Аґата Крісті

Загадка «Блакитного потяга»

Двом видатним членам О.В.П.[1] – Карлотті та Пітеру

Розділ перший

Чоловік із сивиною

Наближалася північ, коли площу Конкорд перетнув якийсь чоловік. Попри добротне хутряне пальто, яке огортало його кощаву фігуру, було в ньому щось напрочуд кволе й жалюгідне.

Такий собі недомірок зі щурячою фізією. Чоловічок, про якого ніхто не сказав би, наче той може відігравати помітну роль або досягти високого становища у будь-якій царині. А все ж, дійшовши такого висновку, спостерігач би неминуче помилився. Бо цей чоловічок, хоч який мізерний і непримітний на вигляд, відігравав визначну роль у долях світу. В імперії, де правили пацюки, він був серед них королем.

І навіть о такій порі в амбасаді очікували на його повернення. Але спершу він мав покінчити з однією справою – дільцем, про яке в посольстві офіційно не знали. У місячному світлі зблиснуло бліде, різке обличчя. Тонкий ніс мав невеличкий натяк на горбинку. Його батько був польським євреєм, кравцем-поденником. І справа, яка вивела сина надвір цього пізнього вечора, припала б старому до смаку.

Чоловічок вийшов до Сени, перетнув міст і опинився в одному з найменш респектабельних паризьких кварталів. А там зупинився перед високим, занехаяним будинком і піднявся у квартиру на п’ятому поверсі. Заледве постукав у двері, як їх відчинила жінка, яка вочевидь очікувала на його появу. Вона не привіталася з ним, але допомогла зняти пальто й провела в кімнату, умебльовану з дешевим шиком. Приглушене брудним рожевим абажуром, електричне світло пом’якшувало, але не могло приховати ані товстого шару грубого макіяжу, ані широких монгольських вилиць на її обличчі. Як щодо професії, так і національності Ольги Демірової сумніватися не доводилося.

– Все гаразд, маленька?

– Все гаразд, Борисе Івановичу.

Кивнувши, той пробурмотів:

– Хвоста за мною ніби не було.

Але в його голосі бриніла тривога. Він підійшов до вікна, злегенька розсунув фіранки і обережно визирнув назовні. А відтак різко відсахнувся.

– На тротуарі навпроти – двоє чоловіків! І здається мені… – Він змовк і заходився гризти нігті: мав таку звичку, коли нервував.

Росіянка похитала головою – неквапливо й заспокійливо.

– Вони стояли там іще до вашого приходу.

– А все ж у мене таке враження, наче вони стежать за будинком.

– Можливо, – байдуже погодилася та.

– Але ж тоді…

– То й що? Навіть коли вони і знають – на хвіст же упадуть не вам.

На його губах промайнула жорстока посмішка.

– А й правда, – погодився він.

Хвилину-другу в задумі помовчав, а відтак зауважив:

– Цей клятий американець здатен подбати про себе не гірше за інших.

– Схоже на те.

Чоловік знову підійшов до вікна.

– Серйозні хлопці, – промимрив він зі смішком. – І, боюся, добре відомі поліції. Ну-ну, братці апаші,[2] вдалого полювання.

Ольга Демірова похитала головою.

– Якщо цей американець і справді такий, як про нього подейкують, двійку полохливих бандюг тут не впоратись. – Вона помовчала. – Цікаво…

– Що?

– Нічого. Просто двічі за вечір вулицею проходив якийсь чоловік – чоловік із сивиною.

– То й що?

– А те. Проходячи повз цих двох, він впускав рукавичку. А один з них піднімав її і повертав господарю. Заяложений прийом.

– Ти хочеш сказати… що той чоловік із сивиною… їх і найняв?

– Щось на кшталт цього.

Візитер розтривожився й занервував.

– А ти певна, що пакунок на місці? Цілий і неушкоджений? Про це забагато базікали… просто страх як багато.

І знову заходився гризти нігті.

– Погляньте самі.

Схилившись над каміном, вона спритно розгребла вугілля і з-під нього, з самої середини, з-поміж клубків зіжмаканих газет дістала довгастий, у брудну ж таки газету загорнутий сувертень і простягнула його чоловічкові.

– Винахідливо, – сказав той, схвально кивнувши.

– Квартиру обнишпорювали двічі. Навіть матрац на ліжку розпороли.

– От я й кажу, – промимрив він, – забагато базікали. Усі ці спроби набити ціну були помилкою.

А сам тим часом розгорнув газету. Всередині виявився невеличкий пакунок, замотаний у коричневий папір. Його він, звісна річ, теж розгорнув, перевірив вміст і швидко загорнув назад. Чоловічок саме закінчував, коли різко задзеленчав електричний дзвінок.

– А цей американець пунктуальний, – сказала Ольга, кинувши погляд на стінний годинник.

І вийшла з вітальні. А за хвилину повернулася, ведучи незнайомця – кремезного, широкоплечого чоловіка, чиє заокеанське походження було очевидним. Його проникливий погляд ковзнув із однієї на іншого.

– Мсьє Краснін? – увічливо поцікавився він.

– Це я, – сказав Борис. – Мушу перепросити за… незвичність обраного місця зустрічі. Але секретність понад усе. Я… мені за жодних обставин не можна виявитися причетним до такої справи.

– Он як? – не менш люб’язно перепитав той.

– Ви ж бо дали слово – чи не так? – що жодна з подробиць продажу не розголошуватиметься. Це одна з умов нашої… трансакції.

Американець кивнув.

– Із цього приводу ми вже порозумілися, – байдужим тоном промовив він. – Тож чому б вам тепер не показати товар?

– А гроші – асигнаціями – у вас із собою?

– Так, – відповів той, не роблячи, однак, жодної спроби пред’явити їх.

Якусь мить повагавшись, Краснін жестом вказав на невеличкий сувертень на столі.

Американець узяв його та розгорнув паперову упаковку. А вміст підніс до електричної лампочки, де піддав украй ретельному огляду. Вдоволений результатом, він дістав із кишені товстий шкіряний гаманець і, вийнявши звідти пачку банкнот, простяг своєму візаві. А той ретельно їх порахував.

– Усе правильно?

– Так, дякую, мсьє. Все гаразд.

– Атож! – відказав американець. І недбало сунув коричневий пакуночок до кишені. Він уклонився Ользі. – Добраніч, мадемуазель. І вам, мсьє Красніне.

І вийшов, зачинивши за собою двері. Двійко тих, хто залишився в кімнаті, зустрілися поглядами. Чоловік облизав пересохлі губи і пробурмотів:

– Цікаво, чи дістанеться він до готелю?

Обоє, не змовляючись, повернулися до вікна. І саме встигли побачити, як унизу американець вийшов із під’їзду, звернув ліворуч і жвавим кроком попрямував вулицею, жодного разу не озирнувшись. Із дверної пройми навпроти вислизнули дві тіні й безшумно подалися назирці. Переслідувачі та переслідуваний розчинилися в темряві. Першою заговорила Ольга Демірова.

– Дістанеться живий і здоровий, – сказала вона. – Вам нема чого хвилюватися – хоч за нього, хоч сподіваючись на протилежне.

– Чому ти так гадаєш? – запитав зацікавлений Краснін.

– Чоловік, що нажив стільки грошей, як він, ніяк не може виявитися дурнем, – відповіла Ольга. – До речі, про гроші…

І значуще глянула на нього.

– Га?

– Мою частку, Борисе Івановичу.

Краснін із деякою неохотою простяг їй дві банкноти. Та кивнула на знак удячності, але без жодних емоцій, і заховала гроші за підв’язку панчохи.

– От і добре, – вдоволено зауважила вона.

Той з інтересом подивився на неї.

– Невже тобі не шкода, Ольго Василівно?

– Шкода? Чого?

– Того, що зберігалося у тебе. Бувають жінки – і, гадаю, їх більшість, – які від таких речей просто божеволіють.

Та в задумі кивнула.

– Так, тут ви маєте рацію. Більшість жінок втрачають через них голову. Але я – ні. Мені от тепер цікаво… – і змовкла.

– Ну-ну? – зацікавлено запитав співрозмовник.

– Американець залишиться цілий – так, цього я певна. Але потому…

– Га? Про що ти?

– Він, звісно, подарує їх якійсь жінці, – замислено промовила Ольга. – І мені цікаво, що ж станеться далі…

Вона здригнулася, немов у нетерплячці, і підійшла до вікна. Аж раптом скрикнула й гукнула свого товариша.

– Погляньте, он він знову йде вулицею – ну, той чоловік.

Обоє задивилися вниз. Там прогулянковою ходою простувала струнка, елегантна фігура. На ній були циліндр-шапокляк і плащ. Коли вона проходила повз вуличний ліхтар, його світло вихопило з темряви пасмо густого сивого волосся.

Розділ другий

Мсьє маркіз

Чоловік із сивиною йшов собі далі – неквапливо і, схоже, не зважаючи на оточення. Звернув у провулок праворуч, тоді ліворуч, час від часу мугикаючи під ніс короткий мотивчик.

Зненацька він завмер на місці й прислухався. Бо почув певний звук. Неначе десь лопнула шина чи, можливо, стріляли. На якусь хвильку його губи склалися в дивну посмішку. А відтак чоловік продовжив свою неспішну прогулянку.

Звернувши за ріг, він натрапив на сцену якоїсь активності: представник закону занотовував щось у записнику, а довкола стовбичили кілька спізнілих перехожих. В одного з них сивочолий увічливо поцікавився:

– Щось сталося, так?

– Mais oui,[3] мсьє. Двійко апашів підстерегли літнього американського джентльмена.

– Але обійшлося без крові?

– О, так, – засміявся чоловік. – Той американець мав у кишені револьвер і, перш ніж вони встигли напасти, послав у їхній бік кілька куль – настільки впритул, що ті сполохалися й накивали п’ятами. А поліція, як завжди, прибула надто пізно.

– Он воно що! – видобув цікавий.

На його обличчі, однак, не відбилося жодних емоцій.

Незворушно й байдуже продовжив він свій нічний променад. Незабаром перетнув Сену й опинився у фешенебельнішій частині міста. А ще за якихось двадцять хвилин зупинився перед одним із будинків на тихій, аристократичній вулиці.

Крамничка – а там містилася саме вона – з вигляду була скромною і без претензій. Торгівець бо антикваріатом Д. Папополус зажив настільки гучної слави, що жодної реклами не потребував, та й, власне, бізнес його здебільшого провадився під прилавком. Він мав у власності розкішну квартиру з видом на Єлисейські Поля, і було б слушно припустити, що о такій порі його радше можна знайти там, ніж на робочому місці, але чоловік із сивиною здавався впевненим в успіху, коли натискав на непримітно розташований дзвінок, спершу кинувши швидкий погляд угору і вниз по безлюдній вулиці.

І не помилився у своїх розрахунках. Двері прочинилися, і за шпариною постав якийсь чоловік. Він мав смагляве обличчя й носив у вухах золоті кільця.

– Вечір добрий, – сказав незнайомець. – Твій господар на місці?

– Господар тут, але о такій порі випадкових відвідувачів не приймає, – пробурчав той.

– Мене, гадаю, прийме. Передай, що прийшов його друг, мсьє маркіз.

Лакей прочинив двері трошки ширше і впустив візитера всередину.

Говорячи, сивочолий, який назвався маркізом, затуляв обличчя рукою. А коли слуга повернувся зі звісткою, що мсьє Папополус радо прийме відвідувача, зовнішність незнайомця зазнала подальшої трансформації. Служник, не інакше, був украй неспостережливим або ж дуже добре вишколеним, оскільки не виказав жодного подиву при вигляді невеликої чорної атла́сної маски, що приховала фізіономію гостя. Він провів його до дверей у кінці коридору, відчинив їх і шанобливим напівшепотом доповів: «Мсьє маркіз».

Постать, що підвелася назустріч цьому дивному відвідувачеві, мала імпозантний вигляд. Було в мсьє Папополусі щось превелебне й навіть патріарше. Він міг похвалитися високим опуклим чолом та гарною білою бородою. А його манера спілкуватися чимось нагадувала благостиню церковника.

– Мій дорогий друже, – протягнув антиквар.

Він розмовляв французькою, і його голос звучав єлейно й медоточиво.

– Мушу вибачитися за пізню годину, – сказав візитер.

– Ну що ви, що ви, – заперечив мсьє Папополус. – Ця пора ночі повна цікавого. Ви ж бо, гадаю, і ввечері не нудьгували?

– Не особисто, – відповів мсьє маркіз.

– Не особисто, – повторив той, – ні, ні, звичайно, ні. То що, є новини?

І скоса кинув на співрозмовника пронизливий погляд – аж ніяк не благостинний і не церковний.

– Новин немає. Спроба провалилася. Я практично й не розраховував на інше.

– І мали рацію, – сказав антиквар. – Бо якщо діяти грубо… – і замахав рукою, виражаючи свою глибоку відразу до грубості у будь-якій формі.

Бо й справді: ані в самому мсьє Папополусі, ані в речах, з якими той мав справу, нічогісінько грубого не було. Його добре знали при більшості королівських дворів Європи, а монархи по-дружньому називали просто Деметріусом. Він здобув репутацію надзвичайно делікатної людини. Саме вона, вкупі зі шляхетною зовнішністю, і дозволяла йому виходити сухим із води після вкрай сумнівних оборудок.

– З наскоку, в лоб… – почав мсьє Папополус і похитав головою. – Таке інколи спрацьовує, але вкрай рідко.

Його співрозмовник стенув плечима.

– Зате заощаджує час, – зауважив він. – А невдача не спричиняє жодних збитків – ну, або майже жодних. Однак основний план – не підведе.

– Он як, – сказав мсьє Папополус і проникливо подивився на нього.

Той неквапливо кивнув.

– Я дуже покладаюся на вашу… е-е… репутацію, – промовив антиквар.

Мсьє маркіз люб’язно посміхнувся.

– Гадаю, можна стверджувати, – пробурмотів він, – що ваше довір’я не буде обмануте.

– Ви маєте унікальні можливості, – сказав торгівець старожитностями з ноткою заздрості в голосі.

– Бо створюю їх, – відповів на це мсьє маркіз.

Він підвівся й узяв свій плащ, недбало кинутий на спинку стільця.

– Я триматиму вас у курсі справи через звичні канали зв’язку, мсьє Папополус, але за вами не повинно бути жодної затримки.

Це зачепило антиквара за живе.

– За мною ніколи не буває затримок, – заремствував він.

Візитер посміхнувся і, не кажучи ні слова на прощання, вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері.

Якусь хвильку мсьє Папополус перебував у задумі, погладжуючи свою патріаршу білу бороду, а відтак підійшов до інших дверей, які відчинялися всередину. Щойно він повернув ручку, як у кімнату ледь не сторч головою ввалилася молода жінка, яка – тут сумніватися не доводилося – стояла, обпершись об стулку й припавши вухом до замкової щілини. Антиквар не виказав ні здивування, ні обурення. Очевидно, все це було для нього звичною річчю.

– Ну, Зіє? – тільки й видобув він.

– Я не чула, як він пішов, – пояснила та.

То була приваблива молода особа – ставна, з пишними формами, блискучими чорними очима й настільки помітною загальною схожістю з мсьє Папополусом, що одразу ж ставало ясно: це батько й дочка.

– Як же дратує, – знервовано повела далі вона, – що крізь замкову щілину не можна водночас бачити й чути.

– Мене це теж нерідко дратувало, – зауважив той із надзвичайною безпосередністю.

– То ось він який, мсьє маркіз, – повільно промовила Зія. – Тату, а він завжди з’являється в масці?

– Щоразу.

Запала пауза.

– Гадаю, йдеться про рубіни? – запитала донька.

Батько кивнув.

– Ну, яка твоя думка, маленька? – поцікавився той, і в його чорних очицях-намистинках прозирнуло щось схоже на веселощі.

– Про мсьє маркіза?

– Так.

– Гадаю, – неквапливо проказала вона, – дуже рідко буває, щоб справдешній церемонний англієць аж так добре розмовляв французькою.

– Ага! – мовив мсьє Папополус. – То он якого ти дійшла висновку.

Він, як і завше, не поспішав ділитися своїми думками, але поглядав на Зію з ласкавим схваленням.

– Я також подумала, – докинула та, – що голова у нього якоїсь дивної форми.

– Завелика, – сказав на це батько, – трішки завелика. Але перука завжди породжує такий ефект.

Вони обмінялися поглядами й посміхнулися.

Розділ третій

Серце вогню

Руфус ван Олдін пройшов крізь турнікетні двері готелю «Савойя» і попрямував до конторки портьє. Той привітав його шанобливою усмішкою.

– Радий знову бачити вас, містере ван Олдіне, – промовив він.

Мільйонер-американець лише недбало кивнув у відповідь.

– Усе гаразд? – запитав новоприбулий.

– Так, сер. Майор Найтон нагорі, у вашому люксі.

Ван Олдін знову кивнув.

– Пошти немає? – поблажливо процідив він.

– Усю кореспонденцію передали прямо в номер, містере ван Олдіне. Ой, зачекайте хвилинку!

Його рука пірнула в одне з відділень і дістала листа.

– Щойно отримали, – пояснив портьє.

Мільйонер узяв у нього конверт і щойно помітив почерк, по-жіночому граційний, як вираз його обличчя зненацька змінився. Різкі контури пом’якшали, а жорстка складка губ розгладилася. Тепер він мав вигляд іншої людини. З листом у руці та досі усміхаючись підійшов до ліфта.

У вітальні його апартаментів за письмовим столом сидів молодий чоловік і жваво сортував кореспонденцію з тією спритністю, яка породжується тільки тривалою практикою. Забачивши ван Олдіна, він стрибком звівся на ноги.

– Привіт, Найтоне!

– Радий вас бачити, сер. Гарно провели час?

– Так собі, – холодно відказав мільйонер. – По-моєму, сьогоднішній Париж – глухе містечко. Та все ж я отримав те, по що їздив.

І досить неприємно посміхнувся сам до себе.

– Гадаю, як і завжди, – зауважив секретар, сміючись.

– Що є, те є, – погодився той.

Він розмовляв у суто фактологічній манері, як-от коли констатують дещо загальновідоме. Скинувши своє важке пальто, господар підійшов до столу.

– Є щось термінове?

– Не думаю, сер. Здебільшого рутинна писанина. Я, правда, ще не все розсортував.

Ван Олдін коротко кивнув. Він був не з тих, хто часто шпетить або хвалить. Його підхід до наймання персоналу вирізнявся простотою: кожен отримував змогу проявити себе, а тих, хто виявлявся неефективним, швидко звільняли. Підбір кадрів теж проходив нетрадиційно. Так, Найтона мільйонер випадково зустрів на швейцарському курорті два місяці тому. Уподобавши цього хлопчину, він проглянув послужний список майора і знайшов там пояснення його кульгавості. Ветеран не робив таємниці з того, що шукає собі місце, і навіть несміливо поцікавився в американця, чи не чув той про якусь годящу вакансію. Ван Олдін пригадав – із жорсткою, але й веселою посмішкою – всю глибину приголомшення цього молодика, коли йому запропонували пост секретаря в самого небожителя.

– Але… я не маю досвіду роботи з діловими паперами, – промимрив, затинаючись, той.

– А він тобі й ні до чого, – відказав роботодавець. – Для таких справ я маю вже аж трьох секретарів. Але скидається на те, що наступні півроку я проведу в Англії, тож мені потрібен британець, що… ну, знає, за які кінці посмикати… і міг би опікати мене серед тамтешнього товариства.

Тепер у ван Олдіна були всі підстави вважати, що він не помилився у своїй оцінці. Найтон виявився метким, тямущим, винахідливим і мав воістину чарівні манери.

Секретар указав на три-чотири листи, які лежали окремо, на краю стола.

– Можливо, було б не зайве, якби ви продивилися ось ці, сер, – обережно запропонував він. – Верхній стосується угоди з Колтоном…

Але Руфус ван Олдін здійняв руку у протестному жесті.

– Сьогодні ввечері я не збираюся проглядати жодного крючкодерства, – заявив бос. – Усі вони можуть зачекати до ранку. Крім ось цього, – додав він, опускаючи очі на лист, який тримав у руці. І знову на його обличчі промайнула та дивна усмішка-трансформація.

Річард Найтон і собі доброзичливо всміхнувся.

– Від місіс Кеттерінґ? – промурмотів він. – Вона телефонувала вчора й сьогодні. Схоже, їй терміново треба зустрітися з вами, сер.

– Справді?

Усмішка спала з мільйонерових губ. Він розірвав конверт, який стискав у руці, та витяг вкладений аркуш. І доки читав, його обличчя похмурніло, вуста бгалися в жорстоку складку, яку так добре знали на Волл-стріт, а брови зловісно супилися. Найтон тактовно відвернувся і продовжив розпечатувати й сортувати кореспонденцію. У ван Олдіна вирвалася приглушена лайка, а його стиснутий кулак роздратовано гупнув по стільниці.

– Я такого не потерплю! – пробурмотів він сам до себе. – Бідолашна дівчинка, добре хоч за її спиною стоїть старий татусь.

Кілька хвилин він походжав сюди-туди по кімнаті, і його грізно насуплені брови не віщували добра. Старанний секретар не підводив голови від робочого столу. Раптом ван Олдін різко зупинився. І взяв зі стільця, на який тільки-но жбурнув його, своє пальто.

– Знову йдете, сер?

– Так, треба провідати доньку.

– А якщо зателефонують від Колтона?..

– Пошли їх до біса! – гаркнув бос.

– Як скажете, – без жодних емоцій відповів секретар.

До того часу мільйонер встиг натягнути пальто. Насунувши на голову капелюха, він майнув до дверей. А там, уже взявшись за ручку, затримався.

– Хороший ти хлопець, Найтоне, – кинув він, – але не дратуй мене, коли я заведений.

Той ледь помітно посміхнувся, але мовчав.

– Рут – моя єдина кровинка, – сказав ван Олдін, – і ніхто в цілому світі до пуття не розуміє, що вона значить для мене.

Його обличчя освітила примарна посмішка. Він засунув руку в кишеню.

– Хочеш дещо побачити, Найтоне?

І підійшов назад до секретаря.

З кишені з’явився пакуночок, недбало замотаний у коричневий папір. Мільйонер зірвав обгортку, і з-під неї прозирнув чималий футляр, обтягнутий потертим червоним оксамитом. По центру пишалася увінчана короною монограма. Ван Олдін відкрив коробочку, і секретар шумно хапонув повітря. На тлі бруднуватої білої серцевини криваво засяяли самоцвіти.

– Боже мій! Сер, вони… вони справжні? – заледве видобув майор.

Бос тихенько гигикнув від задоволення.

– Воно й не дивно, що тобі не віриться. Серед цих бо рубінів є три найбільші у світі. Їх, Найтоне, носила Катерина, російська імператриця. Той, що по центру, називається «Серце вогню». Він ідеальний – жодного ґанджу.

– Але, – пробурмотів секретар, – вони ж, напевно, вартують цілого статку.

– Чотирьох-п’яти сотень тисяч доларів, – незворушно озвався ван Олдін, – і це без урахування їхньої історичної цінності.

– І ви ось так запросто носите їх у кишені?

Той вдоволено засміявся.

– Виходить, так. Бач, яка справа: це мій маленький подаруночок Руті.

Секретар стримано всміхнувся і промимрив:

– Тепер я розумію нетерпіння місіс Кеттерінґ, яка ледь телефон не обірвала.

Але ван Олдін похитав головою. На його обличчі знову проступив суворий вираз.

– Тут ти помиляєшся, – сказав він. – Вона про них нічого не знає: я хочу зробити їй невеличкий сюрприз.

Він захлопнув футляр і знову взявся неквапливо загортати його.

– Нелегко жити, Найтоне, знаючи, як мало можна зробити для тих, кого любиш. Я міг би викупити для Рут чималу частку нашої планети, якби лише це чимось допомогло, але ж пуття від того не буде. Або можу повісити їй на шию ось ці брязкальця і, чого доброго, подарувати кілька митей насолоди, але… – Він похитав головою. – Коли жінка нещасна у власному домі…

Речення залишилося незакінченим. Секретар делікатно кивнув. Він бо як ніхто інший знав репутацію високоповажного[4] Дерека Кеттерінґа. Ван Олдін зітхнув. Засунувши пакунок назад до кишені пальта, він кивнув Найтону і вийшов з кімнати.

Розділ четвертий

На Керзон-стріт

Дружина високоповажного Дерека Кеттерінґа мешкала на Керзон-стріт. Дворецький, який відчинив двері, одразу ж упізнав Руфуса ван Олдіна й дозволив собі стримано посміхнутися на знак привітання. І провів відвідувача нагору, у просторий салон на другому поверсі.

Жінка, яка сиділа біля вікна, із криком звелася на ноги.

– Ох, тату, як же добре, що ти зазирнув! А я цілий день надзвонювала майорові Найтону, аби зв’язатися з тобою, але він ніяк не міг сказати напевно, коли варто очікувати на твоє повернення.

Рут Кеттерінґ було двадцять вісім років. Хоча її не назвеш красунею чи навіть у справжньому сенсі слова гарненькою, та все ж вона мала приголомшливий вигляд завдяки кольоровій гамі. Ван Олдіна свого часу дражнили «рудим-коноплястим», а от колір волосся Рут наближався до чистого каштанового. У комплекті з ним ішли карі очі й вугільно-чорні вії – останній ефект дещо підсилювався фарбуванням. Вона була висока, струнка й не позбавлена грації рухів. При побіжному огляді її обличчя здавалося ликом Рафаелевої Мадонни. І лише придивившись, можна було помітити ту саму лінію щелеп та підборіддя, що й у батька, яка свідчила про ту ж рішучість і жорсткість. Вони були до лиця чоловікові, а от жінці пасували не так. Із самого дитинства Рут ван Олдін звикла чинити по-своєму, і кожен, хто коли-небудь ставав у неї на шляху, швидко усвідомлював, що дочка Руфуса ван Олдіна аж ніяк не з поступливих.

– Найтон сказав мені, що ти телефонувала. Я повернувся з Парижа лише півгодини тому. То що там за історія з Дереком?

Рут Кеттерінґ сердито спалахнула.

– Це щось невимовне! І переходить будь-які межі! – викрикнула вона. – Він… таке враження, що він не чує жодного мого слова!

У її голосі звучали не лише гнів, але й замішання.

– Мене почує, – твердо сказав мільйонер.

Рут повела далі:

– Протягом останнього місяця я заледве бачилася з ним. Він скрізь з’являється з тією жінкою.

– З тією жінкою?..

– З Мірей. Ну, танцівницею з «Парфенону».

Ван Олдін кивнув.

– На тому тижні я була в його батьків, у Леконбері. І там… поговорила з лордом. Він розмовляв зі мною дуже люб’язно й цілковито підтримав. Пообіцяв дати Дереку добрячого прочухана.

– Угу, – тільки й видобув мільйонер.

– Що ти хочеш сказати своїм «угу», тату?

– Те, що ти й подумала, Руті. Бідолашний Леконбері – та він же просто руїна. Звичайно, стариган на твоєму боці, і нічого дивного, що він спробував тебе заспокоїти. Ще б пак: його син та спадкоємець одружений з дочкою одного з найбагатших людей Америки! Звісна річ, йому не хочеться цього запороти. Але всім відомо, що лорд уже однією ногою в могилі, тож хай що він скаже, а Дереку це буде як горох об стінку.

– А хіба ти не можеш чимось зарадити, тату? – гнула своє Рут, хвилину-другу помовчавши.

– Та міг би, – відказав ван Олдін. Він на секунду замислився, а відтак повів далі: – Є кілька варіантів того, що тут можна зробити, але тільки від одного буде користь. Наскільки тобі вистачить мужності, Руті?

Та витріщилася на нього. А батько ствердно кивнув.

– Я хочу сказати саме те, що й кажу. Чи вистачить у тебе характеру зізнатися перед усім білим світом, що ти припустилася помилки? Із цього гармидеру є лише один вихід, Руті. Закрити збитковий бізнес і почати все заново.

– Ти маєш на увазі…

– Розлучення.

– Розлучення?

Мільйонер сухо посміхнувся.

– Ти так вимовляєш це слово, наче зроду його не чувала. Хоча твої друзі розходяться направо й наліво ледь не щодня.

– О! Це мені відомо. Але…

І змовкла, закусивши губу. А батько з розумінням кивнув.

– Я знаю, Рут. Ти така ж, як і я: терпіти не можеш випускати з рук своє. Але я навчився цьому, і ти теж повинна навчитися: буває так, що це єдиний вихід. Я міг би знайти способи скомандувати Дереку «до ноги», але зрештою все закінчиться тим же. Він тобі не пара, Рут: цей тип прогнив до самих кісток. І зауваж: я картаю себе за те, що дозволив тобі одружитися з ним. Але ж тобі на ньому просто світ клином зійшовся, та й він начебто всерйоз збирався почати життя з нової сторінки – ну й от, а я ж бо якось уже став у тебе на шляху…

Промовляючи останні слова, він не дивився на доньку. А якби поглянув, то, напевно, побачив би, як на її обличчі раптом проступив гнівний рум’янець.

– Було… – різким тоном проказала вона.

– От я і виявився надто м’якосердим, щоб повторити це вдруге. Хоча передати тобі не можу, як жалкую, що не повторив. Останні кілька років, Рут, твоє життя було не мед.

– Та що вже там – не надто… приємним, – погодилася місіс Кеттерінґ.

– От я й кажу, що час покласти цьому край! – І він ляснув долонею по столу. – У тобі досі можуть жити почуття до цього хлопця. Вирви їх з коренем! Поглянь фактам в обличчя. Дерек Кеттерінґ одружився з тобою заради грошей. Тут і казці кінець. Позбудься його, Рут.

На кілька хвилин вона втупилася в підлогу, а відтак сказала, не підводячи голови:

– А якщо він не дасть згоди на розлучення?

Ван Олдін спантеличено поглянув на неї.

– А його ніхто й не питатиме.

Донька зашарілася й закусила губу.

– Ні… звісно, ні… Я лише хотіла сказати…

І змовкла. Батько пронизливо глянув на неї.

– Що ти хотіла сказати?

– Хотіла сказати… – Вона затнулася, ретельно добираючи слова. – Не думаю, що він так просто здасться.

Мільйонер рішуче випнув підборіддя.

– Ти маєш на увазі, розпочне гучний процес? Ну і нехай! Хоча ти, власне, помиляєшся. Твій благовірний не зчинятиме скандалу. Перший-ліпший адвокат розтлумачить йому, що цим він тільки виставить себе на посміховисько.

– А ти не думаєш… – Вона неначе з чимось зволікала. – Ну тобто… просто щоб насолити мені… він може почати… скажімо так… прати брудну білизну на людях?..

Батько поглянув на неї з деяким спантеличенням.

– Тобто піде до суду? – Він похитав головою. – Вкрай малоймовірно. Бач, яка справа: для цього треба мати на руках хоч сякі-такі факти.

Місіс Кеттерінґ мовчала. Ван Олдін кинув на неї різкий погляд.

– Ну ж бо, Рут, кажи прямо. Тебе щось тривожить – що саме?

– Ні, нічого, зовсім нічого.

Та її голос прозвучав непереконливо.

– Тебе лякає публічність, еге ж? Я маю рацію? Залиш це мені. Я подбаю, щоб усе пройшло як по маслу: преса не здійматиме ні найменшого галасу.

