinuomota dėžutė, netikra pavarde ir visa kita. Koksai sutapimas.

— Klausykit, aš nežinau, kam jūs dirbate, bet kažkaip stipriai jaučiu, kad nepriklausome jūsų jurisdikcijai. Mes nepažeidėme jokio įstatymo. Kodėl neatsiknisate?

— Žinoma, Finai, bet nejau dviejų milijonų baksų negana?

Finas nusišypsojo ir apsidairė po mielą kavinukę. Nugėręs

gurkšnį kavos, tarė:

— Juk reikia jums kokio nors darbo.

— Dar pasimatysime, — metė Argrou, pašoko ir prašapo.

Lyg niekur nieko Jarberis baigė gerti kavą. Kurį laiką stebėjo gatvę ir mašinų srautą, paskui paliko kavinukę ir nuėjo prisidėti prie savo kolegų.

Notes

[

←1

]

Beltway angl. — Žiedinis kelias, gatvė Vašingtone. — Čia ir toliau pastabos vertėjo.

[

←2

]

Politinio veikimo komitetai, sukuriami vienodų interesų grupės finansuoti rinkiminėms kampanijoms kandidatų, kurie vėliau stos jų ginti.

[

←3

]

Nevedęs baltasis vyriškis — paplitusi JAV skelbimų nuoroda.

[

←4

]

įstatymas, reikalaujantis, kad kompanijose, valstybinėse įstaigose ir mokymo įstaigose, kur nuo seno dominavo vyriškos lyties baltieji, būtų padidintas negrų, moterų ir kitų mažumų skaičius.

[

←5

]

Byčas angl. beach — pliažas.

[

←6

]

Entertainment Sports Network angl. — pramoginis sporto tinklas.

[

←7

]

Santr. iš angl. Mothers Against Drunk Driving — “Motinos prieš girtus vairuotojus”, visuomeninė organizacija. Čia taip pat ir žodžių žaismas, nes tariama kaip mad (įsiutęs).

[

←8

]

Santr. iš angl. Students Against Drunk Driving — “Studentai prieš girtus vairuotojus”, visuomeninė organizacija. Irgi žodžių žaismas, nes tariama kaip sad (liūdnas).

[

←9

]

Keliamųjų metų, kurių rudenį vyksta prezidento rinkimai, antrasis kovo antradienis. Tą dieną daugelis valstijų, ypač pietuose, organizuoja pirminius rinkimus, siekdamos išsiaiškinti kandidatus nuo kiekvienos partijos.

[

←10

]

Vietkongo ir Šiaurės Vietnamo kariuomenės operacija prieš JAV ir Pietų Vietnamo karinius dalinius (1968 01 29-02 25) Vietnamo kare.

[

←11

]

Taco isp. — meksikietiškas patiekalas: perpus sulenktas kukurūzų sklindis su įdėtu gabalėliu jautienos ar vištienos.

[

←12

]

Sutrumpinta iš Sent Pytersbergo, miesto Floridoje.

[

←13

]

T. y. kai pirminiai rinkimai vyksta likusiose valstijose.

[

←14

]

Santr. iš angl. “Tele-Digital Equipment Corporation” — “Teleskaitmeninės įrangos korporacija”.

[

←15

]

Vien siaurų juostelių kelnaitės (angl. thong — dirželis, raištelis).

[

←16

]

Humphrey Bogart ir Lauren Bacall — populiarus praeito amžiaus 5-ojo dešimtmečio kino aktoriai, vyras ir žmona.

[

←17

]

Šen bei ten angį.

[

←18

]

Televizijos realybės šou, panašus į mūsiškį „Akvariumą“

[

←19

]

Pravardė pagal garsų praeito amžiaus 10-ojo dešimtmečio hiphopo muzikos atlikėją (angl. T-Bone, šis žodis tiesiogine prasme reiškia T formos kauliuką, randamą nugarinės kepsnyje).

[

←20

]

Taip pravardžiuojami FTB agentai kovai su narkotikais.

[

←21

]

Quayle, John Danforth (g. 1947) — JAV prezidento Džordžo Bušo Vyresniojo viceprezidentas. Daugelio amerikiečių nuomone, neturėjo reikiamų gabumų ir patirties tokiam aukštam postui užimti, dažnai šaipytasi iš jo daromų klaidų.

[

←22

]

Rocky Marciano (1923-1969) — garsus boksininkas, 1952 m. pasaulio čempionas, pasitraukė iš ringo nenugalėtas.

[

←23

]

Buddy Holly (1936-1959) — dainų autorius ir atlikėjas, gitaristas, grupės “Crickets” vadovas.

[

←24

]

Otis Redding (1941-1967) — populiarus “soul” stiliaus dainų autorius ir atlikėjas, žuvo aviakatastrofoje.

[

←25

]

Thurman Munson (1947-1979) — garsus beisbolininkas, žuvo aviakatastrofoje, skrisdamas nuosavu lėktuvu.

[

←26

]

John Fitzgerald Kennedy Jr. (1960-1999) — nužudytojo JAV prezidento Džono Ficdžeraldo Kenedžio sūnus. Žuvo aviakatastrofoje, skrisdamas nuosavu lėktuvu.

[

←27

]

Ron Brown (1941-1996) — afroamerikietis, JAV prekybos ministras. Žuvo per aviakatastrofą Jugoslavijoje karo metu.

[

←28

]

Šitaip žymimi filmai, knygos bei kiti leidiniai, skirti suaugusiems, t. y. su atviru seksu ir pornografija.

[

←29

]

“Laukas ir srautas” angl. — daugiausia vyrams skirtas žurnalas apie medžioklę, žūklę, gyvenimą atvirame ore ir pan.

[

←30

]

Dukakis, Michael (g. 1933) — politikos veikėjas, Masačūsetso valstijos gubernatorius, kandidatas į prezidentus nuo Demokratų partijos 1988 m. rinkimuose (pralaimėjo Džordžui Bušui Vyresn.).

[

←31

]

“The Braves” (Drąsuoliai) — Atlantos beisbolo komanda.

[

←32

]

Ispaniškas Kalifornijos pusiasalio pavadinimas.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Notes

Content

Гришэм Джон Brolija