– Що ж, гаразд, тату, коли ти справді вважаєш, що це найкращий вихід із ситуації.

– Ти й досі небайдужа до нього, так? Річ у цьому?

– Ні.

Ця відповідь пролунала цілком недвозначно. Ван Олдін мав задоволений вигляд. І поляскав доньку по плечі.

– Усе буде гаразд, дівчинко. Тобі нічого хвилюватися. Але наразі облишмо все це. Я привіз тобі з Парижа подарунок.

– Мені? Щось дуже гарненьке?

– Сподіваюся, тобі сподобається, – сказав мільйонер, усміхаючись.

Він дістав із кишені пальта пакуночок і простягнув їй. Та нетерпляче розгорнула папір. Клацнула кришка футлярчика. Із вуст зірвалося протяжне «Ох!» Рут Кеттерінґ любила коштовності – і то завжди.

– Тату, яка… яка краса!

– Шикарні камінчики, правда? – вдоволено видобув ван Олдін. – Тобі вони, дивлюся, до смаку.

– До смаку?! Тату, вони унікальні! Де ти їх дістав?

Той усміхнувся.

– Ха! Так я тобі і сказав! Їх, звісна річ, довелося купувати нишком. Вони ж бо досить широко відомі. Бачиш он той великий камінь по центру? Ти могла про нього дещо чути: це і є те саме «Серце вогню».

– «Серце вогню»! – повторила місіс Кеттерінґ.

Вона вийняла самоцвіти з футлярчика і притисла їх до грудей. Мільйонер мовчки спостерігав за донькою. І думав про всіх тих жінок, які носили ці коштовності. Про сердечні рани, відчай, ревнощі, заздрість. Як і за будь-яким уславленим каменем, за «Серцем вогню» тягся шлейф насильства й трагедій. Але, втримуваний упевненою рукою Рут Кеттерінґ, рубін, схоже, втрачав свою здатність приносити лихо. Ця жінка західного світу з її холодною, спокійною врівноваженістю здавалася живим запереченням трагедій і сердечних мук. Вона склала самоцвіти назад у коробочку, а відтак, підстрибнувши, обвила руками батькову шию.

– Дякую, дякую, дякую, таточку! Вони неймовірні! Ти завжди робиш мені найпрекрасніші подарунки!

– А як же інакше? – сказав ван Олдін, ляскаючи її по плечі. – Адже ти, Руті, – все, що в мене є.

– Ти ж залишишся на вечерю, правда, тату?

– Ні, не думаю. А хіба ти нікуди не збиралася?

– Так, але це можна запросто відкласти. Там не буде нічого цікавого.

– Ні, – заперечив батько. – Не треба порушувати домовленості. У мене по горло справ. Побачимося завтра, люба. Я, певно, зателефоную тобі, і ми зустрінемося в Ґелбрейтів…

Джентльмени Ґелбрейт, Ґелбрейт, Катбертсон і Ґелбрейт були лондонськими адвокатами ван Олдіна.

– Гаразд, тату. – Вона на мить затнулася. – Я тільки сподіваюся, що все це… вся ця історія… не завадить мені з’їздити на Рив’єру?

– А коли ти збираєшся їхати?

– Чотирнадцятого.

– О, то одне другому не завадить. Такі справи робляться не за один день. До речі, Рут, я б на твоєму місці не брав отих рубінів за кордон. Залиш їх у банку.

Місіс Кеттерінґ кивнула.

– Ми ж не хочемо, щоб тебе пограбували і вбили заради «Серця вогню», – пожартував мільйонер.

– Еге, а сам запросто носив їх у кишені, – відрізала закид дочка, усміхаючись.

– Твоя правда…

Якась нетвердість у його голосі привернула її увагу.

– Тату, що таке?

– Нічого, – усміхнувся він. – Пригадалася моя невеличка пригода в Парижі.

– Пригода?

– Так. Тієї ночі, коли я купував ці дрібнички.

І жестом вказав на футляр із коштовностями.

– Ой, розкажи.

– Нема про що розповідати, Руті. Кілька апашів були дещо знахабніли, але я вистрілив по них – вони й відчепилися.

Донька не без гордості поглянула на нього.

– Тобі, татку, пальця в рот не клади.

– Ще б пак, Руті.

Він ніжно поцілував її і пішов. А діставшись назад у «Савойю», віддав Найтонові короткий наказ:

– Зв’яжися з таким собі містером Ґобі – знайдеш його адресу в моєму особистому записнику. Він має бути тут завтра вранці о пів на десяту.

– Слухаю, сер.

– А ще я хочу бачити містера Кеттерінґа. Дістань для мене цього типа хоч із-під землі. Спробуй знайти його через клуб – словом, як собі хочеш, а розшукай і влаштуй нам зустріч завтра зранку. Краще не з самого, а ближче до полудня. Такі, як він, не надто ранні пташки.

Секретар кивнув на знак того, що інструкції зрозумів. А ван Олдін віддав себе в руки лакея. Ванна вже чекала на нього, і доки чоловік лежав, розкошуючи в гарячій воді, у голові прокручувалася розмова з дочкою. Загалом він був дуже задоволений. Його проникливий розум давно змирився з тим фактом, що розлучення було єдино можливим виходом. А Рут погодилася з пропонованим розв’язанням проблеми з більшою охотою, ніж він сподівався. Та все ж, попри її поступливість, у нього залишалось відчуття якоїсь невловимої тривоги. Щось у її поведінці здалося йому не зовсім природним. І він насупився.

– Можливо, все це просто фантазії, – пробурмотів ван Олдін сам до себе, – а все ж поб’юся об заклад, що вона мені чогось недоговорює.

Розділ п’ятий

Корисний джентльмен

Щойно Руфус ван Олдін упорався з легким сніданком із кави та тоста – більшого він ніколи собі не дозволяв, – як до кімнати увійшов Найтон.

– Сер, містер Ґобі чекає на вас унизу.

Мільйонер поглянув на стінний годинник. Той показував рівно о пів на десяту.

– Гаразд, – коротко кинув він. – Нехай піднімається.

За хвилину-другу по тому до кімнати ввійшов містер Ґобі. Це був маленький підстаркуватий чоловічок у поношеному вбранні, чиї очі ретельно роздивлялися що завгодно в кімнаті, крім того, до кого він, власне, звертався.

– Доброго ранку, містере Ґобі, – сказав мільйонер. – Прошу, сідайте.

– Дякую, містере ван Олдіне.

Чоловічок сів, поклавши руки на коліна, і уважно втупився в батарею.

– Маю для вас роботу.

– Так, містере ван Олдіне?

– Як ви, напевно, знаєте, моя дочка – дружина високоповажного Дерека Кеттерінґа.

Містер Ґобі перевів погляд із батареї на ліву шухляду письмового столу й дозволив собі докірливо посміхнутися. Старий багато дечого знав, але терпіти не міг зізнаватися в цьому.

– За моєю порадою, вона з дня на день подасть на розлучення. Цим, звісна річ, займеться адвокат. Але мені, з особистих причин, потрібна просто-таки вичерпна інформація.

Містер Ґобі глянув на карниз і пробурмотів:

– Про містера Кеттерінґа?

– Про містера Кеттерінґа.

– Гаразд, сер.

Чоловічок підвівся.

– На коли ви зможете зібрати її для мене?

– А ви поспішаєте, сер?

– Я завжди поспішаю, – відказав мільйонер.

Містер Ґобі з розумінням посміхнувся камінній решітці.

– Як щодо сьогодні о другій, сер? – запитав він.

– Чудово, – погодився той. – Гарного вам дня, Ґобі.

– На все добре, містере ван Олдіне.

– Це дуже корисний джентльмен, – сказав мільйонер, коли чоловічок вийшов, а секретар увійшов. – У своїй сфері він справжній профі.

– А що ж це за сфера?

– Збір інформації. Дай йому двадцять чотири години, і він викладе перед тобою всю голу правду про особисте життя архієпископа Кентерберійського.

– Корисний дядько, – сказав, посміхаючись, помічник.

– Він раз чи два ставав мені у пригоді, – зізнався ван Олдін. – Що ж, гаразд, Найтоне. Я готовий до справ.

Наступні кілька годин пройшли в численних ділових клопотах, яким мільйонер оперативно давав раду. Було о пів на першу, коли пролунав телефонний дзвінок, сповістивши містера ван Олдіна, що прибув його зять. Секретар подивився на боса і правильно витлумачив його короткий кивок.

– Запросіть містера Кеттерінґа піднятися.

Найтон зібрав папери і пішов. Вони з відвідувачем зіштовхнулися на порозі, і Дерек Кеттерінґ відступив убік, пропускаючи того. А відтак пройшов усередину, зачинивши за собою двері.

– Доброго ранку, сер. Кажуть, вам дуже кортить мене бачити.

Цей лінивий голос із дещо іронічною інтонацією пробудив у ван Олдіна спогади. У ньому завжди чувся певний шарм. Мільйонер пронизливо глянув на зятя. Тридцятичотирирічний Дерек Кеттерінґ був худорлявий і мав довгасте смагляве обличчя, у якому навіть тепер проглядало дещо невимовно хлоп’яче.

– Заходь, – різко сказав ван Олдін. – Сідай.

Той невимушено плюхнувся в крісло й терпляче поглядав на тестя з якимось веселим здивуванням.

– Давно вас не бачив, сер, – приязно зауважив він. – Років, певне, зо два. Ви вже провідали Рут?

– Заходив учора ввечері, – озвався ван Олдін.

– Із вигляду нівроку, еге ж? – безтурботно промовив зять.

– Не знав, що тобі часто трапляється нагода судити про це, – сухо відрізав мільйонер.

Дерек Кеттерінґ звів брови.

– Ну, ми інколи стикаємось у тому самому нічному клубі, – весело сказав він.

– Не буду ходити околяса, – коротко кинув ван Олдін. – Я порадив Рут подати на розлучення.

Візитер, здавалося, залишився незворушним.

– Радикальненько! – буркнув він. – Ви не проти, сер, якщо я закурю?

Зять запалив цигарку, випустив хмарку диму і байдужим тоном додав:

– А що сказала Рут?

– Вона збирається дослухатись до моєї поради.

– Та невже?

– І це все, що ти можеш сказати? – різко запитав тесть.

Кеттерінґ струснув попіл у камін.

– Знаєте, я гадаю, – сказав він так, неначе йшлося не про нього, – що вона робить величезну помилку.

– З твоєї точки зору – поза сумнівом, – похмуро зауважив ван Олдін.

– Ой, годі вам, – відказав той, – давайте не переходити на особистості. Я ж бо зараз і справді думав зовсім не про себе. А виключно про благо Рут. Бачте, у чому річ: мій бідолашний стариган-татуньо довго не протягне: у цьому всі лікарі одностайні. Тож вашій доньці краще почекати кілька зайвих років, і тоді я стану лордом, а вона – леді та господинею замку: заради цього ж бо вона за мене й вийшла.

– Я не терпітиму твого нахабства! – гримнув на нього ван Олдін.

Дерек лише незворушно посміхнувся й повів далі:

– Я з вами згоден. Авжеж, пережитки минулого. Бо що таке сьогодні титул? Пшик. А все ж Леконбері – це чудовий старовинний маєток, та й Кеттерінґи, як на те пішло, – одна з найродовитіших фамілій в усій Англії. Рут просто піну пускатиме, коли, розлучившись, дізнається, що я одружився вдруге і тепер у Леконбері замість неї хазяйнує інша жінка.

– Я серйозно, молодий чоловіче, – попередив ван Олдін.

– Як і я, – запевнив Кеттерінґ. – Так, зараз я зовсім на мілині, і, якщо Рут розлучиться зі мною, мені буде непереливки, але ж, кінець кінцем, якщо вона вже прочекала десять років, то чому б не протриматися ще трішки? Даю вам слово честі, що старий гарантовано сконає найпізніше за півтора року і, як я вже говорив, шкода буде, коли Рут так і не отримає того, заради чого йшла за мене.

– Ти натякаєш, наче моя донька одружилася з тобою задля титулу й суспільного становища?

Дерек знову засміявся, але цього разу зовсім не весело.

– Невже ви думаєте, що йшлося про шлюб із кохання? – запитав він.

– Я знаю одне, – повільно процідив ван Олдін, – десять років тому в Парижі ти співав зовсім іншої.

– Справді? Може, й так. Ну, знаєте, Рут же була справжня красуня – майже як янгол чи свята – словом, наче ожила фігура з церковної ніші. Та й у мене, пригадую, були шляхетні ідеї: почати з чистої сторінки, осісти й зажити в найкращих традиціях англійського шлюбу з вродливою та люблячою дружиною під боком. – Він знову загиготав, але якось силувано. – Але ж ви, гадаю, в це не вірите?

– Не маю ні найменшого сумніву, що ти одружився з Рут заради її грошей, – відрізав мільйонер крижаним тоном.

– Проте вона пішла за мене від великого кохання? – іронічно поцікавився зять.

– Звісно, – відказав ван Олдін.

Якусь мить Дерек Кеттерінґ мовчки вдивлявся в нього, а відтак у задумі кивнув.

– Бачу, що сам ви в це вірите, – видобув він. – Тоді я теж так вважав. Але запевняю вас, любий тестеньку, мене дуже швидко вивели з цієї омани.

– Не знаю, до чого ти, в біса, хилиш, – озвався ван Олдін, – та мені, власне, й начхати. Ти поводився з Рут як мерзотник.

– О, це так, – легко погодився той, – але ж її не проймеш. Уся в таточка. Під шаром білизни́ й пухнастості вона тверда, як граніт. Мені казали, ніби ви завжди мали славу жорсткої людини, але до Рут вам далеко. Ви ж бо принаймні любите хоча б одну людину більше, ніж себе. А от вона ніколи не любила й не любитиме.

– Годі! – урвав зятя ван Олдін. – Я запросив тебе сюди, аби відверто й навпростець сказати, що збираюся робити. Моя дівчинка має бути щасливою, а ти пам’ятай: за її спиною – я.

Дерек підвівся й став біля каміна. Недопалок полетів у вогонь. А коли чоловік заговорив, його голос звучав дуже тихо.

– І що саме ви маєте на увазі, цікаво дізнатися.

– Я маю на увазі, – мовив тесть, – що тобі краще й не пробувати це опротестувати в суді.

– О, то це погроза? – кинув Кеттерінґ.

– Сприймай, як тобі завгодно, – відрізав ван Олдін.

Дерек присунув стільця до самого столу. І всівся прямо навпроти мільйонера.

– А якщо припустити, суто теоретично, що я все ж розпочну процес? – ледь чутно промовив він.

Ван Олдін стенув плечима.

– Тобі й самому нічим буде крити, юний дурнику. Спитай у своїх адвокатів – вони миттю пояснять. Твоя обурлива поведінка загальновідома: про це говорить весь Лондон.

– Гадаю, Рут улаштувала сцену через Мірей. Ну й дуже нерозумно з її боку. Я ж не втручаюся в її стосунки з друзями.

– Про що це ти? – зажадав відповіді тесть.

Дерек Кеттерінґ пирснув сміхом.

– Бачу, ви не все знаєте, сер, – тільки й видобув він. – А тому, і це природно, упереджені.

Прихопивши капелюха й ціпка, зять рушив до виходу. А на прощання завдав останнього удару:

– Я не любитель давати поради. Але в цьому конкретному випадку категорично рекомендував би повну відсутність секретів між дочкою та батьком.

І швидко вийшов із кімнати й зачинив за собою двері, перш ніж мільйонер устиг скочити з крісла.

– Ну і що він, у біса, хотів цим сказати? – пробурчав ван Олдін, знову сідаючи.

Усе недавнє занепокоєння навалилося на нього з новою силою. Було в усьому цьому щось таке, до чого він іще не докопався. Телефон стояв під рукою. Чоловік ухопив його й попросив з’єднати з номером доньчиного будинку.

– Алло! Алло! Це Мейфер 81907? Місіс Кеттерінґ можна? А, її немає вдома? Ясно, вийшла на ланч. А коли повернеться? Не знаєте? Ну що ж, гаразд. Ні, передавати нічого не треба.

І він сердито кинув слухавку на важіль. А рівно о другій нетерпляче походжав сюди-туди в очікуванні на містера Ґобі. Того ввели до кімнати о десять хвилин на третю.

– Ну? – нелюб’язно гаркнув мільйонер.

Однак поквапити чоловічка не вийшло. Візитер сів за стіл, дістав дуже пошарпаного записника і заходився монотонним голосом читати з нього. Ван Олдін слухав уважно – із задоволенням, яке дедалі зростало. Нарешті Ґобі дійшов до останньої крапки й уважно втупився у кошик для сміття.

– Гм! – видобув мільйонер. – Схоже, справа обростає конкретикою. Усе закінчиться, не встигнемо ми й оком змигнути. Сподіваюся, докази з готелю надійні?

– Залізобетонні, – запевнив його містер Ґобі, зловтішно дивлячись на визолочене крісло.

– Так, а з фінансами в нього зовсім туго. Кажете, старається отримати нову позику? І вже практично вигріб усе, що міг, під гарантію очікуваної від батька спадщини. А щойно поповзуть чутки про розлучення, як ніхто йому не позичить і цента. Навіть більше: його векселі можна буде скупити й натиснути на нього з цього боку. Він наш із тельбухами, Ґобі, ми загнали його в глухий кут!

І американець гупнув кулаком по столу. А на обличчі проступив нещадно-тріумфальний вираз.

– Інформація здається задовільною, – тоненьким голоском протягнув чоловічок.

– Тепер мені треба зазирнути на Керзон-стріт, – сказав ван Олдін. – Дуже вам дякую, містере Ґобі. Ваша фірма віників не в’яже.

На чоловічковому обличчі з’явилася ледь помітна задоволена посмішка.

– Спасибі, містере ван Олдіне. Я стараюся щосили.

Одразу на Керзон-стріт мільйонер, утім, не пішов. А подався спершу до Сіті, де мав дві бесіди, які ще більше покращили його настрій. Звідти ж він на метро дістався до Даун-стріт. А коли йшов по Керзон-стріт, із будинку № 160 вийшов якийсь чоловік і попрямував угору по вулиці йому назустріч, так що вони розминулися на тротуарі. На мить ван Олдін подумав, що то не хто інший, як зять – позаяк зріст і статура здавалися схожими. Але коли вони порівнялися, мільйонер побачив, що це якийсь незнайомець. А втім, ні – не те щоб незнайомець: його обличчя будило в пам’яті певні спогади, і, поза сумнівом, пов’язані з чимось неприємним. Але даремно той сушив собі мізки: розплутати клубок асоціацій не виходило. Він, однак, не здавався і роздратовано тряс головою. Бо ненавидів почуття спантеличення.

Рут Кеттерінґ вочевидь чекала на батька. Адже не встиг той увійти, як вона підбігла до нього й поцілувала.

– Ну, тату? Як просуваються справи?

– Дуже добре, – відповів той, – але я хочу сказати тобі, Рут, кілька слів.

І враз відчув у ній ледве помітну зміну: імпульсивність її привітання поступилася місцем чомусь меткому й настороженому. Вона опустилась у велике крісло.

– Ну, тату? – повторила жінка. – Що таке?

– Сьогодні вранці я бачився з твоїм чоловіком, – промовив ван Олдін.

– Ти бачився з Дереком?

– Так. Він багато чого наговорив, і більшість сказаного була форменим нахабством. А от коли вже йшов, то кинув дещо таке, чого я до пуття не зрозумів: порадив переконатися, що між дочкою та батьком немає жодних секретів. Що то він мав на увазі, Руті?

Місіс Кеттерінґ трошки посунулася в кріслі.

– Я… я не знаю, тату. Звідки ж мені знати?

– Звісно, знаєш, – заперечив ван Олдін. – Той бо сказав і ще дещо: мовляв, у нього свої друзі, а в те, з ким водиш дружбу ти, він не втручається. То що ж він мав на увазі?

– Я не знаю, – повторила Рут Кеттерінґ.

Її батько сів. Його вуста зібгалися в жорстку складку.

– Слухай сюди, Рут. Я не збираюся влазити в це діло наосліп. Бо практично не сумніваюся, що твій благовірний стромлятиме палки в колеса. Наразі в нього нічого не вийде – тут сумнівів бути не може. Я маю чим утихомирити його, раз і назавжди стулити йому пельку, але мені треба знати, чи є потреба до цього вдаватися. Що він мав на увазі, говорячи, що в тебе також є друзі?

Місіс Кеттерінґ знизала плечима.

– У мене повно друзів, – вагаючись, промовила вона. – Я й гадки не маю, що саме він мав на увазі.

– Ще й як знаєш, – заперечив ван Олдін. Тепер батько говорив із нею, наче з конкурентом по бізнесу. – Спитаю простіше: хто він?

– Який такий «він»?

– Він. Той, на кого натякав Дерек. Чоловік, який займає особливе місце серед твоїх знайомих. Тобі нема чого хвилюватися, сонечку: я певен, що все це пусте. Але нам треба дивитися на кожну обставину так, як її можуть подати в суді. Там такі речі добре вміють перекручувати. Я хочу знати, хто цей чоловік і наскільки близька ваша з ним дружба.

Рут мовчала, з головою занурившись у нервове сплітання й розплітання пальців рук.

– Ну ж бо, сонечку, – сказав ван Олдін, і його голос пом’якшав. – Не слід боятися свого старого татуся. Я ж бо ніколи не був із тобою аж надто суворим – навіть тоді, у Парижі… Біс мене забирай!

І змовк, неначе громом приголомшений.

– То ось хто це був, – пробурмотів він сам до себе. – Так я і думав, що звідкись знаю цю пику.

– Про що ти, тату? Я не розумію.

Той підійшов до неї і рішуче взяв за зап’ясток.

– Відповідай мені, Рут: ти знову зустрічаєшся з тим фертом?

– Яким іще «фертом»?

– Тим, через якого здійнялася вся та буча багато років тому. Ти добре знаєш, про кого я.

– Це ти… – вагалася вона, – це ти про графа де ля Роша?

– Графа де ля Роша! – гримнув ван Олдін. – Я пояснював тобі ще тоді, що цей тип – чистої води шахрай. Ти була добряче заплуталася в розставлених ним тенетах, але я вирвав тебе з його пазурів.

– Авжеж, «врятував», що й казати, – злісно мовила Рут. – І я вийшла заміж за Дерека Кеттерінґа.

– Я тебе до цього не силував, – різко осадив її мільйонер.

Донька стенула плечима.

– А тепер, – повільно почав ван Олдін, – ти знову злигалася з ним – і це після всіх моїх слів. Він був сьогодні в цьому домі. Я зіткнувся з ним на вулиці, та все ніяк не міг пригадати, хто ж це такий.

Рут Кеттерінґ відновила самовладання.

– Я хочу сказати тобі, тату, лиш одне: ти помиляєшся щодо Армана – ну тобто графа де ля Роша. Так, я знаю, що в юності з ним трапилося кілька прикрих випадків – він сам мені про них і розповів – але… Арман увесь час був небайдужий до мене. Коли ти розлучив нас у Парижі, це розбило йому серце, і тепер…

Промову урвало те, що її батько обурено фиркнув.

– І ти купилася на цю балаканину?! Ти, моя дочка! Боже правий! – Він схопився за голову. – Якими ж дурепами бувають жінки!

Розділ шостий

Мірей

Дерек Кеттерінґ вийшов із люксу ван Олдіна настільки квапливо, що налетів на леді, яка саме проходила коридором. Він перепросив, і та прийняла його вибачення з підбадьорливою усмішкою й подалася далі, залишивши в нього приємне враження люб’язної особистості з досить привабливими сірими очима.

Попри всю напускну безтурботність, розмова з тестем стривожила його більше, ніж Кеттерінґ волів показати. На самоті поланчувавши, а після того трохи насуплено поміркувавши наодинці з собою, він подався до шикарної квартири, яку займала жінка, знана як Мірей. Чепурна покоївка-француженка зустріла його усмішкою.

– Заходьте, коли вже прийшли, мсьє. Мадам відпочивають.

Служниця провела його у таку знайому довгу кімнату, облаштовану в східному стилі. Мірей лежала на дивані, підмощена неймовірною кількістю подушок, кожна з яких була такого чи сякого відтінку бурштину, щоб гармоніювати з вохристо-жовтим кольором обличчя господарки. Танцівниця була гарно складеною жінкою, а якщо її личко – під маскою жовтизни – і здавалося дещо змарнілим, воно все ж мало своєрідний химерний шарм. Жовтогарячі вуста Мірей спокусливо всміхнулися Дерекові Кеттерінґу.

Той поцілував її і плюхнувся в крісло.

– Ну, чим займаєшся? Підозрюю, тільки-но встала?

Жовтогарячий ротик розтягнувся в широкій посмішці.

– Ні, – відказала танцівниця, – я працювала.

І простягла довгу білу руку в бік фортепіано, безладно заваленого неохайно нашкрябаними нотами.

– Заходив Емброуз. Грав мені клавір нової опери.

Кеттерінґ кивнув, не надто беручи її слова до голови. Йому було глибоко байдуже до Клода Емброуза та його потуг зробити з Ібсенового «Пер Ґюнта» оперу. Власне, як і Мірей, що сприймала це лише як унікальну можливість з’явитися на сцені в ролі Анітри.

– Це дивовижний танок, – промуркотіла вона. – Я вкладу в нього всю пристрасть пустелі. І танцюватиму, увішана коштовностями… О! До речі, mon ami:[5] учора на Бонд-стріт я надивилася одну перлину – чорну, уявляєш?

Вона замовкла і заманливо поглянула на нього.

– Дівчинко моя, – відказав Дерек, – наразі мені не до чорних перлин. Настала така хвилина, що для мене запахло смаленим.

Та швидко відреагувала на його тон: вона напівзвелася, а її великі карі очі розширились.

– Що ти таке кажеш, Дере́ку? Що сталося?

– Мій любий тестенько от-от зірветься з котушок, – видобув Кеттерінґ.

– Як це?

– Інакше кажучи, він хоче, щоб Рут зі мною розлучилася.

– Яка дурість! – мовила Мірей. – І чому б це їй хотіти розлучитися з тобою?

Дерек широко посміхнувся.

– Головно через тебе, chérie![6] – пояснив він.

Мірей стенула плечима.

– Як нерозсудливо, – констатувала вона суто діловим тоном.

– Вкрай нерозсудливо, – погодився Дерек.

– І що ти з цим збираєшся робити? – зажадала відповіді танцівниця.

– Дівчинко моя, а що я можу зробити? З одного боку, чоловік, який не знає ліку грошам, а з іншого – той, хто не знає ліку боргам. Не залишається жодних питань щодо того, хто ж вийде з боротьби переможцем.

– Дивні вони, ці американці, – зауважила Мірей. – Це ж не те щоб твоя дружина кохала тебе.

– Ну, – сказав Дерек, – і що ж ми тепер робитимемо?

Танцівниця запитально глянула на нього. Він підійшов і взяв обидві її руки у свої.

– Ти залишишся зі мною?

– Що ти маєш на увазі? Після…

– Так, – підтвердив Кеттерінґ, – після того, як кредитори накинуться, наче голодні вовки на кошару. Я збіса небайдужий до тебе, Мірей: ти ж не покинеш мене?

Та висмикнула свої долоні.

– Ти ж знаєш: я тебе обожнюю, Дере́ку!

Але в її голосі вчувалася нотка ухильності.

– То он воно, значить, як? Щурі тікають з корабля, що тоне?

– Ой, Дере́ку, тільки не починай!

– Кажи, як є, – гнівно видобув Кеттерінґ. – Ти мене кинеш – вгадав?

Та стенула плечима.

– Ти дуже мені подобаєшся, mon ami, – так, справді, дуже. Ти такий милий – un beau garçon,[7] але ce n’est pas pratique.[8]

– Бо ти – іграшка багатіїв, еге ж? Вся річ у цьому?

– Називай це як тобі завгодно.

Задерши голову, вона відкинулася на подушки.

– Дере́ку, а ти мені все одно подобаєшся.

Той підійшов до вікна і якийсь час стояв там спиною до неї, дивлячись на вулицю. Нарешті танцівниця підвелася на лікті й зацікавлено поглянула на нього.

– Mon ami, про що ти думаєш?

Він посміхнувся їй через плече, і від його дивної посмішки тій стало якось неспокійно.

– Як не дивно, я думав про жінку, люба.

– Про жінку… е-е?.. – Мірей вхопилася за те, що могла зрозуміти. – А, ти думаєш про якусь іншу жінку?

– О, тобі нічого хвилюватися: це просто уявний портрет. «Портрет сіроокої леді».

– Коли ти познайомився з нею? – різко спитала та.

Дерек Кеттерінґ зареготав, і в цьому сміху чулася глузлива, іронічна нотка.

– Я зіштовхнувся з цією леді в коридорі готелю «Савойя».

– Он як! І що вона сказала?

– Наскільки мені вдається пригадати, я їй сказав «Перепрошую!», а вона відповіла «Пусте» чи щось таке.

– А далі? – наполягала танцівниця.

Кеттерінґ знизав плечима.

– А далі – все. Інцидент було вичерпано.

– Я ні словечка не розумію зі сказаного, – заявила Мірей.

– Я про портрет сіроокої леді, – замислено пробурмотів Дерек. – А також про те, що навряд чи коли зустрінуся з нею знову.

– Чому?

– Бо вона може принести мені нещастя. Жінки – вони такі.

Танцівниця тихо зісковзнула з кушетки і, підійшовши до нього, обвила його шию довгою, наче змія, рукою.

– Ти дурник, Дере́ку, – промурмотіла вона, – справжнісінький дурник. Так, beau garçon і я тебе обожнюю, але я не створена для бідності – ні, категорично не створена. А тепер послухай мене: усе дуже просто. Ти мусиш помиритися з дружиною.

– Боюся, такий варіант лежить поза сферою практичної політики, – сухо проказав той.

– Як ти кажеш? Я не розумію.

– Ван Олдін, люба, цього не допустить. Він із тих людей, які, одного разу ухваливши рішення, далі вже просто гнуть свою лінію.

– Я чула про нього, – кивнула Мірей. – Він дуже багатий, правда? Заледве не найбагатший в Америці. Кілька днів тому в Парижі він купив найдивовижніший рубін у світі – «Серце вогню».

Кеттерінґ не відповів, тож танцівниця замріяно щебетала далі:

– О, це просто чудо що за камінь – він неодмінно має належати такій жінці, як я. Обожнюю самоцвіти, Дере́ку: вони неначе промовляють до мене. Ох, якби ж існувала можливість прикрасити себе «Серцем вогню»…

Вона тихенько зітхнула і знову повернулася з небес на землю.

– Ти чоловік, Дере́ку, тож не розумієш простих речей. Гадаю, ван Олдін подарує ті рубіни дочці. Вона його єдина дитина?

– Так.

– Ну от, а коли той помре, вона успадкує всі його гроші. Стане багатою жінкою.

– Вона вже й так багата жінка, – сухо промовив Кеттерінґ. – Батько поклав їй на рахунок кілька мільйонів замість посагу.

– Кілька мільйонів! Та це ж колосальні гроші! А якщо вона раптом помре, га? Усі вони відійдуть тобі?

– Станом на сьогодні – відійдуть, – повільно процідив той. – Наскільки мені відомо, вона не склала заповіту.

– Mon Dieu![9] – вигукнула танцівниця. – Якби вона померла, це одним махом вирішило б усі проблеми.

На мить повисла пауза, а відтак Дерек Кеттерінґ гучно розреготався.

– Мірей, мені подобається твій простий і практичний розум, але, боюся, те, чого тобі так кортить, не трапиться. Моя дружина аж пашить здоров’ям.

– Eh bien![10] – не здавалася жінка. – Адже бувають нещасні випадки.

Він різко зиркнув на неї, але змовчав.

І та повела далі:

– Хоча ти маєш рацію, mon ami: нам не слід покладатися на випадковості. А тепер слухай, мій маленький Дере́ку, про жодне розлучення не може бути й мови. Твоя дружина має викинути це з голови.

– А як вона не захоче миритися?

Очі танцівниці звузилися до шпаринок.

– Гадаю, захоче, mon ami. Вона одна з тих, хто не любить розголосу. І їй навряд чи сподобається, якщо друзі прочитають у пресі кілька пікантних історій про неї.

– Що ти маєш на увазі? – жорстко запитав Кеттерінґ.

Відкинувши голову, Мірей розсміялася.

– Parbleu![11] Я маю на увазі джентльмена, що іменує себе «граф де ля Рош». Мені відомо про нього все. Не забувай – я парижанка. Вони були коханцями ще до її шлюбу з тобою, адже так?

Кеттерінґ різко схопив її за плечі.

– Це брудні плітки! – гарикнув він. – І я просив би тебе пам’ятати, що ти, зрештою, говориш про мою дружину.

Мірей дещо охолонула.

– Дивний ви народ, англійці, – поремствувала вона. – Так чи інак, а я насмілюся припустити, що, може, ти і маєш рацію. Адже всі американки фригідні, правда ж? Але дозволь мені сказати, mon ami, що вона була закохана у нього до заміжжя з тобою, але тут утрутився її батько і звелів графу вшиватися. Ну а маленька мадемуазель ледь не всі слізки виплакала! Проте скорилася. Але ж ти, Дере́ку, не гірше за мене знаєш, що тепер – зовсім інша історія. Вони бачаться ледь не щодня, а 14-го вона їде в Париж, аби зустрітися з ним.

– Звідки ти все це знаєш? – зажадав відповіді той.

– Я? У мене є подруги в Парижі, дорогий мій Дере́ку, які знайомі з графом дуже близько. Вона всім каже, ніби їде на Рив’єру, але насправді граф зустріне її в Парижі, а там – хто їх знає! Так, так, повір моєму слову – уже все влаштовано.

Дерек Кеттерінґ заціпенів.

– І якщо не будеш дурнем, – замуркотіла танцівниця, – то зможеш поставити її в дуже незручне становище – та цим і візьмеш за зябра.

– Ох, заради Господа, замовкни! – закричав той. – Стули свою кляту пельку!

Мірей зі сміхом повалилася на диван. А Кеттерінґ ухопив капелюха й пальто та кинувся з квартири, люто грюкнувши дверима. Та все ж танцівниця, сидячи серед подушок, тихенько посміювалась. Бо була радше задоволена проведеною роботою.

Розділ сьомий

Листи

«Місіс Семюел Гарфілд шле міс Кетрін Ґрей свої вітання і воліла б зауважити, що за обставин, які склалися, міс Ґрей може не знати…»

І тут кореспондентка, яка досі писала цілком упевнено, раптом затнулася на півслові, зіткнувшись із тим, що ставало нездоланною перешкодою і для багатьох інших – а саме зі складністю зв’язного викладу своїх думок від третьої особи.

Хвилину-другу повагавшись, місіс Гарфілд порвала аркуш і почала спочатку.

«Дорога міс Ґрей! Украй високо цінуючи ту бездоганність, із якою Ви надавали свої послуги моїй кузині Еммі (чия нещодавня кончина воістину стала жорстоким ударом для всіх нас), я все ж мимоволі відчуваю…»

І знову кореспондентка затнулася. У кошик для сміття полетів іще один аркуш. Лише після чотирьох фальстартів місіс Гарфілд нарешті породила послання, яке вдовольнило її. Належним чином запечатане, проштамповане й адресоване «міс Кетрін Ґрей, Літл Кремптон, Сент-Мері-Мід, Кент», воно наступного ж ранку лежало поруч тарілки адресатки в товаристві важливішої на вигляд депеші у довгастому блакитному конверті.

Кетрін Ґрей спершу відкрила листа від місіс Гарфілд. Його остаточний текст читався так:

«Дорога міс Ґрей!

Ми з чоловіком хотіли б висловити Вам свою вдячність за послуги, що їх Ви надавали моїй бідолашній кузині Еммі. Її смерть стала для всіх нас величезним ударом, хоча ми, звісно, знали, що під кінець вона була не при собі. Як на мене, її останні розпорядження стосовно заповіту здаються украй своєрідними і, поза сумнівом, не витримають критики в жодному суді. Я не маю ні найменших сумнівів, що Ви, з огляду на Ваш загальновідомий здоровий глузд, уже й сама усвідомили цей факт. Тож, як каже мій чоловік, завжди набагато краще влагоджувати такі справи тихо та полюбовно. Ми із задоволенням надамо Вам найкращі рекомендації, щоб Ви могли обійняти аналогічну посаду, а також маємо надію, що Ви не відмовитеся від невеличкого подарунка. Довіртеся мені, люба міс Ґрей.

Щиро Ваша

Мері Енн Гарфілд».

Кетрін Ґрей прочитала цей лист від початку до кінця, а відтак усміхнулася й перечитала ще раз. А коли після повторного ознайомлення вона відклала послання, обличчя жінки свідчило, що те неабияк повеселило її. Потім вона взялася за другий лист. Один раз нашвидкуруч проглянувши, адресатка відклала його і задивилася прямо перед собою. Цього разу посмішки не проступило. Власне, будь-якому сторонньому спостерігачеві нелегко було б здогадатися, які саме емоції приховував її спокійний, задумливий погляд.

Кетрін Ґрей було тридцять три роки. Вона походила з доброї родини, але її батько розорився, і дівчині довелося змолоду самій заробляти на прожиття. Їй було лише двадцять три, коли вона стала компаньйонкою старої місіс Гарфілд.

Ця літня леді мала «складний» характер. Компаньйонки змінювалися зі страхітливою швидкістю. Вони прибували повні сподівань і зазвичай від’їздили заплаканими. Але відколи десять років тому Кетрін Ґрей переступила поріг Літл Кремптон, запанувала ідеальна злагода. Ніхто не знає, як їй це вдалося. Кажуть, заклиначами змій народжуються, а не стають. Міс Ґрей народилася з даром утихомирювати старих дам, собак та малолітніх неслухів і робила це без жодних видимих зусиль.

У двадцять три вона була тихою дівчиною з прекрасними очима. А в тридцять три стала тихою жінкою із тими-таки сірими очима, які випромінювали світові рівне сяйво певного щасливого спокою, який ніщо не здатне потривожити. До того ж вона від народження мала почуття гумору, якого й досі не втратила.

І доки, дивлячись прямо перед собою, міс Ґрей сиділа за накритим для сніданку столом, зненацька залунав дзвінок на вході в супроводі вкрай енергійного «тук-тук» дверного молотка. За мить маленька покоївка впустила відвідувача й, затамувавши подих, оголосила:

– Доктор Гаррісон.

Кремезний чоловік середніх літ увірвався з тими ж завзяттям і жвавістю, які й віщувала його атака на дверний молоток.

– Доброго ранку, міс Ґрей.

– Доброго ранку, докторе Гаррісоне.

– Я заявився у таку рань, – почав лікар, – на той випадок, якщо ви вже отримали звістку від однієї з кузин Гарфілд, що іменує себе місіс Семюел,[12] – украй противної особи.

Не кажучи й слова, Кетрін узяла зі столу один із листів і простягнула лікареві. А відтак із чималою втіхою спостерігала, як той проглядає його, гнівно суплячи свої кущисті брови і обурено пофиркуючи й покректуючи. Дочитавши, доктор Гаррісон знову кинув аркуш на стільницю.

– Ну й чортівня! – видобув він, закипаючи люттю. – Нехай ця писанина вас не тривожить. Вони самі не знають, що верзуть. Розум місіс Гарфілд був такий же непотьмарений, як ваш або мій, і жодна душа не доведе протилежного. Їм нема з чим іти до суду, і вони це знають. Усі ці балачки про позов – чистий блеф. А звідси й спроба тишком-нишком окрутити вас. І глядіть же, моя люба, не піддайтеся на їхні лестощі. Не вбийте, бува, собі в голову, що віддати ці гроші – ваш моральний обов’язок, чи ще якусь подібну маячню, породжувану надто вразливим сумлінням.

– Боюся, моє сумління не настільки вразливе, – сказала Кетрін. – Усі ці люди – далекі родичі місіс Гарфілд по чоловікові, які впродовж її життя і близько не підходили до неї й не звертали на ту ні найменшої уваги.

– Ви мудра жінка, – зауважив лікар. – Я ж бо як ніхто інший знаю, що впродовж останніх десяти років життя у вас було не мед. Тож ви маєте повне право скористатися із заощаджень старої, хай скільки вони становлять.

Кетрін задумливо посміхнулася.

– Хай скільки вони становлять… – повторила вона. – То ви, докторе, не маєте й гадки про обсяг спадщини?

– Ну, її, припускаю, достатньо, щоб давати фунтів п’ятсот річних чи близько того.

Жінка кивнула.

– Так я і думала, – відказала вона. – А тепер прочитайте ось це.

І простягнула йому послання, яке дістала з довгастого блакитного конверта. Лікар ознайомився з ним, і з його вуст зірвався вигук цілковитого приголомшення.

– Не може бути, – пробурмотів він. – Не може бути.

– Свого часу місіс Гарфілд стала однією з перших акціонерок «Мортолдз». Іще сорок років тому вона отримувала вісім або й десять тисяч прибутку на рік, не менше. А я певна, що та ніколи не витрачала більше чотирьох сотень із цих грошей. Вона завжди була надзвичайно ощадлива. Мені весь час здавалося, що їй доводиться трястися над кожним пенні.

– А тим часом її капітал накопичувався, даючи прибутки з урахуванням реінвестицій. Люба моя, то ви будете дуже багатою жінкою.

Кетрін Ґрей кивнула.

– Так, – погодилася вона. – Буду.

Але сказала це безпристрасним, відстороненим тоном, неначе дивилася на всю цю ситуацію збоку.

– Що ж, – сказав лікар, збираючись іти, – мої вам найщиріші вітання. – І, наче щиглем, хляпнув великим пальцем листа місіс Семюел Гарфілд. – Не переймайтеся через цю жінку та її гидку писанину.

– Вона не така вже й гидка, – поблажливо сказала міс Ґрей. – Власне, з огляду на всі обставини, її вчинок здається мені природним.

– Інколи в мене щодо вас прокидаються найтемніші підозри, – зауважив лікар.

– Чому?

– Через усі ті речі, що здаються вам цілком природними.

Кетрін Ґрей розсміялася.

А за ланчем доктор Гаррісон повідомив ці чудові новини дружині. Чим дуже її схвилював.

– Подумати лишень: щоб у старої місіс Гарфілд – і стільки грошей. Але я рада, що вона залишила їх Кетрін. Та дівчина – просто свята.

Лікар скривився.

– Святі завжди уявлялися мені непростим народом. А в Кетрін Ґрей забагато людського як для святої.

– Вона – свята з почуттям гумору, – заперечила місіс Гаррісон, просія́вши. – І хоча ти, гадаю, ніколи цього не помічав – ще й надзвичайно вродлива.

– Кетрін Ґрей? – Лікар був щиро здивований. – Я лише знаю, що в неї дуже гарні очі.

– Ох, ці вже мені чоловіки! – вигукнула дружина. – Ви сліпі, наче кроти. У Кетрін є всі задатки красуні. Чого їй бракує, то це лише одягу!

– Одягу? А що не так із її одягом? Вона завжди має дуже охайний вигляд.

Дружина роздратовано зітхнула, і лікар підвівся, готуючись розпочати обхід пацієнтів.

– Ти могла б зазирнути до неї, Поллі, – запропонував він.

– Я й сама збиралася, – одразу ж озвалася місіс Гаррісон.

І близько третьої зробила візит.

– Люба моя, яка я рада, – тепло промовила вона, потискаючи руку Кетрін. – Та що там – кожен у селі зрадіє.

– З вашого боку дуже люб’язно завітати, щоб сказати мені це, – відповіла та. – Я так і сподівалася, що ви зазирнете, бо хотіла спитати у вас, як там Джонні.

– Ох! Джонні… Що ж…

Джонні був найменшим сином місіс Гаррісон. І за хвилину та вже довго й нудно розводилася про сильно збільшені мигдалини та аденоїди мізинника. Кетрін співчутливо слухала. Старих звичок нелегко позбутися. А вміння вислуховувати ось уже десять років як було її жеребом. «От не пригадую, люба: я коли-небудь розповідала тобі про флотський бал у Портсмуті? Коли лорд Чарльз зробив комплімент моїй сукні?» Компаньйонка приязно, терпляче відповідала: «Здається, так, місіс Гарфілд, але я вже забула. Може, розкажете ще раз?» І літня леді починала з місця в кар’єр – із численними запинками, поправками та щойно пригаданими деталями. А Кетрін у піввуха слухала, автоматично вставляючи в паузах саме те, що й хотіла почути від неї стара…

І от тепер, із тим же дивним відчуттям двоїстості, до якого привчилася, вона вислуховувала місіс Гаррісон.

Наприкінці півгодинного монологу та раптом похопилася.

– Я все про себе і про себе! – вигукнула вона. – Але ж я прийшла поговорити про вас та про ваші плани на майбутнє.

– Мені поки що про них нічого не відомо.

– Люба моя – та не залишитеся ж ви тут.

Її наполоханий тон викликав у Кетрін усмішку.

– Ні. Гадаю, мені кортить помандрувати. Розумієте, я не надто побачила світу.

– Ще б пак. Це, звісна річ, було жахливе життя: просидіти тут сиднем стільки років.

– Не знаю, – відказала та. – Воно давало мені чимало свободи.

Міс Ґрей вловила охання співрозмовниці і трішечки зашарілася.

– Це, поза сумнівом, звучить по-дурному – таке ось бовкнути. Звісно, у суто фізичному сенсі вільних часин у мене було небагато…

– Та де вже там… – зітхнула місіс Гаррісон, пригадуючи, що Кетрін рідко перепадала така корисна річ, як «вихідний».

– Але чомусь зовнішня зв’язаність дає багато внутрішньої свободи. Ваші думки нічим не обмежені. У мене завжди було чудове відчуття психологічного привілля.

Гостя похитала головою.

– Цього мені не зрозуміти.

– О! Зрозуміли б, якби побули на моєму місці. Але я все одно відчуваю, що прагну змінити оточення. Мені хочеться – ну, хочеться, щоби щось сталося. О! Не зі мною – я не про це. Хочеться опинитися у вирі подій – якихось захопливих – навіть якщо й усього лише спостерігачкою. Бачте, у чім річ: у Сент-Мері-Мід нічогісінько не відбувається.

– Істинна правда, – із жаром погодилася місіс Гаррісон.

– Спершу я поїду в Лондон, – повела далі Кетрін. – Мені у будь-якому разі треба зустрітися з адвокатами. А відтак, гадаю, майну за кордон.

– І правильно зробите.

– Але, звісно, насамперед…

– Що?

– Мені необхідно розжитися одягом.

– Саме це я і сказала Артуру сьогодні вранці! – вигукнула лікарева дружина. – Знаєте, Кетрін, ви ж бо, напевно, могли б стати справжньою красунею, якби трішечки постаралися.

Міс Ґрей невимушено розсміялася.

– Ох! Не думаю, що з мене коли-небудь вдасться зробити кралю, – щиро зауважила вона. – Але я б залюбки справила собі дещо з дійсно хорошого одягу. Боюся, я страх як багато говорю про себе.

Місіс Гаррісон проникливо поглянула на неї.

– Для вас це, певно, абсолютно новий досвід, – сухо видобула гостя.

Перш ніж полишити сільце, Кетрін зайшла попрощатися зі старою міс Вайнер. Та була на два роки старша від місіс Гарфілд, і її думки були головно зайняті тим, що вона з успіхом пережила свою покійну подругу.

– Ти б нізащо не сказала, що я протягну довше, ніж Джейн Гарфілд, правда ж? – тріумфально запитала вона у Кетрін. – Ми з нею разом ходили до школи. А тепер ось вам, полюбуйтеся: її Господь прибрав, а мене залишив. І хто б міг подумати?

– Ви ж бо завжди їли на вечерю чорний хліб, хіба не так? – механічно пробурмотіла Кетрін.

– Дивно, що ти це пам’ятаєш, моя люба. Так, якби Джейн щовечора з’їдала скибку чорного хліба й приймала за їжею трішки тонізуючого, то, може, й досі була б сьогодні з нами.

Стара замовкла і, торжествуючи, кивнула головою, а відтак раптом додала, пригадавши:

– То, кажуть, тобі перепали великі гроші? Ну-ну. Гляди, не розтринькай їх. А тепер ти їдеш у Лондон розвіятися? Тільки не думай, моя люба, що ти вискочиш заміж, бо цього все одно не станеться. Ти не з тих, які приваблюють чоловіків. А крім того – не першої молодості. Скільки тобі?

– Тридцять три, – зізналася Кетрін.

– Гм, – із сумнівом кинула міс Вайнер, – не все так погано. Хоча свіжість юності ти, звісно, втратила.

– Боюся, так, – сказала міс Ґрей, яку ця розмова щиро забавляла.

– А все ж ти дуже славна дівчина, – доброзичливо промовила стара. – І, поза сумнівом, чимало чоловіків можуть зробити й куди страшнішу помилку, ніж узяти за дружину тебе замість однієї з тих вертихвісток, що сновигають тепер у набагато коротших спідницях, ніж задумував їхній Творець. Прощавай, люба! Сподіваюся, ти гарно проведеш час, хоча в цьому житті рідко що буває тим, чим здається.

Напучена такими пророцтвами, Кетрін зібралася вирушати. Провести її на залізничну станцію зійшлося півсела, разом із маленькою покоївкою, Еліс, яка принесла міс Ґрей тугий пахучий букетик і, не криючись, плакала.

– Небагацько є таких, як вона, – схлипувала служниця, коли потяг нарешті пішов. – Як Чарлі був тоді покинув мене заради тієї дівулі із хверми, ніхто не вмів так мене втішить, як міс Ґрей. І хоч вона дуже переймалася через ненатерту мідь і пилюку, зате й завше помічала, коли я доладу шось надраю. Та за неї я дала би на шматки себе порізать – хоч сьогодні, хоч узавтра. Вона справжня леді – от шо я про неї скажу.

Таким був від’їзд Кетрін із Сент-Мері-Мід.

Розділ восьмий

Листа пише й леді Темплін

– От так-так… – видобула леді Темплін.

Вона відклала номер континентальної «Дейлі мейл» і задивилася на сині середземноморські води. Гілочка жовтої мімози, що нависала прямо в неї над головою, ефектно обрамлювала просто таки чарівний портрет – золотоволосої, блакитноокої дами у пеньюарі, який дуже їй пасував. У тому, що золотавість волосся, як і кров з молоком її шкіри, дечим завдячували косметиці, сумніватися не доводилося, але голубінь очей була даром природи, і у свої сорок чотири леді Темплін ще й досі могла вважатися красунею.

Однак чарівність чарівністю, а ця пані – як виняток – зараз думала не про себе. Ну тобто не про свою зовнішність. Її увагу поглинули серйозніші речі.

Леді Темплін добре знали на Рив’єрі, де її вечірки на віллі «Марґеріт» користувалися заслуженою популярністю. Вона була жінкою з неабияким досвідом, яка мала вже четвертого чоловіка. За першого пішла суто з необачності, а тому рідко коли згадувала про нього. Тому, щоправда, вистачило такту сконати з похвальною оперативністю, а його вдовиця уклала шлюб із багатим фабрикантом ґудзиків. Цей теж відійшов у вічність після трьох років подружнього життя – подейкували, що в результаті веселої пиятики з нерозлийвода друзями. Відтак приспіла черга віконта Темпліна, який забезпечив Розалі надійне місце в тих високих сферах, куди їй так кортіло потрапити. Вона зберегла за собою титул і коли вискочила заміж учетверте. Цього разу авантюрно, суто задля насолоди. Бо містер Чарльз Еванз, надзвичайно вродливий молодик двадцяти семи років, затятий спортсмен і неабиякий життєлюб, за душею не мав ані пенні.

Загалом леді Темплін була вдоволена своїм приємним життям, але час від часу в неї виникали невеличкі клопоти з фінансами. Фабрикант ґудзиків залишив своїй удові чималий статок, але, як зазвичай казала леді Темплін, «якби ж то не одне та друге…» (де «одне» було знеціненням акцій унаслідок Великої війни,[13] а «друге» – марнотратством покійного лорда Темпліна). Ні, вона й досі залишалася цілком забезпеченою. Але бути всього лише «забезпеченою» навряд чи могло влаштувати людину з темпераментом Розалі Темплін.

А тому, прочитавши цього січневого ранку певну замітку в розділі новин, вона витріщила свої блакитні очі й видобула ухильне «от так-так». Крім неї, на балконі розташувалася тільки її дочка, високоповажна Ленокс Темплін. Донька на подобу Ленокс була для матері наче більмо на оці: та здавалася старшою за свій вік, а її своєрідний, сардонічний гумор, м’яко кажучи, бентежив.

– Люба, – сказала їй леді Темплін, – ти лише уяви!

– Що там таке?

Дама взяла примірник «Дейлі мейл», простягнула його дочці й збуджено тицьнула вказівним пальцем в абзац, який так її зацікавив.

Ленокс пробігла його очима без жодних проявів хвилювання, виказаного її матір’ю.

– То й що? – запитала вона. – Таке трапляється постійно. Старі сільські скупердяйки віддають Богу душу й залишають своїм скромним компаньйонкам мільйонні статки.

– Так, люба, я знаю, – сказала на це її мати. – І навіть насмілюся припустити, що ця спадщина і близько не така велика, як пишеться: газети завжди роблять з усього сенсацію. Але навіть якщо це лише наполовину правда…

– Тю, – кинула Ленокс, – її ж залишили не нам.

– Не зовсім так, люба, – заперечила леді Темплін, – оскільки ця дівчина, Кетрін Ґрей, – вона, власне, моя кузина. Одна з вустерширських Ґреїв, із Еджвортського кодла. Моя рідна кузина! Уявляєш?!

– Аг-га! – видобула донька.

– От я й подумала…

– Як би це й нам примазатись до цього всього, – закінчила за неї Ленокс із тією косою посмішкою, яку мати ніколи не могла зрозуміти.

– Ох, люба, – тільки й сказала та з ледь чутною ноткою докору.

Власне, дуже м’якого, оскільки Розалі Темплін звикла до доньчиної відвертості, а також до того, що йменувала її «недоречною манерою висловлюватися».

– Я подумала, – почала спочатку леді Темплін, знову насупивши свої майстерно підмальовані брови, – чи не… О, доброго ранку, Пупсику! Що, дорогенький, зібрався пограти в теніс? Ну й молодець!

Пупсик приязно всміхнувся на таке звертання і, недбало кинувши: «Ну й шикарний у тебе вигляд у цій персиковій штуці!», проплив повз них і далі, вниз по сходах.

– Солоденький… – тільки й видобула леді Темплін, проводжаючи ніжним поглядом чоловіка. – Так, то про що це я? А! – І знов налаштувалася на діловий лад. – Я подумала…

– Ох, заради Бога, та народжуй нарешті. Ти повторила це вже тричі.

– Ну й от, люба, – повела далі її мати, – я подумала, що з мого боку було б люб’язно написати дорогій Кетрін і запросити до нас на відвідини. Вона ж бо, звісно, не має жодних зв’язків у світському товаристві. І для неї ж виявиться зручніше, якщо її введе туди хтось із рідні. І їй добре, і нам непогано.

– І скільки ти сподіваєшся видоїти з неї? – запитала Ленокс.

Матір з докором поглянула на доньку і пробурмотіла:

– Нам, звісно, треба буде дійти певної згоди в питанні фінансів. Якби ж то не одне та друге… тут війна… а тут твій бідолашний батько…

– А тепер іще й Пупсик, – докинула Ленокс. – Він бо, коли завгодно, недешеве задоволення.

– Наскільки я пригадую, вона була славною дівчиною, – промимрила леді Темплін, гнучи свою лінію, – тиха, ніколи не пнулася наперед, не красуня і не серцеїдка.

– Тож на Пупсика не зазіхатиме? – вставила Ленокс.

Леді Темплін кинула на неї протестний погляд.

– Пупсик би ніколи… – почала вона.

– Звісно, – погодилася донька. – Я теж так думаю: він збіса добре знає, чий хліб – та ще й із маслом – їсть.

– Люба, – дорікнула матір, – ну й вульгарна у тебе манера висловлюватися.

– Вибачай, – кинула Ленокс.

Леді Темплін підібрала свій пеньюар, примірник «Дейлі мейл», косметичку й кілька розрізнених листів.

– Я негайно напишу дорогій Кетрін і нагадаю їй про старі добрі часи в Еджворті.

І, випромінюючи очима цілеспрямованість, пройшла в будинок.

На відміну від місіс Гарфілд, писала вона, наче дихала. Без найменшої заминки чи паузи її перо заповнило чотири аркуші, і кореспондентка, перечитавши отриманий опус, не виявила потреби змінити й словечка.

Кетрін отримала цього листа на ранок після прибуття в Лондон. Учитувалась вона між рядків чи ні – це інша річ. Але кинула його в сумочку й поспішила на зустріч, призначену їй адвокатами місіс Гарфілд.

Їхня контора, одна з найстаріших у місті, була розміщена на Лінкольн-Інн-Філдз, і після кількахвилинної затримки відвідувачку провели в кабінет старшого партнера – люб’язного літнього джентльмена з проникливими блакитними очима і якоюсь батьківською манерою спілкуватися.

Хвилин двадцять проговоривши з ним про заповіт місіс Гарфілд і пов’язані з ним юридичні формальності, Кетрін зрештою показала баристеру листа місіс Семюел.

– Гадаю, мені краще ознайомити вас із ось цим, – сказала вона, – хоча це й досить таки сміховинно.

Той прочитав його з ледь помітною посмішкою.

– Вельми незграбна спроба, міс Ґрей. Підозрюю, мені навряд чи треба вам пояснювати, що ці люди не мають анінайменшого права на спадщину, а якщо вони спробують опротестувати заповіт – жоден суд не підтримає їхніх претензій.

– Я так і думала.

– Людська природа не завжди відзначається мудрістю. На місці місіс Семюел Гарфілд я був би радше схильний апелювати до вашої щедрості.

– Це і є одна з тих речей, які я воліла б обговорити з вами. Мені хотілося б, щоб цим людям відійшла певна сума.

– Це зовсім не обов’язково.

– Я знаю.

– Але вони сприймуть такий крок не в тому дусі, на який ви сподіваєтесь. Найвірогідніше, у ньому вбачатимуть спробу відкупитися від них, хоча й не відмовляться від пропонованого із цієї причини.

– Я розумію, і цьому нічим не зарадити.

– Я б порадив вам, міс Ґрей, відмовитися від цієї ідеї.

Кетрін похитала головою.

– Я знаю, що ви цілком маєте рацію, але мені все ж хотілося б, щоб це було зроблено.

– Вони вхоплять ваші гроші обома руками, а після цього лише сильніше поливатимуть вас помиями.

– Що ж, – сказала Кетрін, – нехай, коли їм це подобається. Кожен тішиться, як може. Вони ж бо, зрештою, – єдина рідня місіс Гарфілд, і, хоча ці люди цуралися родичатися з нею й не звертали на ту жодної уваги за життя, мені здається несправедливим залишити їх ні з чим.

Попри всю непоступливість адвоката, вона наполягла на своєму й невдовзі вийшла на лондонські вулиці зі спокійною впевненістю, що їй можна вільно витрачати гроші і будувати які завгодно плани на майбутнє. І її першим кроком став візит до ательє уславленої модистки.

Там клієнтку зустріла струнка, немолода француженка, схожа на замріяну герцогиню, і Кетрін не без деякої наївності промовила:

– Якщо дозволите, я хотіла б віддатися у ваші руки. Усе своє життя я була дуже бідною, і тому нічого не тямлю в одязі, а от тепер мені перепали сякі-такі гроші й хотілося б дуже добре вдягтися з такої нагоди.

Француженка була заворожена. Вона ж бо мала натуру художниці, яку встигла травмувати цього ранку одна аргентинська відвідувачка, королева м’ясного ринку, що настирно обирала саме ті моделі, які найменше пасували до її яскравої вроди. Майстриня зміряла Кетрін проникливим, наметаним поглядом своїх розумних очей.

– Так, звісно, матиму за приємність. У мадемуазель дуже гарна фігура, яку найвигідніше підкреслять прості лінії. А ще на вигляд вона – très anglaise.[14] Дехто образився б, якби я так сказала – але не мадемуазель. Une belle Anglaise[15] – який стиль може бути чарівнішим?

Манери замріяної герцогині раптом були відкладені на потім, і мадам заходилася викрикувати розпорядження цілому штату манекенниць.

– Клотільд, Віржіні, – хутко, дівчатка! Tailleur gris clair[16] і robe de soirée «soupir d’automne»![17] Марсель, дитино, – мімозового кольору костюмчик із крепдешину!

Це був чудовий ранок. Марсель, Клотільд і Віржіні – зі знуджено-зневажливим виглядом – повільно походжали по колу, вихиляючись і похитуючи стегнами в освяченому часом стилі манекенниць. А Її Світлість стояла поруч Кетрін, роблячи позначки в невеличкому записнику.

– Чудовий вибір, мадемуазель. У вас неабиякий goût.[18] Так, справді. Мадемуазель годі й шукати кращого, ніж ці костюмчики, якщо вона, підозрюю, збирається на Рив’єру ще цієї зими.

– Покажіть мені знову вечірню сукню, – попросила клієнтка, – ту, рожевувато-лілову…

З’явилася Віржіні, яка повільно закружляла.

– Вона найгарніша з усього, – сказала Кетрін, розглядаючи вишукані складки тканини, що відливали то мальвовим, то сірим, то блакитним. – Як ви її назвали?

– Soupir d’automne – так, так, це й справді сукня саме для мадемуазель.

Щось у цих словах озвалося до Кетрін легким почуттям смутку, коли та вийшла з ательє.

«Soupir d’automne – це й справді сукня саме для мадемуазель». Осінь – так, це була її осінь. А весни й літа вона ніколи не знала й уже не зазнає. Того, що втрачене, їй більш повік не віднайти повторно. Років, які минали в рабстві у Сент-Мері-Мід, – а життя тим часом проходило повз.

«Я ідіотка! – гримнула на себе Кетрін. – Ідіотка! Чого мені не вистачає? Та місяць тому я почувалася щасливішою, ніж тепер!»

І дістала із сумочки листа від леді Темплін, якого отримала зранку. Міс Ґрей була далеко не дурепа. Вона не гірше за інших збагнула всі нюанси послання, а причина, з якої його авторка зненацька виявила родинні почуття до давно забутої кузини, не залишилася поза її увагою. Не ради задоволення, а задля зиску заманулося леді Темплін товариства дорогої кузини. Що ж, а чом би й ні? Зрештою, вигода буде взаємною.

«Поїду», – сказала вона собі.

Кетрін саме йшла по Пікаділлі й завернула до «Агенції Кука», щоб вирішити це питання просто зараз і тут. Їй довелося кілька хвилин зачекати. Чоловік, із яким був зайнятий касир, теж планував поїздку на Рив’єру. У неї складалося враження, що туди зібрався заледве не кожен. Ну й гаразд – от і вона вперше в житті робитиме те саме, що й «люди».

Чоловік перед нею різко розвернувся, і та пройшла на його місце. Вона сформулювала свій запит касиру, але її розум тим часом був наполовину зайнятий іншим. Обличчя того чоловіка – воно здалося їй туманно знайомим. Де ж вона бачила його раніше? І раптом згадала. Вранці, у готелі «Савойя», на виході з її номера. Вони зіштовхнулися в коридорі. Хм, досить таки дивний збіг обставин, що вона стикається з ним уже вдруге за день. Збентежившись, і то сама не знаючи чому, жінка озирнулася через плече. Той чоловік стояв у дверях і дивився на неї. Кетрін продер мороз: з’явилося нав’язливе відчуття трагедії, навислої небезпеки…

А відтак вона струснула з себе це враження силою свого звичного здорового глузду й зосередила всю увагу на тому, що говорив їй касир.

Розділ дев’ятий

Відхилена пропозиція

Дерек Кеттерінґ нечасто давав роздратуванню брати над собою гору. Основною рисою його вдачі була безтурботна байдужість, яка не раз вельми прислужилася йому в скрутних обставинах. Тож навіть тепер, не встиг він вийти із квартири Мірей, як уже охолов. Бо саме холодний розум і був зараз потрібен. Обставини, у яких чоловік тепер опинився, здавалися скрутнішими за всі попередні, а тут іще й постали непередбачувані труднощі, з якими той поки не знав, як упоратись.

Він неквапливо простував уперед, глибоко занурений у роздуми. Його чоло покрили зморшки, а та легка, безжурна манера, яка так йому пасувала, безслідно зникла. У голові зринали різні варіанти. Про Дерека Кеттерінґа цілком можна сказати, що той був не таким дурнем, як здавався. Він бачив кілька можливих шляхів розв’язання проблеми – а надто один. А якщо й відсахнувся від нього, то тільки на мить. Крайні негаразди потребують крайніх засобів. Він бо правильно оцінив свого тестя. Війна між Руфусом ван Олдіном і Дереком Кеттерінґом могла скінчитися лише з одним результатом. І майбутній лорд про себе на чім світ стоїть кляв гроші та ще владу, яку ті дають. Він подався вгору по Сент-Джеймс-стріт, перетнув Пікаділлі й побрів у напрямку однойменної площі. Проходячи повз офіс агенції «Томас Кук і сини», сповільнив крок. Однак усе ж прямував далі, і досі прокручуючи в голові ситуацію. А врешті коротко кивнув і різко розвернувся – так різко, що зіштовхнувся з кількома перехожими, що йшли вслід за ним – і почвалав у зворотному напрямку. Цього разу він не проминув контору Кука, а зайшов усередину. Там було порівняно малолюдно, і його обслужили одразу.

– Наступного тижня я хочу поїхати в Ніццу. Не поінформуєте мене про деталі?

– Якого числа, сер?

– Чотирнадцятого. Яким потягом туди найкраще дістатися?

– Що ж, найкраще – це, звісно, так званим «Блакитним». Тоді ви уникнете стомливої тяганини на митниці в Кале.

Клієнт кивнув. Він сам не гірше все це знав.

– Чотирнадцятого, – пробурмотів касир. – Це зовсім скоро. Тож на «Блакитний потяг» майже ніколи не буває квитків.

– Перевірте – а раптом знайдеться поличка? – попросив Дерек. – Ну а якщо ні… – І залишив речення незакінченим, а на його обличчі проступила дивна посмішка.

Касир на кілька хвилин кудись зник, а відтак повернувся.

– Усе гаразд, сер: залишилося ще три місця. Я зарезервую для вас одне з них. На яке прізвище?

– Пейветт, – відказав той. І залишив адресу своєї квартири на Джермін-стріт.

Касир кивнув, усе занотував, увічливо побажав Дереку гарного дня, і приділив свою увагу наступному в черзі.

– Я хочу поїхати до Ніцци – чотирнадцятого. Це не туди ходить «Блакитний потяг»?

Кеттерінґ різко озирнувся.

Ну й збіг – воістину дивовижний. Йому згадалися власні примхливі слова до Мірей: «Портрет сіроокої леді. Я навряд чи коли зустрінуся з нею знову». Але саме з нею тепер і зустрівся – ба навіть більше: вона зібралася поїхати на Рив’єру того ж дня, що й він сам.

По тілу миттю пробіг дрож: чоловік був по-своєму марновірний. Він бо напівжартома кинув тоді, що ця жінка може принести йому нещастя. А раптом… раптом ті слова справдяться? Дерек стояв у дверях і дивився на неї, доки та розмовляла з касиром. Цього разу пам’ять не підвела його. Леді – леді у повному сенсі слова. Не першої молодості, не бозна-яка красуня. Та щось у ній таки було – ті сірі очі, які, чого доброго, можуть побачити зайве. Виходячи на вулицю, він усвідомив, що у певному сенсі боїться її. З’явилося відчуття якоїсь приреченості.

Повернувшись додому на Джермін-стріт, чоловік покликав слугу.

– Візьміть цей чек, Пейветте, і зайдіть в агенцію Кука на Пікаділлі. Там на ваше прізвище зарезервований квиток – сплатіть за нього і принесіть мені.

– Гаразд, сер.

І Пейветт залишив його.

А Дерек підійшов до журнального столика й узяв із нього пачку листів. До болю знайомого штибу. Рахунки – на більші та менші суми – і всі як один потребували термінового погашення. Тон їхніх вимог наразі залишався ввічливим. Але Кеттерінґ знав, як швидко це може змінитися – варто лише певним новинам стати надбанням громадськості.

Він невесело плюхнувся у велике, обтягнуте шкірою крісло. У борговій ямі – от, де він опинився. Так, у вовчій ямі! І перспективи вибратися з неї здавалися вельми примарними.

Тактовно кашлянувши, з’явився Пейветт.

– До вас джентльмен, сер, – майор Найтон.

– Найтон, кажете?

Дерек, випроставшись, насупився й раптом насторожився. А відтак неголосно промовив, ледь не сам до себе: «Хм, Найтон… І звідки ж це вітер повіяв?»

– Сер, то мені… е-е… просити його?

Той кивнув. А коли гість зайшов до кімнати, на нього чекав люб’язний, привітний господар.

– Як мило, що ви зазирнули, – видобув Дерек.

Візитер нервувався.

І проникливий погляд аристократа одразу вловив це. Доручення, із яким прибув секретар, було йому явно не до смаку. Він ледь не механічно реагував на спроби господаря зав’язати салонну розмову, відмовився чого-небудь випити, і, як на те пішло, його манери стали навіть скутішими, ніж раніше. І Кеттерінґ удав, наче нарешті це помітив.

– Ну, – весело промовив він, – і чого ж мій любий тестенько хоче він мене? Ви ж бо прийшли у його справі, як я розумію?

Найтон не посміхнувся у відповідь.

– Так, прийшов, – нерішуче видобув він. – Хоча… волів би, щоб містер ван Олдін обрав когось іншого.

Дерек глузливо звів брови, вдаючи збентеження.

– Невже все аж настільки погано? Я не такий уже й тонкошкірий, запевняю вас, Найтоне.

– Ні, – сказав той, – але тут…

І замовк.

Дерек проникливо глянув на нього.

– Ну ж бо, сміливіше… – доброзичливо заохотив він співрозмовника. – Я розумію, що доручення мого любого тестенька не завжди бувають приємними.

Найтон прокашлявся. І суто офіційним тоном, із якого силкувався прогнати ніяковість, видав:

– Містер ван Олдін прислав мене зробити вам певну пропозицію.

– Пропозицію? – На якусь мить Дерек виказав свій подив. Позаяк перші ж Найтонові слова стали зовсім не тими, на які той очікував. Він запропонував гостеві цигарку, закурив сам і знову плюхнувся в крісло. – То, кажете, пропозицію? Звучить досить таки цікаво.

– Мені продовжувати?

– Так, прошу. І вибачте за моє здивування: просто в мене таке враження, що мій любий тестенько дав слабину після наших вранішніх теревенів. А це якось не в’яжеться із сильними людьми – Наполеонами фінансів і таке інше. І вказує… хм, так, гадаю, вказує на те, що його позиції не такі неприступні, як він собі уявляв.

Найтон увічливо вислухав цей невимушений, іронічний монолог, але на його безпристрасному обличчі не відбилося жодних емоцій. Дочекавшись, доки Дерек закінчить, він тихо промовив:

– Я викладу її якомога коротше.

– Слухаю вас.

Секретар не дивився на свого візаві. А його голос звучав грубувато й по-діловому.

– Суть справи така: як вам відомо, місіс Кеттерінґ збирається подати на розлучення. І якщо ви не чинитимете цьому перешкод, то отримаєте сто тисяч у день набуття постановою чинності.

Дерек, який саме запалював цигарку, так і застиг із сірником у руці.

– Сто тисяч! – різко кинув він. – Доларів?

– Фунтів.

Щонайменше хвилини зо дві панувала мертва тиша. Кеттерінґ, насупивши чоло, мізкував. Сто тисяч фунтів. Це означало, що він зможе й далі утримувати Мірей і вести своє приємне, безтурботне життя. А ще виходило – ван Олдін щось знав. Тесть був не з тих, хто платить просто так. Дерек підвівся і став біля каміна.

– А в разі моєї відмови від його щедрої пропозиції? – з холодною, іронічною ввічливістю поцікавився він.

Найтон зробив вибачливий жест.

– Запевняю вас, містере Кеттерінґу, – щирим тоном видобув він, – що я вкрай неохоче прибув сюди з таким посланням.

– Усе гаразд, – кинув той. – Не гнітіть себе: це не ваша провина. А все ж… я поставив вам запитання – тож звольте дати на нього відповідь.

Співрозмовник також підвівся. І проказав навіть більш неохоче, ніж щойно:

– У разі вашої відмови від цієї пропозиції, містер ван Олдін доручив мені без недомовок пояснити, що він збирається довести вас до зубожіння. От і все.

Кеттерінґ підняв брови, але не розгубив свого безжурного, грайливого тону.

– Отакої! – озвався він. – Гадаю, це йому до снаги. Я, поза сумнівом, навряд чи зможу довго опиратися мільйонщику-американцю. Сто тисяч! Якщо збираєшся когось підкупити – украй важливо підійти до цього ґрунтовно. А якби я сказав, що за двісті вчиню, як він хоче – і що б ви тоді робили?

– Передав би ваші слова містеру ван Олдіну, – холодно відрізав Найтон. – Це і є ваша відповідь?

– Ні, хоч як це кумедно, – мовив Дерек. – Повертайтеся до мого тестя і скажіть, щоб він ішов до біса зі своїми хабарями. Я ясно висловився?

– Куди вже ясніше, – запевнив його Найтон. А відтак, повагавшись, зашарівся й додав: – І… якщо дозволите зауважити, містере Кеттерінґу, я радий чути, що ви відповіли саме так.

Дерек промовчав. А коли гість вийшов із кімнати, він іще хвилинку-другу щось обдумував. Врешті його вуста скривила дивна посмішка:

– Значить, так тому й бути, – прошепотів він.

Розділ десятий

У «Блакитному потягу»

– Тату!

Місіс Кеттерінґ налякано здригнулася. Цього ранку її нерви були дещо на зводі. Бездоганно вбрана в довге норкове манто й червоний капелюшок відтінку китайського лаку, вона в глибокій задумі йшла по заюрбленому перону вокзалу Вікторія, аж раптом батькова поява й енергійне привітання справили на неї несподіваний ефект.

– Рут, що з тобою? Ти аж підскочила!

– Я не сподівалася тебе зустріти, тату, от і все. Ти попрощався зі мною вчора ввечері, сказавши, що вранці в тебе нарада.

– Так, – відповів ван Олдін, – але ж ти для мене дорожча, ніж усі ті кляті наради разом узяті. От я й прийшов востаннє глянути на тебе, оскільки певний час ми не побачимось.

– Це дуже мило з твого боку, тату. Шкода, що ти також не їдеш.

– А що б ти сказала, якби поїхав?

Він запитав суто жартома, але з подивом помітив, як щоки Рут спалахнули різким рум’янцем. На якусь мить йому навіть здалося, що в її очах промайнув переляк. Вона нервово, силувано засміялася.

– На хвильку я і справді подумала, наче ти це серйозно, – пояснила вона.

– А тебе це потішило б?

– Звісно, – із перебільшеним запалом запевнила та.

– Що ж, – сказав ван Олдін. – От і добре.

– Насправді це не так і надовго, тату, – повела далі Рут. – Адже наступного місяця ти приєднаєшся до мене.

– Ех-хе-хех! – нещиро протягнув ван Олдін, – інколи я подумую, чи не зайти мені до одного з тих хвалених ескулапів на Гарлі-стріт і не домогтися від нього термінового рецепта на сонце й морське повітря.

– Не будь таким ледарем! – гукнула дочка. – Наступного місяця там буде ще краще, ніж цього. А в тебе стільки справ, які ніяк не можна просто взяти й покинути!

– Що ж, тут ти, доню, певно, маєш рацію, – сказав батько, зітхнувши. – Але тобі варто підніматися у вагон. Яке в тебе місце?

Рут розгублено поглянула на потяг. Біля дверей одного з пульманівських вагонів стояла висока, худорлява жінка в чорному – служниця місіс Кеттерінґ. Коли господарка підійшла, та дала їй дорогу.

– Ваш несесер, мем, я поклала під сидіння – якщо раптом знадобиться. Принести вам плед чи попросите в провідника?

– Ні-ні, він мені ні до чого. Тепер краще пройди на своє місце, Мейсон.

– Так, мем.

І служниця пішла.

Ван Олдін піднявся в пульманівський вагон разом із Рут. Та розшукала своє місце, і мільйонер вивалив на столик перед нею численні газети й журнали. Полиця навпроти була вже зайнята, й американець, сковзнувши поглядом по доньчиній попутниці, побіжно зауважив гарні сірі очі та чепурний дорожній костюмчик. Він сказав Рут іще кілька порожніх фраз – більш-менш типових для кожного із проводжальників.

За мить зачулися гудки, і мільйонер поглянув на годинник.

– Краще мені вимітатися звідси. До зустрічі, люба. І не хвилюйся: я за всім нагляну.

– Ох, тату!

Той різко озирнувся. Було в голосі дочки щось таке – настільки невластиве її звичному тону, – що батько злякався. Це пролунало ледь не як крик відчаю. Рут імпульсивно смикнулась у його бік, але за мить опанувала себе.

– Побачимося наступного місяця, – із силуваним спокоєм промовила вона.

А ще за дві хвилини потяг рушив.

Рут завмерла, кусаючи спідню губу і щосили намагаючись прогнати з очей незвичні для неї сльози, бо раптом відчула страхітливу самотність. Її пройняло дике бажання вистрибнути з вагона й повернутися, доки не пізно. Вона, така спокійна, така впевнена в собі, уперше в житті почувалася наче гнаний вітром листок. Якби лишень батько це знав – що він сказав би?

Божевілля! Так, божевілля та й годі! Вона вперше в житті піддалася пориву емоцій – і то настільки, що утнула річ, яку й сама вважає невимовною дурістю і верхом безглуздя. Рут була істинною дочкою ван Олдіна: вона усвідомлювала власне безумство і мала досить розважливості, щоб засудити його. Проте була справжньою дочкою свого батька і в іншому сенсі: відзначалася тією-таки залізною рішучістю, яка будь-що доможеться свого й нізащо не відступиться від уже ухваленого рішення. Вона змалечку виявляла впертість: самі обставини її життя розвинули в ній цю рису, яка тепер безжально гнала жінку вперед. Що ж, жереб кинуто. І вороття більше немає.

Рут підвела голову й зустрілася поглядом із пасажиркою, яка сиділа навпроти. І їй раптом здалося, що та певним чином прочитала її думки. Вона побачила в тих сірих очах розуміння і – так – співчуття.

Це було лише швидкоплинне враження. За мить обличчя обох дам набули пристойного, безпристрасного виразу. Місіс Кеттерінґ взяла журнал, а Кетрін Ґрей дивилась у вікно на, схоже, нескінченну низку нудних вуличок і приміських будинків.

Рут виявила, що їй дедалі важче втримувати увагу на друкованій сторінці перед очима. Душу мимоволі терзали тисяча поганих передчуттів. Якою ж дурепою вона була! Та й тепер не порозумнішала! Як і всі холоднокровні, самостійні люди, американка якщо вже втрачала контроль над собою, то повністю. Тепер запізно… А може, ще ні? Щоб поговорити з кимось і попросити поради?.. Раніше в неї жодного разу не виникало такого бажання: вона зневажливо відкинула б саму думку жити будь-чиєю головою, окрім власної. Але от зараз – та що ж це з нею таке? Паніка. Так, краще й не скажеш – паніка. Вона, Рут Кеттерінґ, була цілком і повністю охоплена справжнісінькою панікою.

Американка крадькома кинула погляд на фігуру навпроти. От якби мати серед знайомих когось на кшталт неї – таку ось милу, врівноважену, співчутливу особу. З людьми її типу легко бесідувати. Але ж не можна, звісна річ, довіритися незнайомці. Рут злегка посміхнулася сама собі від такої ідеї. І знову взялася за журнал. Бо й справді: треба опанувати себе. Вона ж бо, зрештою, вже все обдумала. Й ухвалила таке рішення з власної волі. Бо скільки того щастя бачила вона у своєму житті? І подумки сказала собі, щоб притлумити тривогу: «Чом би мені й не побути щасливою? Ніхто ніколи ні про що не дізнається».

Здавалося, пройшло всього нічого часу, а вони вже дісталися Дувра. Рут добре переносила хитавицю, але не любила холоду, тож радо заховалася від нього у приватній каюті, яку замовила телеграфом. Хоч місіс Кеттерінґ і не зізналася б у цьому, вона була по-своєму марновірна: належала до тих людей, що полюбляють збіги. Висадившись у Кале і влаштувавшись зі своєю служницею в купе на двох «Блакитного потяга», Рут пройшла у вагон-ресторан. І там із неабияким подивом виявила, що за одним столиком з нею, навпроти, сидить її візаві з пульмана. Вуста обох жінок торкнула ледь помітна усмішка.

– Це ж треба – от так збіг, – мовила місіс Кеттерінґ.

– Я теж такої думки, – відказала Кетрін, – хоча зазвичай саме так і буває.

Стюард кулею метнувся до них із тією дивовижною швидкістю, якою завжди славилася «Compagnie internationale des wagon-lits»,[19] і подав кожній тарілку супу. А доки перше змінив омлет, жінки вже по-дружньому гомоніли.

– Опинитися на сонечку буде божественно, – замріяно зітхнула Рут.

– Не маю сумніву, що це чудове відчуття.

– Ви добре знаєте Рив’єру?

– Ні, це моя перша поїздка.

– Подумати лишень!

– А ви, підозрюю, катаєтеся щороку?

– Практично. Бо січень і лютий у Лондоні – просто жахливі.

– А я завжди жила в сільській місцевості. І там ці місяці також не надто надихають. Здебільшого непролазна багнюка.

– І що ж вас раптом спонукало податися в мандри?

– Гроші, – зізналася Кетрін. – Я десять років пробула платною компаньйонкою, якій ставало власних коштів, аби купити собі міцні черевики для тамтешніх доріг. Але тепер успадкувала, як на мене, цілий статок – хоч вам ця сума, певне, здасться дріб’язком.

– А от цікаво, чому ви це додали? Ну що для мене ваші гроші – дріб’язок?

Міс Ґрей розсміялася.

– Насправді я й сама не знаю. Гадаю, наші враження про інших формуються несвідомо. Про себе я зарахувала вас до найбагатших людей світу. Просто склалося таке враження. Припускаю, що воно помилкове.

– Ні, – відказала Рут, – ви не помилилися. – І раптом стала дуже серйозною. – А не могли б ви сказати, які ще враження про мене у вас склалися?

– Я…

Але Рут напирала, не зважаючи на збентеження співрозмовниці.

– Ох, будь ласка, облиште умовності. Мені хочеться знати. Коли ми від’їхали з Вікторії, я поглянула на вас через стіл, і в мене виникло таке відчуття, наче ви… ну, зрозуміли, що коїлося в моїй голові.

– Запевняю вас, я не вмію читати думок, – посміхнулася Кетрін.

– Ні, але прошу, скажіть: яке у вас склалось уявлення?

Її завзяття було таким гарячим і щирим, що співрозмовниця нарешті здалася.

– Гаразд, скажу, коли хочете, але не сприйміть мої слова як зухвальство. Мені уявилося, що ви дуже чимось засмучені, і стало вас шкода.

– Ви маєте рацію, абсолютно. Я потрапила в жахливу халепу. І я… хотіла б, якщо дозволите, розповісти вам трішки про неї.

«Ой, леле! – подумки мовила до себе Кетрін. – Цей світ усюди здається напрочуд одноманітним! У Сент-Мері-Мід я була вільними вухами, а тепер і тут та сама історія, хоча я зовсім не палаю бажанням слухати про чужі негаразди!»

І ввічливо відповіла:

– Прошу вас, розкажіть.

Вони саме закінчували ланч. Рут залпом осушила свою каву, підвелася з місця й, зовсім не зважаючи на те, що Кетрін іще й разу не сьорбнула зі своєї чашечки, промовила:

– Ходімо до мого купе.

Те, власне, виявилося двома одномісними, які сполучалися через внутрішні двері. У другому, надзвичайно прямо тримаючи спину, сиділа на своїй полиці худорлява служниця, яку Кетрін помітила ще на вокзалі Вікторія, і тримала місткий футляр із багряного сап’яну з ініціалами на кришці – «Р. В. К.». Зачинивши двері в іншу половину, місіс Кеттерінґ опустилася на сидіння, а Кетрін примостилася коло неї.

– Я потрапила у складну ситуацію і не знаю, як мені бути. Існує чоловік, до якого я небайдужа – по-справжньому небайдужа. Ми мали почуття одне до одного ще в юності, проте нас тоді украй несправедливо й грубо розлучили. Але тепер ми знову зійшлися.

– Так-так?

– І я… їду на побачення з ним. Ох! Вам це, певно, уявляється несусвітною ганьбою, але ж ви не знаєте всіх обставин. Мій чоловік – неможливий тип, який поводиться зі мною безчесно.

– Так, – знову видобула Кетрін.

– Але я почуваюся аж так паскудно через те, що обманула свого батька – це він проводжав мене сьогодні з Вікторії. Тато воліє, щоб я подала на розлучення, але, звісно ж, і гадки не має… що я зібралася на зустріч із тим джентльменом. Бо розцінив би це як невимовну дурість.

– Що ж, а хіба ви самі так не вважаєте?

– Я… здається, вважаю.

Рут Кеттерінґ опустила погляд на руки, які шалено тремтіли.

– Але не можу тепер відступити.

– Чому ж?

– Я… бо… вже все влаштовано, і це розіб’є його серце.

– Ну, не беріть до голови, – грубувато мовила Кетрін. – Серця – досить міцні штуки.

– Він вирішить, що мені бракує відваги й цілеспрямованості.

– Те, що ви зібралися зробити, здається мені страх якою дурницею, – сказала міс Ґрей. – І, гадаю, ви й сама це усвідомлюєте.

Рут Кеттерінґ занурила обличчя в долоні.

– Я не знаю… не знаю. Аж відколи ми виїхали з Лондона, мене не полишає жахливе відчуття, наче зі мною от-от щось трапиться – дещо таке, чого мені не уникнути. – Вона конвульсивно схопила руку співрозмовниці. – Ви, певно, маєте мене за божевільну, коли я таке верзу, але кажу вам: я знаю, що станеться дещо жахливе.

– Не думайте про це, – сказала Кетрін. – Спробуйте взяти себе в руки. Можна дати батькові телеграму з Парижа, і він одразу приїде до вас.

Друга жінка проясніла.

– Так, це цілком можливо. Мій любий старенький татусь. Дивно, але до сьогодні я й гадки не мала, як сильно до нього прив’язана. – Вона випрямилася і промокнула очі хустинкою. – Я поводилася зовсім по-дурному. Дуже вам дякую, що вислухали мене. Сама не знаю, як упала в цю химерну істерику. – Рут підвелася. – Тепер зі мною все гаразд. Гадаю, мені просто треба було з кимось поговорити. Навіть подумати не можу, чому ледь не виставила себе такою закінченою дурепою.

Кетрін також устала.

– Рада, що вам покращало, – промовила вона, стараючись, щоб голос звучав якомога буденніше, оскільки надто добре знала, що на зміну відвертості приходить зніяковіння. І тактовно додала:

– Час мені повертатися до свого купе.

Вона вийшла в коридор синхронно зі служницею, яка також з’явилася із сусідніх дверей. Та глянула кудись за спину Кетрін, і на її обличчі проступив вираз сильного подиву. Міс Ґрей і собі озирнулася, але хай хто викликав у служниці настільки явне зацікавлення, встиг сховатися у своє купе, і в коридорі стало порожньо. Вона пройшла вздовж нього, щоби зайняти своє місце, яке було в наступному вагоні. А коли проминала останнє купе, його двері відчинилися, і звідти на мить визирнуло жіноче обличчя – а відтак різко замкнулися знову. Такі обличчя забуваються нескоро – як і довелося переконатися Кетрін, коли та знову його побачила. Вродливе лице, овальне й смагляве, сильно нафарбоване за якоюсь чудернацькою модою. У Кетрін з’явилося відчуття, наче вона десь бачила його раніше.

Міс Ґрей без додаткових пригод свого купе і певний час просиділа, розмірковуючи над секретом, у якому їй щойно зізналися. А ще знічев’я гадала, ким же могла бути ця жінка в норковому манто і яким виявиться кінець її історії.

«Що ж, коли я завадила комусь виставити себе ідіоткою, то, певно, зробила добру справу, – подумала вона про себе. – А втім, хтозна? Адже жінки такого типу все життя поводяться тверезо та егоїстично, тож суто для різноманітності вчинити навпаки могло б стати для неї корисним. А, ну й нехай – не думаю, що ми колись зустрінемося ще раз. Вона так точно не захоче знову бачити мене. Це ж бо і є найгірший наслідок секретничання. Усі ті, хто чимось поділився, повсякчас тебе уникають».

Кетрін сподівалася, що за обідом її не посадять на те саме місце, і не без гумору розмірковувала, що це могло б виявитись мулькою для обох. Відкинувшись на підголівник, вона відчула себе стомленою і дещо пригніченою. Потяг підходив до Парижа, і цей повільний по́повз по ceinture[20] із нескінченними зупинками й затримками вкрай стомлював. Щойно вони прибули на Ліонський вокзал, як Кетрін із радістю вийшла з вагона, щоб прогулятися сюди-туди пероном. Після парового опалення в купе холодне, колюче повітря вельми освіжало. Вона з посмішкою зауважила, що її подруга в норковому манто по-своєму розв’язувала можливу проблему обіднього зніяковіння. Через вікно тій саме подавали кошик із провізією, який приймала служниця.

Тож коли потяг знову рушив, і шалене калатання дзвоників звістило час обідати, міс Ґрей пройшла у вагон-ресторан із відчуттям значного полегшення. Цього вечора її сусідом по столику виявився зовсім інший типаж – невисокий чоловічок явно іноземного вигляду, із туго навощеними вусами і яйцеподібною головою, яку він тримав дещо набік. Вона взяла з собою книгу і помітила, що очі маленького незнайомця, затримавшись на цьому чтиві, якось весело зблиснули.

– Бачу, мадам, у вас roman policier.[21] Вам подобаються такі речі?

– Вони розважають мене, – зізналася Кетрін.

Чоловічок кивнув із виразом цілковитого розуміння.

– Мені казали, що ті завше добре продаються. Але чому так – га, мадемуазель? Я питаю у вас як дослідник людської натури: чого б це?

Він дедалі більше забавляв міс Ґрей.

– Напевне, детективи вносять у життя читача ілюзію захопливості, – припустила вона.

Незнайомець серйозно кивнув.

– Так, щось у цьому є.

– Звичайно, всім відомо, що насправді так не буває, – повела далі Кетрін, але він різко її перебив.

– Буває, мадемуазель! Час від часу трапляється! Ось я, сиджу і розмовляю з вами, – а таке бувало зі мною.

Та кинула на нього швидкий, зацікавлений погляд.

– А одного дня – хтозна – може, й ви опинитеся у вирі подій, – продовжував чоловічок. – Тут усе залежить від випадку.

– Не думаю, що це ймовірно, – заперечила Кетрін. – Зі мною нічого такого не трапляється.

Той нахилився вперед.

– А вам би цього хотілося?

Таке питання налякало її, і вона різко втягнула повітря.

– Можливо, у мене просто розігралася уява, – сказав співрозмовник, спритно протираючи одну з виделок, – але мені здається, що у вас живе туга за цікавими пригодами. Eh bien,[22] мадемуазель, увесь життєвий досвід навчив мене одному: до чого прагнеш, те й отримаєш. Тож хтозна? – Його обличчя комічно скривилося. – Ви, може статися, отримаєте більше, ніж хотіли б.

– Це пророцтво? – запитала Кетрін, із посмішкою встаючи з-за столу.

Чоловічок похитав головою.

– Я ніколи не пророкую, – бундючно заявив той. – Так, ніде правди діти: маю звичку ніколи не помилятися – але я цим не похваляюся. Добраніч, мадемуазель, приємних вам снів.

Міс Ґрей рушила назад через потяг, звеселена своїм кумедним маленьким сусідом. Проходячи повз відчинене купе нової знайомої, вона побачила, що провідник стелить тій постіль. Сама ж леді в норковому манто стояла і дивилася у вікно. А суміжне купе, як помітила Кетрін крізь внутрішні двері, чомусь пустувало. На сидінні громадилися валізи та пледи. Служниці там не було.

Заставши власну полицю постеленою, вона, позаяк помітно стомилася, одразу й лягла, погасивши світло десь о пів на десяту.

А коли злякано прокинулась, то не могла сказати, скільки часу минуло. Кинувши погляд на годинник, Кетрін виявила, що той зупинився. Охоплена відчуттям сильної тривоги, яка щомиті зростала, вона зрештою підвелася, накинула на плечі халат і вийшла в коридор. Увесь потяг здавався оповитим дрімотою. Кетрін опустила вікно і кілька хвилин просиділа коло нього, всотуючи холодне нічне повітря й марно намагаючись вгамувати свої неспокійні побоювання. Вона вирішила пройти в кінець вагона і запитати у провідника точний час, щоб завести годинник. Однак його стілець пустував. Якусь хвилинку повагавшись, жінка рушила в наступний вагон. Глянувши вглиб довгого, тьмяно освітленого коридору вона, на свій подив, побачила, що там, поклавши руку на двері купе, яке займала леді в норковому манто, стоїть якийсь чоловік. Ну тобто їй здалося, наче це те саме купе. Можливо, однак, що вона й помилялася. Той простояв там секунду-другу спиною до неї, і його поза, здавалося, виражала вагання й непевність. А відтак повільно повернувся, і Кетрін – із якимось дивним відчуттям невідворотності – впізнала в ньому того чоловіка, якого бачила вже двічі: вперше в коридорі готелю «Савойя» і вдруге – в агенції Кука. Він прочинив двері та ввійшов, знову замкнувши їх за собою.

У голові Кетрін промайнула думка, чи не той це, бува, чоловік, про якого й говорила їй жінка – той, на зустріч із яким вона їхала?

Але тут вона сказала собі, що все це фантазії. І що сама, ймовірно, просто сплутала купе.

Тож Кетрін повернулася у свій вагон. А через п’ять хвилин локомотив уповільнив швидкість. Протяжно й жалібно зашипіли повітряні гальма, і ще за кілька хвилин «Блакитний потяг» прибув у Ліон.

Розділ одинадцятий

Убивство

Прокинувшись наступного ранку, Кетрін розплющила очі назустріч яскравому сонцю. Вона пішла снідати рано, але не зустріла у вагоні-ресторані нікого зі своїх учорашніх знайомих. А коли повернулася в купе, те встигло набути свого денного вигляду зусиллями провідника – смаглявого чоловіка з обвислими вусами й меланхолійним обличчям.

– Мадам поталанило, – кинув він. – Сьогодні сонячно. Бо пасажири вкрай розчаровуються, прибуваючи сірого ранку.

– Я б так точно була розчарована, – зауважила та.

Чоловік приготувався йти далі.

– Ми дещо відстаємо від графіка, мадам. Я дам вам знати, коли під’їдемо до Ніцци.

Кетрін кивнула. Вона сиділа біля вікна, заворожена сонячною панорамою. Пальми, морська синява, яскрава жовтизна мімоз – усе це чарувало новизною жінку, яка впродовж чотирнадцяти років знала тільки сірі англійські зими.

Коли потяг прибув у Канни, вона вийшла і прогулялася пероном. Кетрін розбирала цікавість – як же там леді в норковому манто, – і вона звела погляд на її вікна. Жалюзі були досі опущені – і то тільки на них у цілому потягу. Це трішки здивувало міс Ґрей, і коли та знову піднялась у вагон, то пройшлася по коридору й помітила, що двері обох купе і далі наглухо зачинені. Жінка в норковому манто вочевидь не належала до ранніх пташок.

Невдовзі до неї зайшов провідник і сказав, що за кілька хвилин буде Ніцца. Кетрін дала йому на чай – той подякував, але й досі топтався. У його поведінці відчувалося щось дивне. І міс Ґрей, яка спершу подумала, що, може, чайові були не надто щедрими, за мить переконалася, що річ у дечому куди серйознішому. Чоловік мав хворобливо бліде обличчя, тремтів усім тілом, і взагалі здавалося, наче його на смерть налякали. Він якось дивно подивився на неї, а відтак ні з того ні з сього спитав:

– Нехай мадам пробачить мене, але чи зустрічатимуть її у Ніцці друзі?

– Напевно, так, – відказала Кетрін. – А що?

Але провідник тільки похитав головою, промимривши дещо, чого жінка не вловила, і вийшов. І лише коли потяг зупинився на станції, чоловік з’явився знову і почав подавати з вікна її речі.

Кетрін розгублено простояла хвилину-другу на пероні, аж тут до неї підійшов якийсь білявий молодик із янгольським личком і досить невпевнено промовив:

– Міс Ґрей, чи не так?

Кетрін відповіла, що він не помиляється, і той засяяв неземною усмішкою й забурмотів:

– А я Пупсик – ну ви знаєте, чоловік леді Темплін. Гадаю, вона писала про мене, хоча, можливо, й забула. У вас зберігся billet de bagages?[23] Бо я був загубив свій цього року – так от ви не повірите, яка довкола цього здійнялася буча. Французька бюрократія в усій красі!

Вона дістала талон і вже збиралася рушити з молодиком, аж раптом чийсь вкрай люб’язний і підступний голос прошепотів їй на вухо:

– Хвилинку, мадам, коли ваша ласка.

Обернувшись, Кетрін побачила перед собою суб’єкта, який компенсував собі нестачу зросту одностроєм, рясно обшитим золотими галунами. Чоловік пояснив ситуацію: виникли певні формальності. Тож чи не буде мадам така ласкава пройти з ним. Ці поліцейські постанови – тут він здійняв руки го́рі – безперечно, абсурдні, але нічого не вдієш.

Містер «Пупсик» Еванз зрозумів почуте хіба дуже приблизно: французькою він володів у вкрай обмеженому обсязі.

– Упізнаю цих жабоїдів, – буркнув він. Містер Еванз належав до тих гордих синів Альбіону, які, обживши якусь частину чужого краю, із глибоким презирством ставляться до корінного населення. – Завжди в них як не одна безглузда витівка, то інша. Хоча людей на станції ніколи досі не хапали. Це щось новеньке. Гадаю, доведеться вам скоритися.

І вона подалася за чоловіком у формі. На подив Кетрін, той повів її до запасної колії, куди перевели один з вагонів потяга, який пішов. Він запросив мадам піднятися в нього і, рушивши поперед неї коридором, відчинив двері одного з купе. Всередині виявилися бундючний на вигляд чиновник, а з ним іще якийсь безлиций тип, який скидався на протоколіста. Той, що пихатіший, ввічливо підвівся, кивнув до Кетрін і промовив:

– Даруйте, мадам, але існують певні формальності, на які слід зважати. Мадам, сподіваюся, розмовляє французькою?

– І гадаю, непогано, мсьє, – відповіла Кетрін тією мовою.

– От і добре. Прошу мадам сідати. Я комісар поліції – моє прізвище Ко. – Тут він значуще випнув груди, і та спробувала здатися глибоко враженою.

– Бажаєте побачити мій паспорт? – запитала Кетрін. – Прошу.

Комісар проникливо глянув на неї й коротко фиркнув.

– Дякую, мадам. – Він узяв у неї документ, а потому прокашлявся. – Але що мені насправді потрібно, то це деяка інформація.

– Інформація?

Комісар повільно кивнув.

– Про леді, яка була вашою попутницею. Ви з нею вчора ділили столик під час ланчу.

– Боюся, я нічого вам не можу повідомити про неї. Так, ми розговорилися за їжею, але вона для мене цілковита незнайомка. Я ніколи її раніше не бачила.

– І попри те, – різко сказав комісар, – після ланчу ви разом повернулися в її купе, де ще певний час просиділи за розмовою.

– Так, – відповіла Кетрін, – це правда.

Поліцейський, схоже, очікував, що вона щось додасть. І підбадьорливо поглянув на неї.

– Ну-ну, мадам?

– Що «ну», мсьє? – не зрозуміла міс Ґрей.

– Ви, очевидно, можете дати мені приблизне уявлення про вашу розмову?

– Могла б, – відказала Кетрін, – але наразі не бачу для цього причин.

Вона відчула якесь типово британське роздратування. Цей чужоземний чинуша здавався їй занадто зухвалим.

– Не бачите причин?! – вигукнув комісар. – О, запевняю вас, мадам, – причина існує.

– Тоді ви, певно, повідомите її мені.

Той у задумливому мовчанні хвилину-другу пошкріб підборіддя і нарешті промовив:

– Мадам, причина дуже проста. Леді, про яку йдеться, знайшли сьогодні вранці мертвою в її купе.

– Мертвою! – охнула Кетрін. – Що з нею сталося – серцевий напад?

– Ні, – мовив комісар замисленим, ба навіть замріяним тоном. – Ні – її вбили.

– Вбили! – скрикнула жінка.

– Тепер ви розумієте, мадам, чому ми прагнемо зібрати всю інформацію, яку лише зможемо.

– Але ж її служниця, звісна річ…

– Її служниця зникла.

– Ох!

Кетрін спинилася, щоб зібратися з думками.

– Оскільки провідник помітив, як ви розмовляли з нею у її купе, він – що цілком природно – повідомив про цей факт поліцію. Саме тому, мадам, ми вас і затримали – у надії одержати деяку інформацію.

– Мені дуже шкода, – сказала Кетрін. – Але я навіть не знаю її прізвища.

– Її прізвище – Кеттерінґ. Його ми дізналися з паспорта і бирок на багажі. А от якби нам…

Тут у двері купе постукали, і мсьє Ко, насупившись, прочинив їх дюймів на шість.

– У чім річ? – владно поцікавився він. – Мене не можна турбувати.

Крізь щілину проглянула яйцеподібна голова обіднього знайомця Кетрін. На обличчі в нього променилася усмішка.

– Мене звати Еркюль Пуаро, – сказав він.

– Та годі вам, – ледь видобув комісар, – невже той самий Еркюль Пуаро?

– Власною персоною, – підтвердив чоловічок. – Пам’ятаю, ми якось стикалися з вами в паризькій Sûreté,[24] мсьє Ко, хоча ви, поза сумнівом, навряд чи мене пригадуєте?

– Навпаки, мсьє, навпаки, – сердечно запевнив поліцейський. – Проходьте, прошу вас. Ви знаєте про це…

– Так, знаю, – мовив Еркюль Пуаро. – От і зайшов поглянути, чи не зможу чимось допомогти…

– Матимемо за величезну приємність, – негайно відказав комісар. – Мсьє Пуаро, дозвольте відрекомендувати вам… – Він зазирнув у паспорт, який і досі тримав у руці – … мадам… е-е… мадемуазель Ґрей.

Пуаро посміхнувся до Кетрін.

– Дивно, чи не так, – пробурмотів він, – що мої слова настільки швидко справдилися?

– Мадемуазель, на жаль, змогла повідомити нам украй небагато, – зітхнув комісар.

– Я саме пояснювала, – сказала та, – що ця бідолашна леді була для мене цілковитою незнайомкою.

Пуаро кивнув.

– Але ж вона бесідувала з вами, чи не так? – м’яко запитав він. – І у вас склалося про неї певне враження – хіба ні?

– Так, – у задумі промовила Кетрін. – Гадаю, що склалося.

– І полягало це враження в тому…

– Так, мадемуазель, – висунувся наперед комісар, – давайте-но послухаємо, що там у вас за враження.

Кетрін сиділа і прокручувала в голові всю цю історію. Та хоч у неї і було таке відчуття, наче вона зраджує свою конфідентку, проте коли у вухах дзвеніло те огидне слово «вбили», жінка не сміла нічого втаїти. Від цього могло надто багато залежати. А тому – так точно, як лише могла, – міс Ґрей слово в слово повторила свою розмову з покійною.

– А це вже цікаво, – сказав комісар, зиркнувши на колегу. – Еге ж, мсьє Пуаро, цікаво? Та от чи має стосунок до злочину… – І залишив речення незакінченим.

– Гадаю, це не могло бути самогубство? – із сумнівом спитала Кетрін.

– Ні, – відрубав поліцейський. – Самогубство виключене. Її задушили чорним шнуром.

– Ох! – здригнулася жінка.

Мсьє Ко здійняв долоні, вибачаючись.

– У цьому справді немає нічого приємного – аж ніяк. Гадаю, наші потягові крадії дещо брутальніші за ваших.

– Це жахливо!

– Так, так, – він і втішав, і вибачався, – але ж ви, мадемуазель, дуже хоробра. Я, щойно побачив вас, так собі і сказав: «Ця мадемуазель – справжня сміливиця». І саме тому я попрошу вас зробити ще дещо – тяжке, але, запевняю вас, украй необхідне.

Кетрін сторожко глянула на нього.

А той вибачливо розвів руками.

– Я збираюся просити вас, мадемуазель, бути такою ласкавою, щоб пройти зі мною в сусіднє купе.

– Мені конче треба це зробити? – тихо спитала Кетрін.

– Я маю пред’явити її комусь для впізнання, – пояснив комісар, – а оскільки служниця зникла… – тут він значуще кашлянув, – скидається на те, що ви – саме та особа, яка найкраще роздивилася її, відколи вона сіла в потяг.

– Що ж, гаразд, – ледь не пошепки відказала міс Ґрей, – коли це так необхідно…

Вона підвелася. Пуаро злегка кивнув їй на знак схвалення.

– Мадемуазель чинить розсудливо, – промовив він. – Ви дозволите мені супроводити вас, мсьє Ко?

– З радістю, мій любий мсьє Пуаро.

Вони вийшли у коридор, і комісар відімкнув двері до купе вбитої. Жалюзі в його дальньому кінці були наполовину підняті, щоб впускати світло. Труп жінки лежав на полиці зліва від них, і то в такій природній позі, що можна було подумати, наче та спить. На небіжчицю було натягнуте простирадло, а голова повернена до стіни – так що з-під нього визирали тільки рудуваті, червонясто-коричневі кучері. Мсьє Ко вкрай акуратно поклав руку на плече покійної і розвернув тіло так, щоб стало видно обличчя. Кетрін трішки відсахнулася, і її нігті вп’ялися в долоні. Сильний удар до невпізнання спотворив його риси. Пуаро різко скрикнув.

– Коли це було зроблено, хотів би я знати? – поцікавився він. – Ушкодження прижиттєві чи посмертні?

– Лікар каже, що їх заподіяли трупу, – відповів мсьє Ко.

– Дивно, – мовив чоловічок, насупивши брови. І обернувся до Кетрін: – Не бійтеся, мадемуазель, погляньте на неї уважно. Ви впевнені, що це саме та жінка, з якою ви розмовляли вчора у потягу?

Міс Ґрей мала міцні нерви. Зібравшись із духом, вона ретельно та пильно поглянула на небіжчицю. А відтак нахилилася ближче й узяла ту за руку.

– Я цілком певна, – за деякий час відказала вона. – Її обличчя надто спотворене, щоб упізнати, але будова тіла, постава й волосся точно ті самі, а крім того, я помітила це, – і вказала на крихітну родимку на зап’ястку покійної, – коли розмовляла із нею.

– Bon,[25] – схвально сказав Пуаро. – Із вас, мадемуазель, чудовий свідок. У такому разі питань щодо її особи не залишається, хоча це все одно дивно. – І спантеличено насупився, вдивляючись у труп.

Мсьє Ко знизав плечима.

– Убивця, поза сумнівом, знетямився від гніву, – припустив він.

– Якби її звалили з ніг, то це було б зрозуміло, – у задумі промовив Пуаро, – але той, хто задушив її, підкрався ззаду й застав зненацька. Ядушний сап, здавлене булькання – от і весь шум, аж тут раптом цей удар навідліг по обличчю. Навіщо? Сподівався, що, із спотвореним до невпізнанності лицем, її особу можуть і не встановити? Чи ненавидів жертву так сильно, що не зміг стриматися й наніс цей удар, навіть коли та була вже мертва?

Кетрін здригнулася, і чоловічок одразу ж повернувся до неї, щоб заспокоїти.

– Не дозволяйте моїм словам, мадемуазель, засмучувати вас, – доброзичливо проказав він. – Для вас усе це новина та жахіття, а для мене, на жаль, звична історія. Прошу вас обох дати мені ще хвилинку.

Міс Ґрей та комісар стояли біля дверей, спостерігаючи, як Пуаро швидко оглянув купе. Зауважив одяг покійної, акуратно складений на краю полиці, важке хутряне манто, яке висіло на гачку, та темно-червоний капелюшок, кинутий на багажну сітку. А відтак пройшов у суміжне – те, де Кетрін бачила служницю. Там було не постелено. На сидінні лежали три-чотири абияк навалені пледи, коробка для капелюхів і кілька валіз. Чоловічок раптом обернувся до неї.

– Учора ви були тут, – кинув він. – А чи не помічаєте якихось змін – може, чогось бракує?

Кетрін уважно обдивилася обидва купе.

– Так, – відказала вона, – дечого не вистачає – багряного сап’янного футляра. На кришці стояли ініціали «Р. В. К.». То міг бути невеличкий несесер або містка скринька для коштовностей. Я бачила його в руках у служниці.

– Он як! – зацікавився Пуаро.

– Хоча я, звісна річ… – забурмотіла Кетрін, – зовсім не розбираюся в таких речах, але, очевидно, раз немає ні служниці, ні коштовностей?..

Але тут утрутився мсьє Ко:

– Ви хочете сказати, що крадіжку скоїла служниця? Ні, мадемуазель, проти цього є дуже вагоме заперечення.

– Яке?

– Вона залишилася в Парижі.

Поліцейський обернувся до Пуаро:

– Мені хотілося б, щоб ви на власні вуха почули покази провідника, – довірчим тоном промурмотів він. – Вони дуже цікаві.

– Мадемуазель, поза сумнівом, теж воліла б їх послухати, – зауважив чоловічок. – Ви не заперечуєте, мсьє комісаре?

– Ні, – сказав поліцейський, хоча вочевидь заперечував, і то дуже. – Звісно, ні, мсьє Пуаро, якщо ви так хочете. Ви тут уже закінчили?

– Гадаю, так. А втім, одну хвилинку.

Він саме перебирав пледи, а тепер підніс один до вікна і, глянувши на світло, знімав із нього щось пальцями.

– Що це? – різко запитав мсьє Ко.

– Чотири темно-руді волосини. – Він нахилився над убитою. – Так, із голови мадам.

– То й що? Ви надаєте цій знахідці значення?

Пуаро впустив плед назад на сидіння.

– Що має значення, а що ні – на цьому етапі сказати не можна. Але ми повинні ретельно відзначити кожен манісінький фактик.

Вони знову пройшли у перше купе, і за хвилину чи дві на допит прибув вагонний провідник.

– Вас звати П’єр Мішель? – запитав поліцейський.

– Так, мсьє комісаре.

– Я хотів би, щоб ви повторили цьому панові, – і він вказав на Пуаро, – всю вашу розповідь про те, що сталося в Парижі.

– Гаразд, мсьє комісаре. Після відходу потяга з Ліонського вокзалу, я зайшов послати постелі, гадаючи, що мадам саме обідає, але та замовила кошик із провізією в купе. Вона сказала мені, що була змушена залишити свою служницю в Парижі, тож немає потреби стелити обидві полиці. Пасажирка, прихопивши кошик, перебралася в суміжне купе, доки я готував її місце до сну, а потому звеліла, щоб я зранку її не будив, оскільки вона любить поспати. Я запевнив її, що цілком зрозумів, і мадам побажала мені «на добраніч».

– А сам ви в суміжне купе не заходили?

– Ні, мсьє.

– А ви, попри це, часом не помітили: чи був там серед багажу багряний сап’янний футляр?

– Ні, мсьє, не помітив.

– А чи не могло бути так, що в тому купе ховався чоловік?

Провідник замислився.

– Двері залишалися прочинені, – промовив він. – Якби за ними хтось стояв, то я б його не побачив, але той, поза сумнівом, був би чудово видимий мадам, коли вона заходила туди.

– Цілком слушно, – сказав Пуаро. – Чи не маєте ви чого додати до своєї розповіді?

– Гадаю, це все, мсьє. Я більше нічого не пам’ятаю.

– Ну а що було сьогодні вранці? – поставив навідне питання Пуаро.

– Як і веліла мадам, я її не турбував. І вже аж перед самими Каннами наважився до неї постукати. Оскільки відповіді не пролунало, я відчинив двері. Вона лежала на полиці і, здавалося, спала. Я торкнув її за плече, щоб розбудити, і тут…

– І тут ви побачили те, що сталося далі, – закінчив за нього Пуаро. – Très bien.[26] Гадаю, я тепер знаю все, що мені треба знати.

– Сподіваюся, мсьє комісаре, я не винен у жодному службовому недбальстві… – жалібно протягнув провідник. – Щоб такий випадок – і стався у «Блакитному потягу»! Це просто жахливо.

– Заспокойтеся, – сказав поліцейський. – Буде зроблено все, щоби по змозі не надати цій події розголосу – хоч би й суто в інтересах правосуддя. Я не думаю, що вас можна звинуватити в якомусь недбальстві.

– І мсьє комісар повідомить те саме керівництву компанії?

– Ну, звісно, звісно, – нетерпляче урвав його мсьє Ко. – Наразі ви вільні.

Провідник пішов.

– Згідно з висновками судмедексперта, – сказав комісар, – жінка, найвірогідніше, була мертва ще до того, як потяг прибув у Ліон. А коли так, то хто ж убивця? Зі слів мадемуазель стає ясно, що в певний момент під час подорожі жертва мала зустрітися з тим чоловіком, про якого розповідала. І те, що вона позбулася служниці, здається важливим. А що коли він сів на потяг у Парижі, і та сховала його в суміжному купе? У цьому разі вони могли посваритися, і той міг убити її у нападі люті. Це одна з версій. Інша ж – і, як на мене, правдоподібніша – полягає в тому, що напад учинив злодій із цього ж таки потяга: непомітно для провідника прокрався по коридору, вбив жертву і зник із червоним сап’янним футляром, який, поза сумнівом, містив досить коштовні прикраси. Найімовірніше, вбивця зійшов із потяга в Ліоні, і ми вже направили телеграфом на тамтешній вокзал запит щодо вичерпних даних на кожного, хто був помічений при виході з вагона.

– Або він міг доїхати й до Ніцци, – припустив Пуаро.

– Міг, – погодився комісар, – але такий маршрут був би занадто ризикований.

Чоловічок хвилину-другу помовчав, а відтак запитав:

– А в останньому разі ви припускаєте, що вбивця був звичайним потяговим крадієм?

Комісар стенув плечима.

– Не будемо квапитися з висновками. Треба розшукати служницю. Може статися, що червоний сап’янний футляр виявиться при ній. А коли так, то чоловік, про якого жертва розповіла мадемуазель, може виявитися причетним до справи, і тоді це все ж злочин із пристрасті. Я особисто вважаю, що версія з потяговим крадієм – ближча до істини. Останнім часом ці бандити зовсім знахабніли.

Пуаро раптом перевів погляд на Кетрін.

– І ви, мадемуазель, – запитав він, – нічого не бачили й не чули вночі?

– Нічого, – відповіла міс Ґрей.

Чоловічок обернувся до комісара.

– Гадаю, ми не станемо затримувати мадемуазель надовше? – запропонував він.

Мсьє Ко кивнув.

– Вона залишить нам свою адресу?

Кетрін повідомила йому назву вілли леді Темплін. Пуаро злегенька їй уклонився.

– Ви дозволите мені, мадемуазель, побачитися з вами знову? – спитав він. – Чи у вас стільки друзів, що весь ваш час буде зайнятий?

– Навпаки, – відповіла Кетрін. – Я матиму вдосталь вільного часу і залюбки зустрінуся з вами знову.

– От і чудово, – мовив Пуаро й коротко, по-дружньому кивнув їй. – Це буде «roman policier» à nous.[27] Ми розслідуватимемо цю справу разом.

Розділ дванадцятий

На віллі «Марґеріт»

– То ти, виходить, потрапила в самісінький вир подій! – із заздрістю промовила леді Темплін. – Люба моя, як же захопливо! – Вона вкрай широко розплющила свої блідувато-блакитні очі й коротко зітхнула.

– Справжнє вбивство, – зловтішно видобув містер Еванз.

– Пупсик, звісно, й гадки не мав ні про що подібне, – повела далі його дружина, – він просто уявити собі не міг, нащо ти знадобилася поліції. Люба моя – який шанс! А знаєш, я гадаю… так, я просто впевнена, що з цього можна мати певний зиск.

І меркантильний вираз сильно зіпсував наївну голубінь її очей.

Кетрін відчула себе дещо ніяково. Вони саме закінчували ланч, і жінка по черзі обвела поглядом трійцю своїх співтрапезників, що сиділи довкола столу – леді Темплін, повну приземлених прожектів, містера Еванза, що сяяв від простодушного захвату, та Ленокс із дивною, кривою посмішкою на смаглявому обличчі.

– Просто чудо як пощастило, – пробурмотів Пупсик. – Хотів би я пройтися разом з вами і на власні очі побачити… всю цю картину.

У його тоні чулася суто дитяча прикрість.

Кетрін промовчала. Поліція не взяла з неї підписки про нерозголошення, та й замовчати голі факти або спробувати втаїти їх від господарки було вочевидь неможливо. А все ж їй радше хотілося б, щоб така можливість постала.

– Так, – сказала леді Темплін, зненацька вийшовши зі своєї замріяності. – Я рішуче вважаю, що з цього може щось вийти. Така, знаєш, невеличка замітка, спритно написана. Свідчення очевидиці, жіночий підхід: «Як я теревенила з убитою, навіть не думаючи…» – словом, щось у такому дусі.

– Дурня! – кинула Ленокс.

– Ти й гадки не маєш, – мовила леді Темплін тихим, замріяним голосом, – скільки ладні відвалити газети за такий ласий шматочок! Звісно, якщо він написаний кимось із бездоганною репутацією та належним суспільним становищем. Кетрін, люба, насмілюся припустити, що сама ти не схочеш із цим возитися – але просто повідом мені кістяк історії, і я все для тебе влаштую. Містер де Авілан – мій близький друг. У нас із ним повне порозуміння. Ну просто чудо, а не чоловік – і зовсім не схожий на репортера. Ну як тобі моя ідея, Кетрін?

– Я б вважала за краще, нічого подібного не робити, – навпростець відповіла та.

Леді Темплін була помітно збентежена такою категоричною відмовою. Зітхнувши, вона перейшла до з’ясовування інших деталей.

– То, кажеш, жінка вражаючої зовнішності? Цікаво, ким же вона могла бути. Ти часом не чула її прізвища?

– Його називали, – зізналася Кетрін, – але я не згадаю. Річ у тім, що я була сильно засмучена.

– Ще б пак, – утрутився містер Еванз. – Для вас це, певно, був жахливий шок.

Сумнівно, що навіть якби Кетрін і запам’ятала те прізвище, вона б зізналася в цьому. Формений допит, улаштований леді Темплін, її нервував. Ленокс, яка була по-своєму спостережлива, запропонувала провести гостю нагору й показати тій її кімнату. І, залишивши Кетрін там, прихильно кинула перед тим, як піти:

– Не зважайте на мою матінку: вона б наварила кілька пенні на смерті власної бабусі, якби тільки могла.

А сама, знову спустившись униз, застала матір із вітчимом за обговоренням новоприбулої.

– По-моєму, презентабельна, – кинула леді Темплін. – Цілком презентабельна. І з одягом усе гаразд. Ота сіра річ – тієї ж моделі, яку носила Ґледіс Купер у «Пальмах Єгипту».

– А ти помітила, які в неї очі, га? – вклинився містер Еванз.

– До чого тут її очі, Пупсику! – дратівливо перебила дружина. – У нас мова про дійсно важливі речі.

– О, звісно, – спішно погодився містер Еванз і сховався у свою черепашку.

– От тільки вона не здалася мені досить… поступливою, – сказала леді Темплін, якось не зразу підібравши потрібне слово.

– У неї є всі задатки леді, як пишуть у книжках, – широко посміхнувшись, з’єхидствувала Ленокс.

– От тільки обмежена, – пробурчала її мати. – Хоча це, гадаю, неминуче, зважаючи на обставини.

– Не маю сумніву, що ти зробиш усе можливе, аби розширити її світогляд, – сказала донька, досі посміхаючись. – От тільки твоя робота зійде на пси. Ти ж бачила, як вона щойно вперлася передніми лапами, прищулила вуха й відмовилася виконувати команду.

– Хай там як, – обнадієно мовила леді Темплін, – а вона зовсім не здалася мені скупою. А то деякі люди, розбагатівши, схильні надавати цьому непропорційно великого значення.

– О, ти легко отримаєш від неї те, чого хочеш, – запевнила Ленокс, – а тільки це ж бо, зрештою, і має значення, хіба не так? Адже саме для цього вона тут.

– Вона – моя рідна кузина, – з гідністю сказала леді Темплін.

– А, кузина? – втрутився містер Еванз, знову «прокинувшись». – То мені називати її Кетрін, так?

– Те, як ти її називатимеш, не має жодного значення, Пупсику, – відрізала його дружина.

– Гаразд, – погодився той, – тоді так і називатиму. Як гадаєш, вона грає в теніс? – із надією додав він.

– Звісно, ні, – відповіла леді Темплін. – Кажу ж тобі: вона була компаньйонкою. А компаньйонки не грають у теніс… чи гольф. Щонайбільше, може, у садовий крокет, але я завжди гадала, що впродовж більшої частини дня вони змотують шерсть у клубки і миють собак.

– О Господи! – жахнувся містер Еванз. – Невже правда?

Ленокс знову побрела нагору до кімнати Кетрін.

– Вам чимось допомогти? – досить байдужим тоном запитала вона.

А коли Кетрін відмовилась, та сіла на краєчок ліжка і задумливо витріщилася на гостю.

– Чому ви сюди приїхали? – запитала нарешті дівчина. – У сенсі, до нас? Адже ми не з вашої когорти.

– Ну, мені кортить потрапити у світське товариство.

– Не морочте мені голову, – швидко сказала Ленокс, уловивши проблиск посмішки. – Ви добре знаєте, про що я. Бо навіть близько не така, як я гадала. Та й одягнуті, скажу я вам, цілком пристойно. – І зітхнула. – А от мене у що не вдягни – все марно. Я народилася незграбою. Шкода, адже мені так подобається гарне вбрання.

– Мені теж, – відповіла на це Кетрін, – от тільки дотепер моя любов до нього була суто платонічною. Як тобі ця модель – симпатична?

І вони з Ленокс обговорили кілька фасонів із воістину артистичною пристрастю.

– А ви мені до душі, – промовила раптом дівчина. – Я взагалі-то зайшла попередити вас не вестися на материні виверти, але тепер бачу, що в цьому немає потреби. Ви страх яка прямодушна та щира і все таке інше – словом, чудна, – але дурепою вас не назвеш. От дідько! Що там іще?

Із передпокою гукав жалібний голос леді Темплін.

– Ленокс, щойно дзвонив Дерек. Хоче приїхати сьогодні на обід. У нас проблем із цим ніяких не виникне? Ну тобто не планується нічого незугарного – на кшталт перепілок?

Донька заспокоїла її і повернулася в кімнату гості. Її обличчя проясніло, ставши не таким похмурим.

– Я рада, що завітає старий-добрий Дерек, – сказала вона, – він вам сподобається.

– А хто це?

– Син лорда Леконбері, одружений із багатою американкою. Жінки від нього просто божеволіють.

– Чому?

– О, та сама історія: він справжній красень і шалапут. Кожна спідниця втрачає через нього голову.

– А ти?

– Іноді і я, – сказала Ленокс. – А іноді мені здається, що я б вийшла за симпатичного вікарія, жила б із ним десь у селі і пророщувала в ящиках розсаду. – Вона на хвильку спинилася, а відтак додала: – Найкраще за ірландського – тоді б я полювала.

А за хвилину-другу повернулася до попередньої теми.

– Є в цьому Дерекові щось дивне. Уся їхня родина трохи схиблена – затяті картярі і таке інше. У давнину вони програвали жінок із маєтками й витворяли нечувані безрозсудства – і то суто з любові до процесу. Із нього вийшов би ідеальний розбійник – галантний відчайдух – якраз те, що треба. – Дівчина підійшла до дверей. – Що ж, спускайтеся, коли будете в настрої.

Залишившись на самоті, Кетрін занурилася в роздуми. Зараз вона почувалася досить ніяково, а оточення діяло їй на нерви. Шок від побаченого в потягу й те, як сприйняли цю звістку її нові друзі, гнітило вразливу душу жінки. Вона довго і серйозно розмірковувала про вбиту. Їй було шкода Рут, а все ж вона не могла, поклавши руку на серце, сказати, наче та їй сподобалась. Кетрін бо аж надто добре розгледіла той безжальний егоїзм, який і становив ключову рису особистості небіжчиці – і це відштовхувало її.

Міс Ґрей потішило і трішки зачепило те прохолодно-байдуже ставлення, яке виявила до неї покійна, щойно потреба у її послугах відпала. У тому, що та дійшла певного рішення, Кетрін нітрохи не сумнівалася, але в чому воно полягало, їй залишалося тільки гадати. Але хоч яким воно було – втрутилася смерть, зробивши будь-які рішення безглуздими. Дивно, що все мало статися саме так і що її фатальна подорож закінчилася жорстоким злочином. І тут вона раптом згадала маленький фактик, про який мала б, напевно, сповістити поліцію – але тоді він був якраз вилетів із голови. Та чи й справді мав значення? Так, їй справді здалося, наче вона бачила чоловіка, який заходив саме в те купе, але ж вона розуміла, що цілком могла й помилитися. Купе могло бути сусіднім, та й чоловік, поза сумнівом, на потягового крадія аж ніяк не скидався. Вона пригадувала його дуже чітко, оскільки вже двічі зустрічала до того – одного разу в готелі «Савойя», а згодом – в агенції Кука. Ні, вона, звісна річ, помилилася. Той не заходив у купе до вбитої, тож це, очевидно, й на краще, що вона нічого не сказала поліції. Бо інакше могла б завдати страшенної шкоди.

Вона спустилася та приєдналася до решти на терасі перед віллою. Крізь гілочки мімози обводила поглядом середземноморську синяву й, у піввуха слухаючи теревені леді Темплін, подумки раділа, що приїхала. Тут було краще, ніж у Сент-Мері-Мід.

А ввечері вдягла лілово-рожеву сукню, що мала назву soupir d’automn, і, всміхнувшись своєму відображенню у дзеркалі, спустилася сходами, вперше в житті почуваючись трішки сором’язливо.

Більшість гостей леді Темплін уже зійшлися, а оскільки її вечірки славилися як «бучні», то гамір стояв неймовірний. Пупсик кинувся до Кетрін, тицьнув тій коктейль і взяв її під своє крильце.

– А, ось і ти, Дереку! – крикнула леді Темплін, коли двері відчинилися і впустили того, на кого всі тільки й чекали. – Тепер ми нарешті зможемо попоїсти. Я помираю з голоду!

Кетрін глянула через кімнату в бік входу – і здригнулася. «То це і є… Дерек». Але раптом збагнула, що не здивована. Бо завжди знала, що настане той день, коли вона знову зустрінеться з цим чоловіком, із яким уже тричі стикалася завдяки химерному ланцюжку збігів. А ще їй здалося, наче той теж її упізнав. Позаяк він раптом затнувся посеред фрази до леді Темплін, а відтак повів далі, але немовби через силу. Усі запрошені пройшли до столу, і Кетрін виявила, що його посадили поруч неї. І той одразу ж обернувся до сусідки зі щирою усмішкою.

– Я так і знав, що скоро зустріну вас знову, – зауважив він, – проте й подумати не міг, що це станеться тут. А знаєте, так мало бути. Раз у «Савойї», раз у Кука – а Бог любить трійцю. Тільки не кажіть, наче не пам’ятаєте мене або ніколи не помічали. Бо я все одно наполягатиму на протилежному.

– О, я й не збиралася, – сказала Кетрін, – але це не третя, а четверта наша зустріч. Я бачила вас у «Блакитному потягу».

– У «Блакитному потягу»! – У його поведінці сталася якась невловима зміна, що її вона не змогла б описати. Неначе той наштовхнувся на перешкоду, отримав відсіч. Але відтак він безтурботно додав: – А що то був уранці за рейвах? Помер хтось, еге ж?

– Так, – повільно промовила Кетрін. – Дехто помер.

– У потягах помирати не варто, – легковажно зазначив Дерек. – Гадаю, це спричиняє всілякі юридичні та міжнародні ускладнення, а ще й дає їм привід прибувати навіть із більшим запізненням, ніж звичайно.

– Містере Кеттерінґу? – Це якась тілиста американка, що сиділа навпроти, нахилившись ближче, заговорила до нього з характерним заокеанським акцентом. – Містере Кеттерінґу? Підозрюю, ви забули мене – а я ще мала вас за бездоганного джентльмена…

Дерек і собі нахилився вперед і щось їй відповідав, а Кетрін сиділа, наче громом приголомшена.

Кеттерінґ! Ось як її прізвище – звісно ж! Тепер вона згадала його – але за яких дивних обставин! Воістину іронія долі… Поруч неї сидів чоловік, який на її очах заходив минулої ночі в купе до своєї дружини, залишив ту живою і здоровою, а тепер насолоджується обідом, і гадки не маючи, яка доля спіткала її. Щодо цього сумнівів не було. Він нічого не знав.

У цю мить до Дерека нахилився служник, який передав йому записку і зашепотів щось на вухо. Вибачившись перед леді Темплін, той розпечатав її і в міру читання на його обличчі проступав вираз крайнього подиву, а відтак він глянув на господиню.

– Ну й ну, Розалі. Чудеса та й годі. Боюся, доведеться мені залишити вас. Префект поліції негайно хоче мене бачити. От тільки розуму не приберу – з якого приводу.

– Ваші грішки вас наздогнали, – зауважила Ленокс.

– Не інакше, – відказав Дерек. – Певне, якась ідіотська маячня, але, гадаю, доведеться мені відчалювати у префектуру. Та як сміє цей стариган відривати мене від обіду? Щоб виправдати таку поведінку, це має бути питання життя і смерті! – Він засміявся і, відсунувшись на стільці, підвівся та вийшов з кімнати.

Розділ тринадцятий

Ван Олдін отримує телеграму

П’ятнадцятого лютого пополудні над Лондоном повис густий жовтий туман. Руфус ван Олдін не полишав свого люкса в готелі «Савойя» і витискав із погодних умов усе, що міг, працюючи понаднормово. Чим дуже тішив Найтона. Бо тому останнім часом стало нелегко спонукати начальника зосередитися на поточних справах. А коли він ризикував наполягти на певних кроках, мільйонер різким словом осаджував секретаря. Але тепер ван Олдін, схоже, накинувся на роботу з подвоєною енергією, і Найтон користувався зі свого шансу на повну. Завжди тактовний, він пришпорював боса так ненав’язливо, що той ніколи цього не помічав.

А все ж посеред такої заглибленості у справи, десь на периферії свідомості ван Олдіну не давав спокою один фактик. Початок цьому поклало випадкове зауваження Найтона, яке він зронив, сам того не помітивши. І тепер воно, невидиме, свердлило ван Олдінові мозок, поступово проникаючи дедалі глибше, аж доки тому зрештою не довелося спасувати перед його наполегливістю.

Він зі звичним для себе виразом напруженої уваги слухав, що говорить йому секретар, але насправді ні слова зі сказаного не проникало в його думки. Мільйонер, утім, механічно кивав, і помічник переходив до наступного документа. І от, доки той розбирав їх, шеф раптом промовив:

– Найтоне, розтлумач-но мені це спочатку…

Секретар на мить розгубився.

– Ви маєте на увазі ось це, сер?

І здійняв у руці рясно списаний аркуш зі звітом компанії.

– Ні, ні, – заперечив ван Олдін, – те, що ти розповів мені про зустріч зі служницею Рут у Парижі минулого вечора. Я щось ніяк не збагну. Ти, звісна річ, помилився.

– Я ніяк не міг помилитися, сер. Я, власне, розмовляв із нею.

– Ну от, усе це спочатку мені й розкажи.

Найтон скорився.

– Щойно я владнав справи з Бартгаймерами, – почав пояснювати він, – то одразу ж повернувся в «Ріц» зібрати свої речі, щоб потім, пообідавши, встигнути о дев’ятій на потяг, що йде від Північного вокзалу. І там, біля конторки портьє, я побачив жінку, у якій упізнав служницю місіс Кеттерінґ. Я підійшов до неї і запитав, чи її господарка теж зупинилася тут.

– Так, так, – продовжив за нього ван Олдін, – звісно, цілком природна річ. А вона відповіла, що Рут поїхала на Рив’єру, а її залишила в «Ріці» чекати на наступні розпорядження?

– Саме так, сер.

– Це дуже дивно, – сказав мільйонер. – Просто вкрай дивно, якщо лише та жінка не почала пхати носа не у свої справи або ще щось подібне.

– У такому разі, – заперечив Найтон, – місіс Кеттерінґ, поза сумнівом, розрахувала б її і звеліла повертатися в Англію? Навряд чи вона послала б служницю в «Ріц»…

– Так, – пробурчав ван Олдін, – це правда.

І вже от-от хотів щось додати, але стримав себе. Американцю до душі був Найтон – майор користувався його любов’ю й довірою, – але ж не міг він обговорювати із секретарем особисте життя своєї дочки. Ван Олдін і так почувався скривдженим її нещирістю, а ця випадкова інформація, що досягла його вух, аж ніяк не розвіювала батьківських побоювань.

Чому Рут позбулася служниці в Парижі? Яка можлива мета чи причина могли призвести до такого вчинку?

Хвилину-другу він розмірковував над хитросплетіннями долі. От як могло таке спостигнути Рут – окрім як унаслідок неймовірного збігу, – що першою ж людиною, з якою зіткнеться в Парижі відіслана нею служниця, стане секретар її батька? Ох, але ж так зазвичай і буває. Правда завжди виходить назовні.

Мільйонер здригнувся від останньої фрази, що спала на думку якось сама собою. Ну і що ж мало «вийти назовні»? Йому ох як не хотілося ставити собі це запитання, бо він нітрохи не сумнівався у відповіді. Вона лежала на поверхні – і цього той був цілком певен – Арман де ля Рош.

І хоч як ван Олдіну було прикро, що його доньці задурив голову такий тип, а все ж він був змушений визнати, що та – у хорошому товаристві: позаяк чимало розважливих дам із бомонду не менш легко підпадали під графові чари. Чоловіки бачили його наскрізь, а от жінки – чомусь ні.

Тож тепер він підшукував фразу, здатну приспати будь-які підозри, що могли зародитися в секретаря.

– Рут завжди змінює свої плани в останній момент, – зауважив ван Олдін, а відтак удавано недбалим тоном додав: – А служниця, бува, ніяк не пояснила… е-е… чому її господарка передумала?

Відповідаючи, Найтон потурбувався надати своєму голосу всієї можливої природності.

– Вона сказала, сер, що місіс Кеттерінґ несподівано зустріла когось зі знайомих.

– Справді? – І натреноване вухо секретаря вловило нотку напруження, приховану під начебто звичним тоном. – Ну, тоді ясно. А чоловіка чи жінку?

– Здається, йшлося про чоловіка, сер.

Ван Олдін кивнув. Його найгірші побоювання втілювалися в реальність. Підвівшись із крісла, він узявся походжати сюди-туди по кімнаті: мав таку звичку, коли хвилювався. І, нездатний стримати почуттів, раптом випалив:

– Існує лиш одна річ, яка жодному чоловіку не до снаги, – це змусити жінку слухатися голосу розуму. Схоже, так чи інак, що глузд їм узагалі невластивий. Усі ці балачки про жіночу інтуїцію… але ж по всьому світу добре відомо, що жінка – це найпевніша мішень для шахрая-ошуканця. Навіть кожна десята з них не здатна розпізнати негідника і може потрапити в тенета першого-ліпшого миловидого субчика із добре підвішеним язиком. Моя б воля…

Але тут його перебили. Увійшов хлопчик-слуга з телеграмою. Ван Олдін розпечатав її, і його обличчя раптом зблідло, мовби крейда. Він ухопився за спинку стільця, щоб не впасти, і змахом руки відіслав коридорного з номера.

– Що сталося, сер?

Найтон стривожено скочив на ноги.

– Рут! – прохрипів ван Олдін.

– Місіс Кеттерінґ?

– Загинула!

– Потяг зазнав аварії?

Мільйонер похитав головою.

– Ні. Із тексту випливає, її ще й пограбували. Тут цього прямо не сказано, Найтоне, але мою бідолашну дівчинку вбили.

– О Господи, сер!

Ван Олдін постукав по телеграмі вказівним пальцем.

– Її надіслала поліція Ніцци. Я маю вирушати туди першим же потягом.

Зиркнувши на годинник, секретар, як завжди, був сама розторопність.

– Найближчий відбуває з Вікторії о п’ятій, сер.

– Гаразд. Ти поїдеш зі мною, Найтоне. Сповісти мого слугу Арчера і збери свої речі. Словом, подбай тут про все. А я хочу зазирнути на Керзон-стріт.

Пронизливо задзвонив телефон, і секретар узяв слухавку.

– Алло, хто говорить?

А відтак звернувся до боса:

– До вас містер Ґобі, сер.

– Ґобі? Я зараз не можу зустрітися з ним. Ні, стривай: у нас повно часу. Звели, щоб його провели в номер.

Ван Олдін був сильною людиною і вже встиг відновити свою залізну витримку. Тож мало хто розчув би щось не те в його привітанні до новоприбулого.

– Я поспішаю, Ґобі. Маєте повідомити мені щось важливе?

Той прокашлявся.

– Пересування містера Кеттерінґа, сер. Ви хотіли, щоб я сповіщав вас про них.

– Так… ну-ну?

– Містер Кеттерінґ, сер, відбув із Лондона на Рив’єру вчора вранці.

– Що?

Дещо у його голосі, певно, налякало містера Ґобі. І цей гідний джентльмен відійшов від своєї звичної практики ніколи не дивитися на співрозмовника й крадькома кинув на мільйонера швидкий погляд.

– Яким потягом він поїхав?

– «Блакитним», сер.

Містер Ґобі знову прокашлявся і заговорив до годинника на камінній полиці:

– Мадемуазель Мірей, танцівниця із «Парфенону», від’їхала ним же.

Розділ чотирнадцятий

Покази Ейди Мейсон

– Я не можу висловити вам, мсьє, всю повноту нашого жаху, нашого приголомшення і безмірного співчуття вашому горю.

Із цими словами звернувся до ван Олдіна слідчий суддя мсьє Карреж, а комісар, мсьє Ко, видобув щось здавлене та нерозбірливе. Але той одним різким жестом відкинув і жах, і приголомшення, і співчуття. Розмова відбувалася у кабінеті мсьє Каррежа в Ніцці. Крім господаря, комісара й ван Олдіна, там перебував ще якийсь чоловічок. Саме він тепер і заговорив:

– Мсьє ван Олдін бажає дій – і то швидких.

– Ох! – вигукнув мсьє Ко. – Я ж вас іще не відрекомендував. Мсьє ван Олдін, це мсьє Еркюль Пуаро – ви про нього, поза сумнівом, чули. Хоча він уже кілька років як відійшов від професійної діяльності, його ім’я і досі зберігає славу одного з найвидатніших детективів сучасності.

– Приємно познайомитися з вами, мсьє Пуаро, – сказав той, автоматично вдаючись до формули ввічливості, яку закинув чимало часу тому. – Ви перестали практикувати?

– Саме так, мсьє. Тепер я на заслуженому відпочинку.

І чоловічок зробив пишномовний жест.

– Сталося так, що мсьє Пуаро саме подорожував «Блакитним потягом», – пояснив комісар, – і люб’язно запропонував нам скористатися зі свого колосального досвіду.

Мільйонер проникливо глянув на детектива. А відтак зненацька видав:

– Я дуже багатий, мсьє Пуаро. Зазвичай вважається, наче багатій діє, виходячи з переконання, що може купити абсолютно все. Це неправда. Але у своїй сфері я – не остання людина, і саме тому можу просити іншу не останню людину про послугу.

Пуаро враз делікатно кивнув на знак розуміння.

– Чудово сказано, мсьє ван Олдіне. Я цілковито до ваших послуг.

– Дякую, – промовив американець. – Можу лише додати, що варто вам зробити мені візит у будь-який час, і ви переконаєтеся, що я вмію бути вдячним. А тепер, джентльмени, до справи.

– Пропоную допитати Ейду Мейсон, служницю, – підхопив мсьє Карреж. – Я так розумію, ви доправили її сюди?

– Так, – підтвердив ван Олдін. – Підібрали, проїжджаючи через Париж. Вона дуже засмутилася, почувши про смерть господарки, але у своїх показах наче не плутається.

– Тоді давайте їх і послухаємо, – сказав слідчий суддя.

Він натиснув на кнопку дзвінка, що стояв на столі, і за кілька хвилин до кабінету ввійшла Ейда Мейсон.

Вона дуже охайно вбралася в жалобу, а кінчик її носа почервонів від сліз. Сірі дорожні рукавички змінила пара чорних, замшевих. Окинувши стривоженим поглядом кабінет слідчого судді, служниця, схоже, збадьорилася, помітивши присутність батька її господарки. Мсьє Карреж, який пишався своєю ґречністю, скористався з неї на повну, щоб розвіяти занепокоєння жінки. У цьому йому допоміг Пуаро, що узяв на себе роль перекладача і чиє приязне ставлення заспокоювало англійку.

– Вас звати Ейда Мейсон, правильно?

– Охрестили мене Ейдою Беатріс, сер, – церемонно відказала служниця.

– Авжеж. Ми розуміємо, Мейсон, що все це стало для вас справжнім шоком…

– Ох, ще б пак, сер. Я послужила в багатьох леді і, сподіваюся, мною завжди були задоволені, та я ніколи й подумати не могла, наче щось подібне може трапитися з господаркою, яка наймає мене.

– Гай-гай, – кинув мсьє Карреж.

– Ні, я, звісно, читала про такі речі в недільних газетах. А крім того, завжди підозрювала, що в цих іноземних потягах… – і раптом стримала свій словесний потік, згадавши, що джентльмени, які розмовляють із нею, теж, як і потяги, не з Британії.

– Давайте-но поговоримо про всю цю справу докладніше, – промовив слідчий суддя. – Як я розумію, на момент від’їзду з Лондона про жодну зупинку в Парижі не йшлося?

– О, так, сер. Ми мали їхати прямо до Ніцци.

– А ви вже бували з господаркою за кордоном раніше?

– Ні, сер. Бачите, у чім річ: я прослужила в неї всього два місяці.

– А як вам здалося, від’їжджаючи з дому, місіс Кеттерінґ поводилася цілком звично?

– Вона була неначе стривожена та трохи засмучена: легко дратувалася і їй складно було догодити.

Мсьє Карреж кивнув.

– Ну а тепер скажіть, Мейсон: коли ви вперше почули, що залишаєтеся в Парижі?

– Це було на, як тут кажуть, «Ґар де Льйон»,[28] сер. Моя господарка подумувала, чи не вийти їй і не прогулятися сюди-туди пероном. І вже саме рушила в коридор, коли зненацька скрикнула й повернулася в купе із джентльменом. Закрила двері між її купе та моїм, щоб я нічого не чула і не бачила, аж доки раптом не відчинила їх знову й не сказала мені, що її плани змінилися. Дала мені трохи грошей і звеліла сходити з потяга й відправлятися в «Ріц», сказавши, що там її добре знають і підшукають для мене номер. Там я і мала чекати на звістку від неї: вона, мовляв, дасть телеграму з розпорядженнями, що мені робити. А щойно я встигла зібрати речі й вискочити з вагона, як потяг і рушив. Усе сталося поспіхом.

– А доки господарка казала вам це, де був той джентльмен?

– Стояв у її купе, сер, і дивився у вікно.

– Ви можете описати його?

– Ну, бачите, сер: я заледве його роздивилася. Він здебільшого стояв до мене спиною. Високий і темноволосий – от і все, що я можу сказати. Убраний був достеменно, як решта джентльменів, – у темно-синє пальто та сірий капелюх.

– Він теж був пасажиром потяга?

– Не думаю, сер. Мені здалося, що він чекав на вокзалі, щоб зустрітися з місіс Кеттерінґ, доки там стоятиме її потяг. Хоча, звісно, міг бути й одним із пасажирів: мені це якось не спадало на думку.

Здавалося, це припущення трохи розхвилювало служницю.

– Ага! – І мсьє Карреж легко перевів розмову на інше. – Пізніше ваша господарка просила провідника зарані її не будити. Як ви гадаєте, це було схоже на неї?

– О, так, сер. Вона ніколи не снідала й погано спала ночами – от і надолужувала недоспане вранці.

І знову слідчий суддя перейшов до іншої теми.

– Серед її багажу був багряний сап’янний футляр – чи не так? – поцікавився він. – Ваша господарка зберігала в ньому коштовності?

– Так, сер.

– Ви взяли його з собою у «Ріц»?

– Щоб я – і забрала її коштовності в «Ріц»?! Ох, та що ви таке кажете, сер.

У тоні Мейсон чувся непідробний жах.

– То ви залишили його в купе?

– Так, сер.

– А ви не знаєте, вона взяла з собою багато прикрас?

– Чимало, сер. Я від цього іноді, скажу вам, нервувалася – ну, наслухавшись неприємних історій про те, які за кордоном злодюги. Мені відомо, що ті коштовності були застраховані – а все ж це здавалося страшенним ризиком. А що – самі тільки рубіни, зізналася мені господарка, були варті кількасот тисяч фунтів.

– Рубіни! Які рубіни? – гаркнув зненацька ван Олдін.

Мейсон обернулася до нього.

– Гадаю, сер, ви й подарували їх нещодавно.

– Господи! – скрикнув американець. – Тільки не кажіть, що ті рубіни були в неї з собою. Я ж велів доньці залишити їх у банку.

Служниця вкотре делікатно кашлянула – чинити так, схоже, входило до обов’язків цієї добре вишколеної камеристки. Але тепер її кашель багато про що говорив. Бо виражав куди промовистіше, ніж які завгодно слова, що господарка Мейсон була дамою норовливою.

– Рут, певно, збожеволіла, – пробурмотів ван Олдін. – Та що ж це на неї найшло?

Мсьє Карреж і собі кашлянув, а потім і знову – значуще. Чим прикував до себе увагу ван Олдіна.

– Наразі, гадаю, це все, – сказав слідчий суддя до служниці. – Прошу, мадемуазель, пройдіть у сусідню кімнату – там вам іще раз прочитають запитання і відповіді, а ви засвідчите підписами, що з ваших слів їх зафіксовано правильно.

Щойно Мейсон, супроводжувана протоколістом, пішла, як ван Олдін звернувся до слідчого:

– Ну?

Мсьє Карреж висунув одну з шухляд свого столу і вийняв листа, якого простяг мільйонеру.

– Ось що ми знайшли в сумочці мадам.

«Chere amie,[29] – писалося в ньому, – я послухаюся Тебе: буду розсудливий, обачний – словом, саме такий, як найбільш ненависно закоханому. Париж, напевно, став би недоречним вибором, а от Єрські острови – далеко від світу, і Ти можеш бути певна, що звідти нічого не просочиться. Як же це схоже на Тебе і Твою неймовірну чуйність – зацікавитися дослідженням про знамениті коштовності, над яким я зараз працюю. Для мене це і справді стане неабияким привілеєм – на власні очі побачити і потримати в руках ці історичні рубіни. Я планую присвятити «Серцю вогню» окремий розділ. Диво моє! Незабаром я відшкодую Тобі всі ці сумні роки порожнечі й розлуки.

Твій вічний шанувальник

Арман».

Розділ п’ятнадцятий

Граф де ля Рош

Ван Олдін мовчки прочитав листа, і його обличчя тьмяно побуряковіло від люті. Присутні помітили, як напнулися на його лобі жили, а ручиська мимоволі стислися в кулаки. Він простягнув листа назад, не сказавши ні слова. Мсьє Карреж пильно вглядався у стільницю, очі мсьє Ко вп’ялися у стелю, а мсьє Еркюль Пуаро акуратно зчищав порошинку з рукава піджака. Кожен якнайтактовніше уникав дивитися на ван Олдіна.

Але нарешті слідчий суддя, пам’ятаючи про свій статус і не забуваючи про обов’язки, все ж торкнувся цієї неприємної теми.

– Можливо, мсьє, – забурмотів він, – ви знаєте… е-е… хто автор написаного?

– Так, – важко промовив мільйонер. – Мені це відомо.

– І? – запитально видобув мсьє Карреж.

– Мерзотник, що зве себе «граф де ля Рош».

Повисла пауза. А відтак мсьє Пуаро, нахилившись, поправив лінійку на суддівському столі й без еківоків звернувся до американця:

– Мсьє ван Олдіне, ми всі усвідомлюємо, і то глибоко усвідомлюємо, якого болю завдає вам розмова про такі речі, але повірте, мсьє, – тепер не час для секретів. Правосуддя повинне звершитися, тож ми маємо знати все до кінця. Поміркувавши хвилинку, ви й самі ясно збагнете резонність цих слів.

Якусь мить помовчавши, мільйонер ледь не через силу згідливо кивнув.

– Ваша правда, мсьє Пуаро, – сказав він. – Хоч як це боляче, а я не маю права нічого приховувати.

Комісар полегшено зітхнув, а слідчий суддя відкинувся на спинку крісла й поправив пенсне на своєму довгому, тонкому носі.

– Чи не розповісте ви нам своїми словами, мсьє ван Олдіне, все, що вам відомо про цього джентльмена? – запропонував він.

– Усе почалося років одинадцять-дванадцять тому, у Парижі. Моя донька була тоді зовсім юною, повною наївних, романтичних уявлень – власне, як усі молоді дівчата. І потай від мене познайомилася з цим де ля Рошем. Ви про нього, напевно, чули?

Мсьє Ко та Пуаро ствердно кивнули.

– Він іменує себе графом, – повів далі ван Олдін, – але я сумніваюся, що в нього є хоч би найменше право на такий титул.

– У «Готському альманаху»[30] ви не знайшли б його імені, – погодився комісар.

– От і я виявив те саме, – промовив ван Олдін. – Цей жевжик – просто миловидий мерзотник із фатальною принадністю для жінок. Рут втратила від нього голову, але я швидко поклав край цій історії. Той тип здався мені не кращим за звичайного шахрая.

– Ви цілком маєте рацію, – сказав комісар. – Граф де ля Рош нам добре відомий. І якби ми тільки могли, то давно б закували його в кайдани, але – ma foi![31] – це не так легко: він хитрий, мов лис, і завжди має справу з дамами з вищого товариства. І якщо обманом або внаслідок шантажу цей аферист отримує від них гроші – eh bien![32] – ті, звісна річ, не заявляють у поліцію. Виставити себе на посміховисько в очах світу – о, ні! – на таке вони ніколи не підуть, – а він до того ж має дивовижну владу над жінками.

– Усе так, – важко промовив мільйонер. – Ну от, як я вам і говорив, цій справі було покладено край досить різко. Я прямо сказав Рут, що той собою становить, і довелося їй хоч-не-хоч повірити мені. А десь за рік по тому вона зустріла свого теперішнього чоловіка й одружилася з ним. Наскільки мені було відомо, на цьому все і скінчилося – а всього тиждень тому я, на свій подив, довідався, що моя дочка поновила знайомство з графом де ля Рошем. Вона таємно зустрічалася з ним у Лондоні та Парижі. Я дорікнув їй за нерозважливість, оскільки вона, за моїм наполяганням, готувалася подати на розлучення з чоловіком.

– Цікаво, – муркнув Пуаро, втупивши очі у стелю.

Ван Олдін різко глянув на нього, а відтак повів далі.

– Я вказав їй на те, що вона вчинить дурницю, не припинивши побачень із графом з огляду на обставини. І гадав, що вона зі мною погодилась.

Слідчий суддя делікатно кашлянув.

– Але, висновуючи з цього листа… – почав він і зненацька замовк.

Квадратне підборіддя ван Олдіна випнулося.

– Я знаю. Нічого ходити околяса. Хоч як це прикро, а треба глянути фактам в лице. Здається, ясно, що Рут планувала поїздку в Париж, щоб зустрітися там з де ля Рошем. Але після мого попередження, вона, певно, написала графу, пропонуючи перенести рандеву кудись-інде.

– На Єрські острови, – задумливо промовив комісар. – Це якраз навпроти міста Єр – віддалена й ідилічна місцина.

Ван Олдін кивнув.

– Господи! Та як могла Рут бути такою дурепою?! – гірко вигукнув він. – Усі його балачки про написання книги про коштовності! Та він, певне, з самого початку полював на ці рубіни!

– Існують деякі легендарні камені, – сказав Пуаро, – які первинно були частиною коштовностей російської корони. Вони настільки унікальні, що їхня вартість – ледь не астрономічна. А нещодавно пройшла чутка, наче вони перейшли у власність якогось американця. Чи матимемо ми рацію, мсьє, припустивши, що саме ви і були покупцем?

– Так, – відповів мільйонер. – Я купив їх у Парижі днів із десять тому.

– Вибачте, мсьє, а чи вели ви певний час до того переговори щодо їх придбання?

– Трохи більше двох місяців. А чому ви питаєте?

– Такі речі стають відомими, – сказав Пуаро. – А по слідах коштовностей на кшталт цих завжди йде цілий натовп та ще й величезний.

Обличчя ван Олдіна перекосила судома.

– Пригадую, – прибитим голосом промовив він, – як я пожартував із Рут, коли дарував їх. Велів не брати тих рубінів на Рив’єру, бо не хочу, щоб її заради них пограбували й убили. Боже мій! Чого ми лише не говоримо – навіть ні сном ні духом не відаючи, що воно справдиться.

Запала співчутлива мовчанка, а відтак Пуаро відчужено проказав:

– Давайте ретельно розкладемо факти по поличках. Згідно з нашою поточною версією, вони зводяться до такого: граф де ля Рош довідується про вашу купівлю цих каменів. За допомогою нехитрого трюку спонукає мадам Кеттерінґ узяти їх із собою. А отже, він і є той чоловік, якого бачила Мейсон у потягу на вокзалі в Парижі.

Решта згідливо закивали.

– Мадам здивована зустріччю з ним, але той діє рішуче й по ситуації. Позбувається Мейсон, щоб не плуталася під ногами; із ресторану замовляється кошик з провізією. Із показів провідника нам відомо, що він стелив постіль у першому купе, але в суміжне не заходив, тож чоловік цілком міг заховатися від нього там. Поки що графу на диво добре вдається триматися в тіні. Про його присутність у потягу не знає ніхто, крім мадам. Він подбав, щоб служниця не розгледіла його обличчя й могла сказати тільки те, що він високий і темноволосий. Усе оповите туманом – і це його якнайкраще влаштовує. Вони залишилися самі – а потяг мчить крізь ніч. Не буде ні крику, ні боротьби: адже вона має цього чоловіка за свого коханця.

Він плавно обернувся до ван Олдіна.

– Смерть, мсьє, настала майже миттєво. Ми не будемо на цьому затримуватися. Граф заволодіває футляром з коштовностями, який лежить просто в нього під рукою. А невдовзі по тому потяг прибуває в Ліон.

Мсьє Карреж кивнув на знак згоди.

– Точно. Провідник виходить із вагона. І нашому підозрюваному вельми просто залишити потяг непоміченим і сісти на зустрічний до Парижа – або куди вже він забажає. А злочин спишуть на звичайну крадіжку в дорозі. Якби не знайдений у сумочці мадам лист, про графа б ніхто й не згадав.

– З його боку було недоглядом не перевірити там, – заявив комісар. – Він, поза сумнівом, гадав, що мадам знищила послання. Оскільки – даруйте, мсьє, – зберігати його було чистої води нерозсудливістю.

– А втім, – промурмотів Пуаро, – це була нерозсудливість, яку граф міг і передбачити.

– Що ви маєте на увазі?

– Те, що, як усі ми погодилися, де ля Рош à fond[33] знається на одному – жінках. То як же сталося, що він, аж так у них розбираючись, не знав заздалегідь, що мадам збереже того листа?

– Так… так… – сумніваючись, протягнув слідчий суддя, – у сказаному вами щось є. Хоча ви ж розумієте, що в такі хвилини людина не володіє собою. Вона не здатна міркувати спокійно. Mon Dieu![34] – із почуттям додав він. – Якби злочинці не втрачали голови і діяли розважливо, то як би нам було їх ловити?

Пуаро тихенько посміхнувся.

– Мені ця справа здається ясною, – повів далі той, – але довести щось буде складно. Граф – слизький суб’єкт, і якщо лише служниця не зможе впізнати його…

– …а це вкрай малоймовірно… – докинув Пуаро.

– Що правда, те правда. – Мсьє Карреж потер підборіддя. – Усе це буде нелегко.

– Якщо він і справді скоїв цей злочин… – почав Пуаро, але мсьє Ко його перебив.

– «Якщо»… По-вашому, «якщо»?..

– Так, мсьє комісаре, – по-моєму, «якщо».

Той різко глянув на бельгійського детектива, але потому сказав:

– Маєте рацію: ми надто квапимося з висновками. Можливо, що у графа виявиться алібі. І тоді ми залишимося в дурнях.

– Ah, ça par exemple,[35] – відповів Пуаро, – це не має жодного значення. Якщо він скоїв цей злочин, то звісно, що в нього знайдеться алібі. Людина з таким досвідом, як у графа, не стане нехтувати запобіжними заходами. Ні, я сказав «якщо» із зовсім іншої причини.

– І якої ж?

– Психологічної. – І чоловічок посварився пальцем, наголошуючи на сказаному.

– Га? – видобув мсьє Ко.

– Із психологією не складається. Граф негідник? Так. Ошуканець? Так. Полює на жінок? Так. Планує викрасти коштовності мадам? І знову так. А чи того типу він людина, щоб скоїти вбивство? На це я відповідаю «ні»! Чоловік на подобу графа завжди боягуз: він не ризикує. Веде підлу, але надійну гру – хоч і, як кажуть англійці, «на межі фолу». Але щоб убити – ні і сто разів ні!

І він невдоволено захитав головою.

Однак слідчий суддя, здавалося, не схильний був погодитися з ним.

– Завжди настає день, коли такі дрібномаєтні дворянчики втрачають голову й заходять надто далеко, – тоном мудреця зауважив він. – Як-от, поза сумнівом, і в цьому випадку. І хоч мені не хочеться суперечити вам, мсьє Пуаро…

– Я лише висловив думку, – поквапився пояснити той. – А так справу, звісно, ведете ви, тож і маєте діяти, як самі вважаєте за доцільне.

– Особисто мене вдовольняє версія, що саме граф де ля Рош і є тим, на кого нам слід полювати, – промовив мсьє Карреж. – Ви згодні зі мною, мсьє комісаре?

– Цілком.

– А ви, мсьє ван Олдіне?

– Так, – відказав мільйонер. – Так: той тип – закінчений покидьок, щодо цього сумнівів жодних.

– Боюся, він не дасться нам так легко до рук, – сказав слідчий суддя, – але ми постараємося. Треба негайно розіслати телеграфом інструкції.

– Дозвольте мені допомогти, – запропонував Пуаро. – Навіщо все так ускладнювати?

– Тобто?

Усі присутні витріщилися на нього. А чоловічок променисто посміхнувся у відповідь.

– Знати – моя професія, – пояснив він. – А граф – людина розумна. Зараз він у Антібі, де винаймає віллу «Маріна».

Розділ шістнадцятий

Пуаро обговорює справу

Кожен із учасників розмови шанобливо глянув на Пуаро. Своєю відповіддю, поза сумнівом, чоловічок набрав чимало очок. Комісар розсміявся, але якось силувано.

– Ви нас усіх навчите працювати! – вигукнув він. – Мсьє Пуаро відомо більше, ніж поліції!

Той самовдоволено витріщався на стелю, набувши вдавано-скромного вигляду.

– Ну а чого ж ви хотіли: це моє маленьке хобі – знати що і до чого, – промурмотів він. – Тож цілком природно, що мені не шкода на нього часу. Адже я не переобтяжений справами.

– Ох! – видобув мсьє Ко, бундючно хитаючи головою. – Що ж до мене…

І перебільшено-виразним жестом зобразив тягар клопотів, звалений йому на плечі.

А Пуаро раптом обернувся до ван Олдіна.

– То ви, мсьє, згодні з цією точкою зору? І не сумніваєтеся, що вбивця – граф де ля Рош?

– Ну а що?.. Скидається на те… Так, звісна річ.

Щось надто обережне в цій відповіді спонукало слідчого суддю зацікавлено поглянути на американця. Ван Олдін, здавалося, усвідомлював, що той спостерігає за ним, і струснув головою, наче силкуючись відігнати якийсь нав’язливий сумнів.

– А як там мій зять? – спитав він. – Ви повідомили йому цю звістку? Він, я так розумію, у Ніцці.

– Звичайно, мсьє. – Комісар завагався, але все ж дуже обережно спитав: – Вам же, звичайно, відомо, мсьє ван Олдіне, що мсьє Кеттерінґ теж був одним із пасажирів «Блакитного потяга» тієї ночі?

Мільйонер кивнув й удостоїв комісара лаконічною відповіддю:

– Дізнався перед самим від’їздом із Лондона.

– Він стверджує, – продовжив мсьє Ко, – наче й гадки не мав, що його дружина їхала тим же потягом.

– Поб’юся об заклад, що так і було, – похмуро промовив ван Олдін. – Йому було б непереливки, якби він зустрівся там з нею.

Решта троє запитально глянули на нього.

– Я не збираюся церемонитись, – гнівно відрубав мільйонер. – Ніхто не знає, з чим моїй бідолашній дівчинці доводилося миритися. Дерек Кеттерінґ їхав не сам. Із ним подорожувала дама.

– Он як?

– Мірей, танцівниця.

Мсьє Карреж і комісар перезирнулися, ствердно кивнувши один одному, неначе в руслі якоїсь попередньої розмови. А відтак слідчий суддя відкинувся у кріслі і, склавши руки, втупив очі у стелю.

– Он як! – знову кинув він. – Цікаво. – І кашлянув. – Ходили такі чутки.

– Ця дама, – додав мсьє Ко, – зажила вкрай поганої слави.

– Зокрема й через те, – тихенько промурмотів Пуаро, – що обходиться дуже недешево.

Ван Олдін побуряковів з обличчя. Він нахилився вперед і грюкнув кулаком по столу.

– Послухайте сюди! – гаркнув він. – Мій зять – закінчений мерзотник!

І чоловік люто зблиснув на присутніх очима, обвівши їх поглядом одного за одним.

– О, я знаю, – продовжив він. – Приємна зовнішність та заворожливі, невимушені манери. Свого часу я й сам купився на них. Гадаю, він корчив із себе вбитого горем, коли ви повідомили йому цю звістку – і це ще якщо той негідник заздалегідь нічого не знав.

– Ні, це стало для нього цілковитою несподіванкою. Він був приголомшений.

– Клятий лицемірний шмаркач, – просичав мільйонер. – Підозрюю, вдавав, що збожеволів від утрати?

– Н-ні, – обережно заперечив комісар. – Я б не сказав – правда, мсьє Карреже?

Слідчий зімкнув кінчики пальців і напівзаплющив повіки.

– Шок, спантеличення, жах – так, це було, – розсудливо заявив він. – Але щоби страшенне горе – я б не став цього стверджувати.

Аж тут знову заговорив Еркюль Пуаро.

– Дозвольте запитати, мсьє ван Олдіне: чи виграє щось мсьє Кеттерінґ від смерті дружини?

– Отримає кругленьку суму в кілька мільйонів, – відказав той.

– Доларів?

– Фунтів. Я поклав ці гроші на особистий рахунок Рут із нагоди весілля. Заповіту вона не залишила, дітей у неї немає, тож кошти відійдуть чоловікові.

– Із яким вона саме зібралася розлучитися, – пробурмотів детектив. – О так – précisément.[36]

Комісар обернувся й різко глянув на нього.

– Ви хочете сказати… – почав він.

– Я нічого не хочу сказати, – відповів Пуаро. – Розкладаю факти по поличках – от і все.

Ван Олдін витріщився на нього із зацікавленням, що дедалі зростало.

А чоловічок підвівся.

– Не думаю, що зможу ще чимось вам прислужитися, мсьє судде, – ввічливо проговорив він, злегка вклонившись мсьє Каррежу. – Ви триматимете мене в курсі щодо ходу розслідування? Це було б дуже люб’язно.

– О, звісно – а як же інакше?

Ван Олдін також устав.

– Я вам наразі більше не потрібен?

– Ні, мсьє, – тепер у нас є вся потрібна інформація.

– Ну то я трішки пройдуся з мсьє Пуаро. Якщо він, звичайно, не заперечує?

– Із превеликим задоволенням, мсьє, – відказав бельгієць, кивнувши.

Мільйонер розкурив товсту сигару, запропонувавши спершу таку ж супутникові, але той відмовився й натомість потягував одну зі своїх крихітних цигарочок. Як людина з напрочуд сильним характером, ван Олдін уже знову здавався колишнім, звичним собою. Хвилину-другу вони прогулювались у мовчанці, а відтак американець заговорив:

– Як я зрозумів, мсьє Пуаро, ви більше не практикуєте?

– Саме так, мсьє. Насолоджуюся відпочинком.

– Але все ж допомагаєте поліції у цій справі?

– Мсьє, якщо лікар іде вулицею, і тут стається нещасний випадок, хіба ж він реагує на нього словами «я на заслуженому відпочинку – піду-но я собі далі», доки біля його ніг стікає кров’ю людина. Якби я вже був у Ніцці, а поліція послала по мене й попросила допомогти – отоді я відмовився б. Але ця справа – сам усеблагий Господь судив її мені.

– Ви були на місці події, – задумливо промовив ван Олдін, – й оглядали купе, чи не так?

Чоловічок кивнув.

– І, поза сумнівом, помітили те, що, сказати б, навело вас на роздуми?

– Можливо, – відповів Пуаро.

– Сподіваюся, ви розумієте, до чого я хилю? – спитав ван Олдін. – Вина графа де ля Роша здається мені очевидною – але ж я не дурень. І, спостерігаючи за вами протягом останніх хвилин тридцяти, збагнув, що ви, з якоїсь лише вам відомої причини, не згодні з такою версією?

Пуаро знизав плечима.

– Я можу і помилятися.

– Тут ми й підходимо до послуги, про яку я хочу вас попросити. Чи не погодитеся ви розслідувати для мене цю справу?

– Для вас особисто?

– Ви правильно мене зрозуміли.

Детектив кілька секунд помовчав, а потому сказав:

– Чи усвідомлюєте ви, про що просите?

– Гадаю, цілком, – промовив ван Олдін.

– Дуже добре, – сказав чоловічок. – Я згоден. Але в такому разі маю отримати щирі відповіді на свої запитання.

– А чого ж, звісно. Само собою.

Манера Пуаро змінилася. Він раптом зробився безцеремонним і діловитим.

– В історії з розірванням шлюбу – це ви порадили дочці подати на розлучення?

– Так.

– Коли?

– Близько десяти днів тому. Я отримав від неї листа зі скаргами на чоловікову поведінку і вкрай рішуче розтлумачив їй, що розлучитися – єдиний вихід.

– На що саме в його поведінці вона нарікала?

– Того скрізь бачили в товаристві дами із дуже сумнівною репутацією – тієї, про яку ми тільки-но говорили, – Мірей.

– Танцівниці. Ага! А мадам Кеттерінґ із цим не мирилася? Вона була дуже прив’язана до чоловіка?

– Я б не сказав, – відповів мільйонер, повагавшись.

– Страждало не її серце, а її гордість – ви це маєте на увазі?

– Гадаю, можна висловитися й так.

– Тож я роблю висновок, що цей шлюб від самого початку був нещасливий?

– Дерек Кеттерінґ – розбещений до самих кісток, – промовив ван Олдін. – Він жодну жінку не здатен зробити щасливою.

– Як кажуть у вас в Англії, шалапут – я правильно розумію?

Той кивнув.

– Très bien! Ви радите мадам подати на розлучення, вона погоджується. За справу беруться адвокати. А коли містер Кеттерінґ дізнався про те, звідки повіяв вітер?

– Я сам по нього послав і пояснив, як збираюся діяти.

– І що він сказав? – тихо промурмотів Пуаро.

Обличчя ван Олдіна потемніло від згадки.

– Тримався збіса нахабно.

– Вибачте за це запитання, мсьє, та чи не згадував він графа де ля Роша?

– Самого імені не назвав, – аж рикнув той мимоволі, – але натякнув, що знає про цю інтрижку.

– А яким, дозвольте поцікавитися, був на той момент фінансовий стан містера Кеттерінґа?

– Звідки ж мені, по-вашому, це знати? – на якусь крихітну мить завагавшись, відповів питанням на питання ван Олдін.

– Мені здалося ймовірним, що ви з’ясували для себе цю обставину.

– Що ж… ви цілком маєте рацію, так я й зробив. І виявив, що Кеттерінґ на мілині.

– А тепер успадкував два мільйони фунтів! Дивна це штука, la vie[37] – скажете, ні?

Мільйонер кинув на нього різкий погляд.

– До чого ви хилите?

– Так… моралізую, – відповів Пуаро, – розмірковую, філософствую. Але повернімося до нашої бесіди. Містер Кеттерінґ, звісно ж, не збирався здаватися без боротьби?

Той хвилину-другу зволікав із відповіддю, а відтак промовив:

– Я точно не знаю, які він мав наміри.

– Ви продовжили з ним переговори пізніше?

Після короткої паузи ван Олдін відрізав:

– Ні.

Чоловічок завмер на місці, зняв капелюха і простяг співрозмовнику руку.

– Мушу побажати вам гарного дня, мсьє. Я нічим не зможу допомогти.

– Що ви хочете цим сказати? – гнівно спитав мільйонер.

– Коли мені не говорять правди, то я безсилий чимось допомогти.

– Не розумію, про що ви.

– А я гадаю, розумієте. Можете бути певні, мсьє ван Олдіне, що я вмію зберігати секрети.

– Що ж, гаразд, – мовив той. – Визнаю́: я щойно збрехав вам. Бо таки дійсно продовжив переговори із зятем.

– Так-так?

– А якщо бути точним, то послав до нього свого секретаря, майора Найтона, з інструкціями запропонувати йому сто тисяч фунтів готівкою, якщо той не чинитиме розлученню перешкод.

– Кругленька сума, – оцінивши пропозицію, промовив Пуаро. – І що відповів мсьє ваш зять?

– Передав, що я можу йти до біса, – лаконічно відповів мільйонер.

– Ага! – видобув детектив.

Але не виявив при цьому жодних емоцій. Тієї миті він із головою поринув у методичну каталогізацію фактів.

– У поліції мсьє Кеттерінґ заявив, що не бачився з дружиною й не розмовляв із нею протягом усієї поїздки. Чи схильні ви, мсьє, вірити його показам?

– Так, безперечно, – відповів ван Олдін. – Гадаю, він би навіть свідомо тримався від неї подалі.

– Чому?

– Бо з ним їхала та жінка.

– Мірей?

– Так.

– Звідки вам стало відомо про цей факт?

– Від своєї людини, приставленої спостерігати за ним: вона сповістила мене, що ті обоє вирушили цим потягом.

– Ясно, – сказав Пуаро. – У такому разі, як ви й говорили раніше, він навряд чи спробував би вступити з мадам Кеттерінґ у будь-яке спілкування.

І чоловічок надовго замовк. Мільйонер не переривав його роздумів.

Розділ сімнадцятий

Аристократ

– Ви вже бували на Рив’єрі, Жорже? – запитав Пуаро наступного ранку у свого лакея Джорджа – типового англійця із наче дерев’яним обличчям.

– Так, сер. Я був тут два роки тому, коли служив у лорда Едварда Фремптона.

– А вже сьогодні, – пробурмотів його господар, – ви тут із Еркюлем Пуаро. Як швидко ви піднімаєтеся кар’єрною драбиною!

Лакей нічого не відповів на таке зауваження. А, витримавши належну паузу, натомість спитав:

– Коричневу трійку, сер? Вітерець сьогодні холодний.

– У неї на жилеті масна пляма, – заперечив Пуаро. – Слід від morceau de filet de sole à la Jeanette,[38] що потрапив туди, коли минулого вівторка я мав ланч у готелі «Ріц».

– Тієї плями більше немає, – ображено промовив слуга. – Я вивів її.

– Très bien! – сказав на це детектив. – Я задоволений вами, Жорже.

– Дякую, сер.

На певний час повисла пауза, після якої Пуаро замислено промурмотів:

– Уявімо собі, славний мій Жорже, наче ви народилися в тій же соціальній ніші, що й ваш покійний господар, лорд Едвард Фремптон, і, без власного пенні за душею, одружилися на вкрай багатій жінці, яка, однак, маючи на те всі підстави, збирається розлучитися з вами – що б ви зробили?

– Я б спробував, сер, – відповів той, – змусити її передумати.

– Мирними чи насильницькими методами?

Джордж здавався шокованим.

– З вашого дозволу, сер, – сказав він, – аристократ ніколи не дозволить собі повестися, наче вайтчепелський[39] зеленяр. Він нізащо не вчинить ницо.

– Справді, Жорже? Не знаю, не знаю. А втім, ви, напевно, маєте рацію.

У двері постукали. Слуга підійшов і обережно прочинив їх на дюйм-другий. Зачувся приглушений шум голосів, а відтак лакей повернувся до Пуаро.

– Сер, вам записка.

Детектив прочитав її. Вона виявилась від комісара, мсьє Ко.

«Незабаром розпочнеться допит графа де ля Роша. Слідчий суддя дуже просить Вас бути присутнім».

– Жорже, хутчіше – костюм. Я маю поквапитись.

А за чверть години по тому, бездоганно вбраний у коричневу трійку, Пуаро ввійшов до кабінету мсьє Каррежа. Комісар був уже там, і вони із суддею привітали новоприбулого з увічливою empressement.[40]

– Справа дещо невтішна, – пробурмотів мсьє Ко. – Схоже на те, що граф прибув у Ніццу ще за день до вбивства.

– Якщо це так, то вашу версію спростовано, – відказав Пуаро.

Слідчий прокашлявся.

– Нам не слід вірити цьому алібі без украй ретельної перевірки, – заявив він. І стукнув рукою по кнопці дзвінка на столі.

За хвилину до кабінету ввійшов високий, темноволосий чоловік – вишукано вбраний та з дещо гордовитими рисами обличчя. Граф мав настільки аристократичний вигляд, що здалося б сущою єрессю навіть пошепки згадати про те, наче його батько був нікому не відомим дрібним хліботоргівцем із Нанта – хоч саме це, власне, і відповідало дійсності. Глянувши на нього, кожен був би готовий заприсягтися, що незліченні предки Його Милості загинули на гільйотині в часи Французької революції.

– Я перед вами, панове, – пихато промовив граф. – Чи можу я запитати, з якого приводу ви бажали мене бачити?

– Прошу, сідайте, мсьє графе, – увічливо сказав слідчий суддя. – Річ у справі про смерть мадам Кеттерінґ, яку ми розслідуємо.

– Про смерть мадам Кеттерінґ? Я щось не розумію.

– Ви, здається, були… хм… знайомі з цією леді, мсьє графе?

– Звісно, що був. А до чого тут це?

Вставивши в око монокль, він окинув кабінет холодним поглядом, що найдовше затримався на Пуаро, який витріщався на нього з тим наївним, простодушним захопленням, що найбільше тішило графове марнославство. Мсьє Карреж відкинувся в кріслі й прокашлявся.

– Ви, напевно, не знаєте, мсьє графе… – він витримав паузу, – що мадам Кеттерінґ було вбито?

– Вбито? Mon Dieu, який жах!

Здивування та горе були розіграні просто чудово – власне, аж настільки майстерно, що здавалися зовсім природними.

– На перегоні між Парижем та Ліоном мадам Кеттерінґ задушили, – повів далі слідчий суддя, – а її коштовності було вкрадено.

– Це нечувано! – з почуттям вигукнув граф. – Поліція має зробити щось із цими потяговими крадіями. Настали такі часи, коли ніхто від них не вбезпечений.

– У сумочці мадам, – продовжив мсьє Карреж, – ми виявили лист від вас. Складалося таке враження, наче вона спланувала побачення з вами?

Граф стенув плечима й розвів руками.

– До чого тепер приховувати? – щирим тоном промовив він. – Усі ми світські люди. Конфіденційно, між нами кажучи, я визнаю́, що в нас був роман.

– Ви зустрілися з нею в Парижі, і звідти продовжили шлях уже вдвох – я нічого не перекручую? – поставив питання суддя.

– Таким був наш первинний план, але згодом, за бажанням мадам, його було змінено. Я мав зустрітися з нею в Єрі.

– І ви не бачилися з нею в потягу на Ліонському вокзалі ввечері чотирнадцятого?

– Аж ніяк. Уранці того дня я прибув до Ніцци, тож те, про що ви говорите, – неможливо.

– Атож, атож, – сказав мсьє Карреж. – А все ж, суто для протоколу, чи не повідомите ви слідству ваші пересування впродовж вечора та ночі чотирнадцятого?

Граф на хвильку замислився.

– Обідав я в Монте-Карло, у «Кафе де Парі». Відтак подався в «Спортинґ», де виграв кілька тисяч франків. – Він знизав плечима. – А годині о першій повернувся додому.

– Пардон, мсьє, але на чому ви повернулися додому?

– На власному двомісному автомобілі.

– Сам, без нікого?

– Сам.

– А чи могли б ви представити свідків, ладних підтвердити ваші покази?

– Ввечері, у казино, мене, поза сумнівом, бачив багато хто з друзів. А от обідав я наодинці.

– Після повернення на віллу вам відчинив слуга?

– Ні, я ввійшов, скориставшись власним ключем.

– Ага! – кинув мсьє Карреж.

І знову вдарив рукою по кнопці дзвінка на столі. Двері відчинилися, і на порозі постав посильний.

– Приведіть-но служницю Мейсон, – наказав господар кабінету.

– Слухаю, мсьє судде.

І та невдовзі ввійшла.

– Чи не будете ви такі ласкаві, мадемуазель, поглянути на цього джентльмена і сказати, якщо тільки зможете: це не він заходив до купе вашої господарки в Парижі?

Жінка довго й ретельно вдивлялася у графа, для якого ця процедура упізнавання, як здалося Пуаро, була досить таки неприємна.

– Я не зможу сказати напевно, сер, – промовила зрештою Мейсон. – Може, і він, а може, і ні. Адже я бачила його лише зі спини, тож мені складно щось стверджувати. Але радше здається, що це той джентльмен.

– Але ви цього не певні?

– Ні-і, – неохоче зізналася свідчиця, – ні-ні, я не впевнена.

– А на Керзон-стріт ви його раніше не бачили?

Служниця похитала головою.

– Мені навряд чи випала б нагода помітити когось із тамтешніх відвідувачів, хіба що вони гостювали кілька днів, – пояснила вона.

– Гаразд, тоді на цьому й закінчимо, – різко сказав слідчий суддя.

Він був вочевидь розчарований.

– Хвилиночку, – озвався Пуаро. – У мене є запитання до мадемуазель, якщо дозволите?

– Звісно, мсьє Пуаро… звісно, прошу вас.

Детектив звернувся до служниці:

– А що сталося з квитками?

– Квитками, сер?

– Так, квитками з Лондона до Ніцци. Вони зберігалися у вас чи в господарки?

– Свій власний, пульманівський, вона тримала при собі, сер, – а решту доручила мені.

– І що з ними сталося?

– Я віддала їх провіднику французького потяга, сер: він сказав, що так треба. Сподіваюся, я вчинила правильно, сер?

– О, так, так, цілком. Просто невеличка деталь.

І мсьє Ко, і слідчий зацікавлено поглянули на нього. Мейсон ніяково простояла ще кілька хвилин, а відтак мсьє Карреж коротко кивнув – мовляв, ви вільні, – і вона вийшла. А Пуаро нашкрябав щось на клаптику паперу й простягнув свою цидулку судді. Той прочитав написане, і його чоло прояснилося.

– То що, джентльмени, – чванливо зажадав відповіді граф, – довго ще мені тут залишатися?

– О, звісно, ні, звісно, ні, – поквапився запевнити його мсьє Карреж якнайлюб’язнішим тоном. – Тепер питання про вашу роль у цій справі остаточно прояснене. Звичайно, з огляду на знайденого в мадам листа, ми були змушені вас допитати.

«Аристократ» підвівся, прихопив у кутку свій елегантний ціпок і, досить недбало кивнувши, вийшов із кабінету.

– От і все, – промовив суддя. – Ви цілком мали рацію, мсьє Пуаро, – куди краще дати йому відчути, наче він поза підозрою. Двійко моїх людей тінями стежитимуть за ним удень і вночі, а ми тим часом займемося перевіркою його алібі. Мені воно здається досить… е-е… хистким.

– Можливо, – погодився Пуаро, про щось думаючи.

– На сьогоднішній ранок я викликав і містера Кеттерінґа, – повів далі слідчий, – хоча насправді маю сумніви, чи буде нам про що його запитувати. Але одна-дві підозрілі обставини все-таки є… – і змовк, потираючи носа.

– А саме? – поцікавився Пуаро.

– Ну… – тут суддя кашлянув, – ця дама, із якою він подорожує – мадемуазель Мірей. Вона зупинилася в одному готелі, а сам він – у іншому. Це здається мені… е-е… досить дивним.

– Скидається на те, що вони чогось побоюються, – сказав мсьє Ко.

– Достеменно, – із тріумфом у голосі мовив мсьє Карреж, – а чого б це вони мали остерігатися?

– Надлишкова обережність уселяє підозру, так? – припустив Пуаро.

– Précisément.

– Гадаю, не завадило б, – сказав детектив, – поставити мсьє Кеттерінґові кілька запитань.

Суддя віддав розпорядження, і за мить до кабінету ввійшов Дерек Кеттерінґ – як завжди галантний.

– Доброго ранку, мсьє, – чемно привітався слідчий.

– Доброго, – коротко кинув той. – Ви посилали за мною. Намітився якийсь прогрес?

– Прошу, сідайте, мсьє.

Той опустився в крісло, жбурнувши ціпок і капелюх на стіл.

– Ну? – нетерпляче запитав він.

– Наразі нових фактів не встановлено, – обережно сказав мсьє Карреж.

– Дуже цікаво, – сухо промовив Дерек. – І ви посилали за мною, аби сповістити про це?

– Ми цілком природно подумали, що вам захочеться бути в курсі того, як просувається слідство, – жорстко відрізав суддя.

– Навіть якщо воно не просувається?

– Крім того, нам хотілося б поставити вам кілька запитань.

– То ставте.

– Ви цілком певні, що не бачилися й не розмовляли з дружиною в потягу?

– Я вже вам на це відповідав. Не було ні того, ні того.

– Бо ви, поза сумнівом, мали на те підстави.

– Я – не – знав – що – вона – їхала – тим – потягом, – пояснив Дерек, ретельно вимовляючи і розділяючи слова, наче звертався до якогось розумово відсталого.

– То ви стоїте на своєму, – буркнув слідчий.

Дерекове обличчя раптом спохмурніло.

– До чого ви хилите, цікаво довідатись? Знаєте, що я думаю, мсьє Карреже?

– Що ви думаєте, мсьє?

– Я думаю, що французьку поліцію неабияк переоцінюють. Бо у вас, звісно, мають бути дані на ці банди потягових крадіїв. Це просто ганьба, що така річ змогла статися в train de luxe[41] і що французька поліція виявилася безпорадною під час розслідування цього інциденту.

– Ми розслідуємо його, мсьє, будьте певні.

– Як я розумію, мадам Кеттерінґ не залишила заповіту, – втрутився зненацька Пуаро. Зімкнувши кінчики пальців, він уважно вглядався у стелю.

– Не думаю, ніби вона його коли-небудь складала, – відповів на це Дерек. – А що?

– Те, що ви при цьому успадковуєте нічогенький статок, – сказав чоловічок. – Украй нічогенький.

І хоча його очі досі дивились у стелю, він спромігся помітити, як лице Дерека Кеттерінґа побуряковіло.

– На що ви натякаєте і хто ви такий?

Легким рухом Пуаро поставив поряд щойно закинуті одна на одну ноги, відірвав погляд від стелі і подивився молодому чоловікові просто в обличчя.

– Мене звуть Еркюль Пуаро, – тихо відрекомендувався він, – і я, певно, найвидатніший детектив у всьому світі. То ви цілком певні, що не бачилися й не розмовляли з дружиною в потягу?

– До чого ви хилите? Ви що… хочете натякнути, наче… я її вбив? – І раптом розсміявся. – Мені варто тримати себе в руках: абсурдність цього звинувачення цілком очевидна. От тільки, якщо вбивця – я, то навіщо мені було красти її коштовності, поясніть?

– Ваша правда, – буркнув Пуаро, помітно занепавши духом. – Я про це не подумав.

– Це найочевидніша справа про вбивство з метою пограбування з усіх, які коли-небудь розслідувалися, – сказав Дерек Кеттерінґ. – Бідолашна Рут – от до чого ті кляті рубіни її довели. Про те, що вона мала їх при собі, напевно, стало відомо. Підозрюю, що через ці камінчики вже траплялися вбивства й раніше.

Пуаро раптом випрямився на стільці. Його очі засяяли слабким тьмяно-зеленим світлом, і той зробився на диво схожим на лиснючого, вгодованого кота.

– Ще одне запитання, мсьє Кеттерінґу, – промовив він. – Чи не повідомите ви мені, у який день востаннє бачилися з дружиною?

– Дайте подумати… – силкувався пригадати Дерек. – Це, певно, було… так, понад три тижні тому. Боюся, точної дати я вам не назву.

– Нічого, – сухо сказав Пуаро. – Це все, що мені хотілося знати.

– Ну, – нетерпляче кинув Кеттерінґ. – Іще питання будуть?

І глянув на мсьє Каррежа. Той став шукати підтримки в детектива і отримав її у формі ледь помітного помаху голови.

– Ні, мсьє Кеттерінґу, – увічливо відповів слідчий, – ні, не думаю, що є потреба затримувати вас надовше. Гарного дня.

– На все добре, – видобув Кеттерінґ і вийшов, ляснувши за собою дверима.

А Пуаро нахилився до мсьє Каррежа й різко заговорив, щойно Дерек залишив кабінет.

– Скажіть, – владно запитав він, – коли ви згадували мсьє Кеттерінґу про рубіни?

– Я про них не згадував, – заперечив суддя. – Ми тільки вчора вдень дізналися про них від мсьє ван Олдіна.

– Так, але про них ідеться у графовому листі.

Суддя здавався скривдженим.

– Я, звісно, й словом не обмовився про того листа мсьє Кеттерінґу, – з образою в голосі відказав він. – За нинішнього стану речей це було б украй нерозважливо.

Пуаро нахилився ближче та постукав по столу.

– То звідки ж він дізнався про них? – тихо запитав він. – Мадам йому сказати не могла, оскільки вони вже три тижні не бачилися. Вельми малоймовірно, що про них стали б говорити мсьє ван Олдін чи його секретар: у їхніх бесідах із ним ішлося зовсім про інше, а в газетах про них не було ні слова, ні натяку.

Підвівшись, Пуаро взяв капелюха й ціпка.

– А все ж, – пробурмотів він сам до себе, – наш джентльмен знає про них геть усе. І от мені тепер цікаво – звідки? Так, дуже цікаво!

Розділ вісімнадцятий

Дерек за ланчем

Дерек Кеттерінґ подався прямо до «Неґреско», де замовив кілька коктейлів і швидко вихилив їх, а відтак похмуро втупився в сліпучу синяву моря. Механічно помічав і перехожих – нуднющу юрбу погано вдягнених й до болю нецікавих людей. Тепер узагалі не натрапити на щось варте уваги. Аж тут він хутко вніс корективи в це своє останнє враження: за столик недалеко від нього присіла жінка. На ній була стильна – жовтогаряча з чорним – ошатна сукня, а обличчя затінював капелюшок до пари. Він замовив третій коктейль і знову витріщився на море, а відтак зненацька здригнувся. Ніздрі залоскотав запах добре знайомих парфумів, і чоловік, підвівши погляд, побачив, що дама в жовтогарячому з чорним стоїть поруч нього. Тепер, розгледівши обличчя, він упізнав у ній Мірей. Та зухвало посміхалася так добре знаною йому спокусливою посмішкою.

– Дере́ку! – промуркотіла вона. – Ти ж радий мене бачити, правда?

І опустилася на стілець з іншого боку столика.

– А коли так, то привітай же мене, дурнику, – глузливо промовила танцівниця.

– Це несподівана радість, – озвався Дерек. – Коли ти поїхала з Лондона?

Жінка знизала плечима.

– День-два тому.

– А як же «Парфенон»?

– Я їх – як це у вас кажуть? – «кинула»!

– Справді?

– Ти щось не надто люб’язний, Дере́ку.

– А чого ти чекала?

Запаливши цигарку, Мірей кілька хвилин мовчки пускала дим, а потому сказала:

– Ти, певно, гадаєш, що наразі це необачно?

Кеттерінґ глянув на неї і, стенувши плечима, сухо спитав:

– Ти прийшла сюди на ланч?

– Mais oui.[42] З тобою.

– Мені дуже шкода, – промовив Дерек, – але на мене чекає дуже важлива зустріч.

– Mon Dieu! Ви, чоловіки, як діти, – вигукнула танцівниця. – Так, так, ти поводишся зі мною наче вередливий хлопчисько, аж від того самого дня, коли вискочив, як ошпарений, із моєї лондонської квартири, капризун ти такий. Ох, mais c’est inouї![43]

– Дівчинко моя, – відказав той, – я справді не розумію, про що ти. Ми все з’ясували ще в Лондоні – про пацюків, які тікають з корабля, що тоне. І додати до сказаного нíчого.

Попри безтурботний тон, його обличчя здавалося виснаженим і напруженим. Мірей зненацька нахилилася ближче.

– Мене тобі не обдурити, – промуркотіла вона. – Я знаю… знаю, що ти заради мене зробив.

Той різко звів на неї очі. Певна прихована нотка в її голосі привернула його увагу. А танцівниця кивнула йому.

– О, не бійся: я вмію мовчати. Ти просто неперевершений! А скільки в тебе мужності! А все ж це я підкинула тобі цю ідею, сказавши тоді, у Лондоні, що бувають і нещасні випадки… Тобі не загрожує небезпека? Поліція тебе не підозрює?

– Що це, в біса…

– Тс-с! – І Мірей застережно здійняла тонку смагляву руку з крупним смарагдом на мізинці.

– Ти маєш рацію: мені не слід було згадувати про це в громадському місці. Ми поговоримо пізніше, коли всі неприємності залишаться позаду. Наше спільне життя буде просто чудове – чудове!

Дерек раптом розреготався – різким, неприємним сміхом.

– То пацюки повертаються на корабель? Два мільйони цілковито змінюють справу, ще б пак! Я мав би зрозуміти це раніше. – І він знову вибухнув реготом. – Ти ж допоможеш мені їх витратити, чи не так, Мірей? З усіх жінок ти впораєшся з цим найкраще. – І вкотре захлинувся сміхом.

– Тихше! – скрикнула танцівниця. – Що з тобою, Дере́ку? Поглянь, на тебе вже озираються.

– Зі мною? Я скажу тобі, Мірей, що зі мною. Я з тобою покінчив. Чуєш? Покінчив!

Але танцівниця сприйняла це не так, як він розраховував. Хвилину-другу вона мовчки дивилась на нього, а потому ласкаво всміхнулася:

– Ну чиста дитина, та й годі! Дується, влаштовує істерику – і все тільки через те, що я практична. Хіба ж я завжди не казала, що обожнюю тебе?

Вона знову нахилилася ближче.

– Але я тебе знаю, Дере́ку. Поглянь на мене – бачиш? Це Мірей розмовляє з тобою. Без якої ти не можеш жити, і сам добре це знаєш. Я кохала тебе й раніше, а тепер кохатиму в сто разів більше. І зроблю твоє життя чудовим – просто чудовим. Нікому не зрівнятися з Мірей.

Вона обпалила його поглядом. Побачила, як Кеттерінґ зблід і затамував подих, і вдоволено посміхнулася до себе. Бо усвідомлювала свої чари та владу над чоловіками.

– От все і владналося, – тихо сказала вона із коротким смішком. – А тепер, Дере́ку, ланчем не пригостиш?

– Ні.

Він різко вдихнув і зіп’явся на ноги.

– Мені шкода, але я попереджав: у мене важлива зустріч.

– Маєш ланч з іншою? От іще! Я в це не вірю.

– Я запросив он ту леді.

І він різко попрямував у бік столика, біля якого, щойно піднявшись сходами, зупинилася жінка в білому.

– Міс Ґрей, чи не бажаєте… чи не бажаєте поланчувати зі мною? Ми з вами зустрічалися в леді Темплін, якщо пригадуєте.

Кетрін хвилину-другу мовчки дивилася на нього своїми задумливими сірими очима, які стільки говорили без слів.

– Дякую, – сказала вона після нетривалої паузи, – із превеликим задоволенням.

Розділ дев’ятнадцятий

Несподіваний візит

Граф де ля Рош щойно закінчив déjeuner,[44] який складався з omelette fines herbes,[45] entrecôte Béarnaise[46] та Savarin au rhum.[47] Акуратно промокнувши серветкою свої тонкі чорні вусики, він підвівся з-за столу. Проходячи крізь вітальню винайманої вілли, граф удоволено зауважив декілька objet d’art,[48] недбало розкиданих то тут, то там. Табакерку Людовіка XV, атласну туфельку, яку носила Марія-Антуанетта, та решту дрібничок музейної цінності, що надавали mise en scène[49] аристократичності. Усе це, мовляв, сімейні реліквії, як пояснював він чарівним відвідувачкам. Вийшовши на терасу, граф невидющим поглядом окинув середземноморські води. Він не мав настрою насолодитися красотами пейзажу. Повністю готову аферу було грубо зведено нанівець, і всі плани доводилося будувати спочатку. Витягнувшись у плетеному кріслі із затиснутою між білих пальців цигаркою, граф зосереджено розмірковував.

Невдовзі по тому його лакей Іполит приніс каву та лікери в асортименті. Але граф надав перевагу витриманому, елітному коньяку.

Служник уже збирався піти, проте господар ледь помітним жестом затримав його. І той застиг у шанобливій позі. Його лице не надто прихиляло до себе, зате бездоганна вишколеність істотно компенсувала цей недолік. Лакей зробився живим втіленням поштивої уваги.

– Існує вірогідність, – сказав граф, – що протягом кількох найближчих днів біля будинку отиратимуться незнайомці, силкуючись заприятелювати з тобою або Марі. Вони, напевно, ставитимуть різні запитання про мене.

– Так, мсьє графе.

– Можливо, це вже траплялося?

– Ні, мсьє графе.

– Довкола не крутилися підозрілі суб’єкти? Ти певен?

– Нікого не було, мсьє графе.

– Це добре, – сухо промовив той. – Але вони все ж з’являться – у цьому я не сумніваюся. І почнуть розпитувати.

Лакей проникливо й очікувально глянув на господаря.

І граф повільно заговорив, не дивлячись на слугу.

– Як тобі відомо, я прибув сюди минулого вівторка зранку. Якщо поліція чи будь-хто інший тебе про це запитають – гляди, не забудь. Я з’явився тут чотирнадцятого, у вівторок, а не п’ятнадцятого, в середу. Тобі ясно?

– Цілком, мсьє графе.

– Коли у справі замішана дама, обережність ніколи не шкодить. І я впевнений, що ти, Іполите, умієш виявляти її.

– Я вмію бути обережним, мсьє графе.

– А Марі?

– І вона теж. За неї я ручаюся.

– Тоді все гаразд, – промовив господар.

Коли лакей пішов, граф із замисленим виглядом попивав чорну каву. Час від часу він хмурився, одного разу ледь-ледь похитав головою і двічі кивнув. Але посеред цих його роздумів знову з’явився слуга.

– До вас дама, мсьє.

– Дама?

Граф здивувався. Не те щоб візит дами був на віллі «Маріна» незвичною річчю – о, ні, – просто в той конкретний момент він і гадки не мав, що ж це могла бути за дама.

– Гадаю, з цією дамою мсьє незнайомий, – буркнув, прийшовши на допомогу, лакей.

Візит інтригував графа дедалі більше.

– Проси її сюди, Іполите, – звелів господар.

За мить на терасу ступило чудесне видіння в жовтогарячому з чорним, супроводжуване сильним запахом цвіту екзотичних рослин.

– Мсьє граф де ля Рош?

– До ваших послуг, мадемуазель, – відказав той, уклонившись.

– Мене звуть Мірей. Можливо, ви чули про мене?

– О, ще б пак, мадемуазель – кого ж не заворожував танок чарівної Мірей? Сама грація!

Танцівниця прийняла комплімент із короткою, механічною посмішкою.

– Я розумію всю безцеремонність свого вторгнення… – почала вона.

– Ну що ви! Прошу, мадемуазель, сідайте, – вигукнув той, підносячи їй стільця.

Із-під маски галантного кавалера він пильно спостерігав за гостею. Граф не знав про прекрасну стать хіба дуже небагатьох речей. Щоправда, його досвід недалеко поширювався з такими особами, як Мірей: позаяк представниці її класу самі старалися когось уполювати. У певному сенсі вони з танцівницею були одного поля ягідки. І граф розумів, що всі його фокуси стануть їй, як з гуски вода. Та була парижанкою – і то дуже меткою. Але все ж існувала одна річ, яку цей серцеїд розпізнавав безпомилково – із першого погляду. Тож він одразу зрозумів, що перед ним украй розгнівана жінка, а розгнівана жінка, як добре усвідомлював граф, завжди говорить більше, ніж варто, а тому вряди-годи може принести прибуток поміркованому джентльмену, що зберігає спокій.

– Це вкрай люб’язно з вашого боку, мадемуазель, – ушанувати мою вбогу обитель своєю присутністю.

– У нас є спільні друзі в Парижі, – сказала Мірей. – Від них я й почула про вас, але сьогодні завітала з іншої причини. Відколи я прибула до Ніцци, ваше ім’я не сходить із вуст, хоча, як ви розумієте, у зв’язку з дечим іншим.

– Он як? – тихо видобув граф.

– Я говоритиму жорстко, – повела далі танцівниця, – але, повірте, що для вашого ж таки добра. У Ніцці подейкують, мсьє графе, що ви вбили англійську леді, мадам Кеттерінґ.

– Я – і вбив мадам Кеттерінґ? Овва! Який абсурд!

Він проказав це радше млосно, ніж обурено, знаючи, що так спонукає її до продовження.

– І попри те, – наполягала вона, – мої слова відповідають дійсності.

– Людям подобається теревенити, – байдуже промимрив граф. – Сприймати такі дикі звинувачення всерйоз було б нижче моєї гідності.

– Ви не розумієте. – Мірей нахилилася ближче, і її чорні очі зблиснули. – Це не дозвільні балачки обивателів. Так вважає поліція.

– Поліція – справді?

Граф випростався в кріслі і знову насторожився.

А Мірей кілька разів енергійно кивнула.

– Так, так. Ви ж розумієте, що в мене скрізь є друзі. Сам префект… – І вона залишила речення незакінченим, красномовно стенувши плечима.

– Хто ж не буває необачним, коли йдеться про красуню? – ввічливо промурмотів граф.

– У поліції гадають, що мадам Кеттерінґ убили ви. Але вони помиляються.

– Звісно, що помиляються, – легко погодився той.

– Так то воно так, але ж ви не знаєте правди. А от я – знаю.

Граф зацікавлено глянув на неї.

– Вам відомо, хто вбив мадам Кеттерінґ? Я правильно вас зрозумів, мадемуазель?

Мірей палко кивнула.

– Так.

– І хто ж? – різко поцікавився той.

– Її чоловік. – Вона нахилилась аж до графа, і її тихий голос бринів від гніву та збудження. – Її вбив власний чоловік.

Аристократ відкинувся в кріслі. Його обличчя було непроникне.

– Дозвольте спитати, мадемуазель: звідки вам це відомо?

– Звідки мені це відомо? – Стрибком звівшись на ноги, Мірей розсміялася. – Він наперед нахвалявся. Бо був на межі зубожіння, банкрутства, ганьби. Лише смерть дружини могла врятувати його. Він сам мені це розповів. І сів на той же потяг – але так, щоб вона не знала. Скажіть, навіщо це? А для того, щоб прокрастися до неї вночі… Ох! – Вона заплющила очі. – Я так і бачу, як це відбувалося…

Граф кашлянув.

– Що ж, можливо… можливо… – пробурмотів він. – Але в такому разі, мадемуазель, він, звісно, не став би красти коштовності?

– Коштовності! – зітхнула Мірей. – Коштовності. А! Ті рубіни…

Її очі затуманилися, спалахнувши якимось потойбічним вогнем. Граф зацікавлено дивився на неї, у сотий раз дивуючись тій магічній владі, яку має над жіноцтвом коштовне каміння. А відтак повернув її до реальності.

– А чого ви хочете від мене, мадемуазель?

Танцівниця знову стала зібраною й практичною.

– Усе дуже просто. Щоби ви пішли в поліцію і заявили, що цей злочин скоїв містер Кеттерінґ.

– А якщо мені там не повірять? Якщо зажадають доказів?

А сам не зводив із неї очей.

Мірей тихо засміялася й поправила на плечах своє жовтогаряче з чорним убрання.

– То пришлете їх до мене, мсьє графе, – тихо промовила вона. – Я надам їм необхідні докази.

І з тим пішла, нестримна, наче вихор: вона домоглася свого.

Картинно звівши брови, господар провів її поглядом.

– Ця фурія нестямиться від гніву, – буркнув він. – І що ж це її так розлютило? Та все ж вона надто легко виклала свої карти на стіл. А от чи справді вірить, наче містер Кеттерінґ убив свою дружину? Або ж їй лише хочеться, щоб цьому повірив я – ба навіть поліція?

І посміхнувся про себе. Граф не мав анінайменшого наміру звертатися до органів правопорядку. Бо бачив багато інших можливостей: висновуючи з його посмішки – цілу низку.

Невдовзі, однак, його чоло захмарилось. Бо якщо вірити Мірей, він був під підозрою. Це могло виявитися правдою, а могло й ні. Розсерджена жінка такого типу, як танцівниця, навряд чи перейматиметься точністю сказаного. З іншого боку, вона легко могла роздобути певну внутрішню інформацію. І в цьому разі – тут його вуста жорстко стислися – йому необхідно було вжити серйозних запобіжних заходів.

Він пройшов у будинок і ще раз прискіпливо розпитав Іполита щодо візитів на віллу когось незнайомого. Лакей категорично запевнив його, що нічого подібного не було. Граф піднявся у свою спальню й підійшов до старого секретера, що стояв під стіною. Він опустив кришку, і його тонкі пальці стали намацувати пружину позаду одного з відділень. Вистрибнула потаємна шухлядка – у ній лежав невеличкий пакунок, загорнутий у коричневий папір. Граф вийняв його і хвилину-другу ретельно зважував на долоні. Піднісши руку до голови, він, злегка скривившись від болю, висмикнув одну волосину. Поклав її на ребро шухлядки й акуратно ту зачинив. І далі стискаючи згорточок у руці, він спустився сходами й вийшов із будинку в гараж, де стояв червоний двомісний автомобіль. А за десять хвилин по тому вже їхав дорогою на Монте-Карло.

Провівши кілька годин у казино, граф неквапливо вийшов у місто. А за мить знову сів за кермо і вирушив у напрямку до Ментони. Він ще пообіді звернув увагу на непримітне сіре авто, що трималося за ним, віддалік. І от тепер воно знову впало йому в око. Чоловік посміхнувся про себе. Дорога круто повзла вгору. Його нога різко натисла на газ. Компактний червоний автомобіль був спеціально збудований на замовлення графа і мав куди потужніший мотор, ніж можна було запідозрити з його вигляду. А тому стрілою полетів уперед.

За мить він озирнувся й посміхнувся ще раз: сіре авто силкувалося не відставати. Окутаний курявою, червоний автомобільчик мчав по дорозі, відриваючись. Швидкість ставала небезпечною, але граф був першокласним водієм. Тепер траса спускалася вниз, безупинно петляючи серпантином. За деякий час він уповільнив швидкість і зрештою зупинився перед bureau de poste.[50] Вискочивши з авто, граф підняв кришку ящика з інструментами, дістав звідти коричневий паперовий згорточок і поспішив в установу. А за дві хвилини по тому вже їхав далі в бік Ментони. Коли ж туди дісталося сіре авто, граф, мовби справжній англієць, попивав «чай о п’ятій» на терасі одного з готелів.

А пізніше знову прокатався в Монте-Карло, вечеряв там і дістався додому об одинадцятій. Іполит вийшов йому назустріч зі стривоженим обличчям.

– О! Мсьє графе, ви вже тут. Ви мені, бува, не дзвонили?

Той похитав головою.

– А все ж о третій я отримав розпорядження мсьє графа прибути до нього у Ніццу, в «Неґреско».

– Справді? – запитав господар. – І ти послухався?

– Звісно, але в «Неґреско» вас не знайшов і там нічого про мсьє графа не знали.

– Ага, – сказав той, – а тим часом Марі, звісна річ, пішла на базар, як і завжди пообіді?

– Саме так, мсьє графе.

– А, гаразд, – кинув він, – це пусте. Якась помилка.

І подався сходами нагору, посміхаючись про себе.

А щойно опинився у своїй кімнаті, як зачинив двері на шпінгалет і пильно роззирнувся довкола. Усе здавалося таким, як завжди. Граф перевірив шухляди та шафки, а відтак кивнув сам до себе. Речі лежали майже зовсім так, як він їх залишив, – але все ж не цілком. Було очевидно, що в нього провели дуже ретельний обшук.

Граф підійшов до секретера й натиснув на потаємну пружину. Шухлядка вистрибнула – а от волоска на місці не було. І чоловік знову кілька разів кивнув.

– Наша французька поліція працює відмінно, – пробурчав він. – Просто відмінно. Від неї нічого не приховаєш.

Розділ двадцятий

У Кетрін з’являється подруга

Наступного ранку Кетрін та Ленокс сиділи на терасі вілли «Марґеріт». Попри різницю у віці, між ними зав’язувалося щось на кшталт дружби. Якби не ця дівчина, то тамтешнє життя здалося б Кетрін просто нестерпним. Наразі темою для розмов залишалася справа Рут Кеттерінґ. Тож леді Темплін, не соромлячись, на повну експлуатувала причетність гості до цієї історії. І навіть найзапекліша відсіч, яку лише могла дати міс Ґрей, була неспроможна похитнути її високої думки про себе. А Ленокс, із відстороненим виглядом, схоже, забавлялася маневрами матері, хоч і не без співчутливого розуміння, що ті вражають почуття її подруги. Не сприяв покращенню ситуації й Пупсик, чий наївний і незгасний захват подіями, спонукав його представляти Кетрін усім і кожному:

– Це міс Ґрей. Чули про історію з «Блакитним потягом»? Так от, вона була замазана в ній по самі вуха! Довгенько теревенила з Рут Кеттерінґ за кілька годин до вбивства! Ото пощастило, га?

Того ранку кілька зауважень такого штибу спровокували Кетрін дати на диво різку відповідь, тож коли вони залишилися вдвох, Ленокс у своїй манері неквапливо протягнула:

– Не звикла, що тебе використовують, так? Тобі, Кетрін, слід багато чому навчитися.

– Я шкодую, що не стрималася. Зазвичай мені вистачає терпіння.

– Значить, саме час засвоїти, як випускати пару. Пупсик – усього лише бевзь, він некривдний. А мати, звісно, напрошується на комплімент, але з нею можна зриватися хоч до другого пришестя: це не справить на неї ні найменшого враження. Вона вирячить свої великі блакитні очі – але їй буде байдужісінько.

Кетрін нічого не відповіла на це зауваження, і Ленокс незабаром продовжила:

– А я радше схожа на Пупсика. Бо теж полюбляю годяще вбивство – ну, а знаючи Дерека, то й тим паче.

Міс Ґрей кивнула.

– То ти була з ним учора за ланчем? – задумливо повела далі дівчина. – І як він тобі, Кетрін, сподобався?

Та на хвилину-другу замислилася.

– Не знаю, – дуже повільно протягнула вона.

– Він справжній красунчик.

– Так, він привабливий.

– А що ж тобі в ньому не до душі?

Кетрін не відповіла на це запитання – чи принаймні не прямо.

– Говорячи про смерть своєї дружини, він сказав, що не збирається прикидатися: для нього ця подія була нічим іншим, як неймовірно щасливим випадком.

– І це, гадаю, шокувало тебе, – промовила Ленокс, а відтак, після паузи, додала якимось дивним тоном: – Ти йому подобаєшся, Кетрін.

– Він нагодував мене дуже смачно, – із усмішкою відповіла співрозмовниця.

Але їй не дали перевести розмову на інше.

– Я помітила це того вечора, коли він приходив сюди, – сказала Ленокс у заду́мі. – Він так дивився на тебе, а ти не його тип – зазвичай якраз навпаки. Що ж, гадаю, це як релігія: у певному віці ти неминуче вдаряєшся в неї.

– Мадемуазель просять до телефона, – сказала Марі, визирнувши з вікна вітальні. – Мсьє Еркюль Пуаро бажає поговорити з нею.

– І знову кров та грім пострілів! Уперед, Кетрін – розважайся зі своїм детективом.

Голос Еркюля Пуаро заговорив у вухо Кетрін ясно й чітко:

– Я розмовляю з мадемуазель Ґрей? Bon. Мадемуазель, у мене є для вас повідомлення від містера ван Олдіна, батька мадам Кеттерінґ. Він дуже бажає поговорити з вами – хоч на віллі «Марґеріт», хоч у нього в готелі, – як вам буде зручно.

Та на хвильку замислилася, але зрештою вирішила, що запрошувати його на віллу і ніяково, і недоречно. Хто-хто, а леді Темплін точно зрадіє його візиту й вітатиме гостя аж надто захоплено. Ця дама ніколи не втрачала можливості зав’язати знайомство із мільйонером. Тож відповіла Пуаро, що їй буде набагато краще самій приїхати в Ніццу.

– Чудово, мадемуазель. Я особисто заїду по вас на авто. Скажімо, за три чверті години?

І – пунктуальний до секунди – детектив з’явився точно у призначений час. Кетрін уже чекала на нього, тож вони одразу ж і виїхали.

– Ну, мадемуазель, як просувається справа?

Жінка поглянула в його іскристі очі і переконалася у правоті свого першого враження: у мсьє Пуаро було щось дуже привабливе.

– Це ж наш із вами roman policier, чи не так? – запитав чоловічок. – Я пообіцяв вам, що ми розслідуватимемо цю справу разом, а я завжди дотримую свого слова.

– Ви дуже люб’язні, – промурмотіла Кетрін.

– А, ви кепкуєте з мене – але вам хочеться дізнатися про хід справи чи ні?

Міс Ґрей зізналася, що так, і Пуаро взявся накидати перед нею штрихи до портрета графа де ля Роша.

– Гадаєте, він її вбив? – запитала замислена Кетрін.

– Така основна версія слідства, – обережно зауважив Пуаро.

– А сам ви вірите в неї?

– Я цього не казав. А ви, мадемуазель, що думаєте ви?

Та похитала головою.

– Звідки мені знати? Я в таких речах нічого не розумію, але сказала б, що…

– Так?.. – підбадьорливо озвався детектив.

– Ну… висновуючи з ваших слів, граф не того типу людина, щоб наважитись на вбивство.

– Ага! Блискуче! – вигукнув Пуаро. – То ви згодні зі мною – я ж бо саме це й говорив. – І різко обернувся до неї. – Але скажіть, ви зустрічалися з мсьє Дереком Кеттерінґом?

– Так, ми зустрічалися в леді Темплін, а ще я вчора ланчувала з ним.

– Mauvais sujet,[51] – сказав той, хитаючи головою, – проте les femmes[52] таких люблять, еге ж?

Він зблиснув очима до Кетрін, і та розсміялася.

– Він – чоловік того штибу, який впадає в око будь-де, – повів далі Пуаро. – Ви, звісно, помітили його в «Блакитному потягу»?

– Так, зауважила.

– У вагоні-ресторані?

– Ні. Там я взагалі його не бачила. А помітила тільки раз – коли він заходив у купе до дружини.

Детектив кивнув.

– Дивна річ, – пробурмотів він. – Ви, здається, казали, мадемуазель, що не спали і виглянули у вікно на зупинці в Ліоні? Але не бачили, щоб високий темноволосий чоловік, як-от граф де ля Рош, виходив з вагона?

Кетрін похитала головою.

– Не думаю, що я взагалі кого-небудь там бачила. Хоча ні – був якийсь молодик у кепці й пальті, але, мені здається, він не те щоб сходив: просто вискочив з потяга прогулятися пероном. А ще гладкий бородань-француз у піжамі під пальтом захотів чашку кави. А крім них, гадаю, стояли тільки провідники.

Пуаро закивав головою.

– Бачте, яка справа, – повідав він по секрету, – у графа є алібі. Алібі ж – це така згубна річ, яка завжди породжує найсерйозніші підозри. Але ось ми й приїхали!

Вони пройшли прямо до люкса ван Олдіна, де їх зустрів Найтон. Пуаро відрекомендував його Кетрін, і після обміну кількома порожніми фразами секретар сказав: «Піду повідомлю містерові ван Олдіну, що міс Ґрей уже тут». І він пройшов крізь інші двері в суміжну кімнату. Зачувся стишений шум голосів, а відтак мільйонер вийшов до них і, простягнувши руку, підійшов до Кетрін, водночас змірюючи її кмітливим і проникливим поглядом.

– Приємно зустрітися з вами, міс Ґрей, – промовив він без зайвого розшаркування. – Я дуже хотів почути, що ви можете розповісти мені про Рут.

Простота і скромність поведінки ван Олдіна надзвичайно сподобались Кетрін. Вона відчула, що в людини, яка стоїть перед нею, справжнє, велике горе – хоч суто з вигляду цього й не скажеш.

Той підсунув для неї стільця.

– Прошу, сідайте ось тут – і просто розкажіть мені все, що ви знаєте.

Пуаро та Найтон тактовно вийшли в іншу кімнату, і міс Ґрей із ван Олдіном залишилися наодинці. Кетрін легко впоралася із завданням. Цілком просто й природно переказала вона свою розмову з Рут Кеттерінґ – так дослівно, як тільки змогла. Той мовчки слухав її, відкинувшись на стільці й однією рукою затуляючи очі. Коли розповідь сягнула кінця, він тихо промовив:

– Дякую, люба.

Обоє кілька хвилин просиділи мовчки. Кетрін відчула, що слова співчуття будуть тут недоречні. Коли ж мільйонер заговорив, його тон змінився:

– Я вам дуже вдячний, міс Ґрей. Гадаю, ви змогли зняти тягар із душі моєї нещасної Рут в останні години життя. А тепер я хочу вас про дещо попросити. Ви знаєте – мсьє Пуаро вам сказав – про того негідника, з яким зв’язалася моя бідолашна дівчинка. Це він був тим чоловіком, про якого ви чули від неї – тим, на зустріч із яким вона їхала. Як на ваш розсуд – гадаєте, вона могла передумати після вашої з нею розмови? Вам не здається, наче вона збиралася відступитися від даного слова?

– Чесно кажучи, не знаю. Вона, поза сумнівом, ухвалила певне рішення і, було схоже, збадьорилася внаслідок цього.

– Рут ніяк не виказала, де збиралася зустрітися з цим паскудою – у Парижі чи в Єрі?

Кетрін похитала головою.

– Про це вона нічого не згадувала.

– Ага! – задумливо кинув ван Олдін. – Це дуже важливо. Що ж, час покаже.

Він підвівся й відчинив двері в сусідню кімнату. Пуаро та Найтон повернулися до них.

Кетрін відмовилася від запрошення поланчувати з мільйонером, тож секретар провів її вниз і посадив у авто, яке чекало напоготові. А коли повернувся назад, то застав детектива й ван Олдіна зануреними в розмову.

– Якби ми лише знали, – замислено говорив мільйонер, – яке саме рішення ухвалила Рут. Бо їх могло бути півдюжини. Можливо, вона збиралася зійти з потяга в Парижі і дати мені телеграму. А може, зібралася доїхати до півдня Франції і з’ясувати все з тим покидьком на місці. Ми блукаємо в темряві – у цілковитій темряві. Та все ж зі слів служниці нам відомо, що поява графа на вокзалі в Парижі вселила в неї і страх, і сум’яття. Бо, вочевидь, не входила до первинного плану. Ти згоден зі мною, Найтоне?

Секретар здригнувся.

– Даруйте, містере ван Олдіне. Я прослухав.

– Що, сниш наяву? – спитав той. – Це на тебе не схоже. Видно, та дівчина запаморочила тобі голову?

Найтон почервонів.

– А вона й справді мила, – промовив замислений мільйонер, – дуже мила. Ти помітив, які в неї очі?

– Їх неминуче помітив би будь-який чоловік, – відказав помічник.

Розділ двадцять перший

На тенісному матчі

Минуло декілька днів. Якось уранці, повернувшись із самітної прогулянки, міс Ґрей побачила Ленокс, яка в очікуванні посміхалася їй.

– Кетрін, тобі надзвонював твій кавалер!

– І кого це ти так називаєш?

– Новенького – секретаря Руфуса ван Олдіна. Ти, схоже, справила там неабияке враження. І стаєш серйозною серцеїдкою, подруго. Спершу Дерек Кеттерінґ, а тепер цей молодик, Найтон. Іронія долі в тому, що я досить добре його пам’ятаю. Він лікувався в шпиталі, який мати влаштувала тут під час війни. Я тоді була всього лише восьмилітньою дівчинкою.

– Він отримав серйозне поранення?

– Кулю в ногу, якщо я не плутаю – доволі таки підступна штука. Гадаю, лікарі трохи напартачили. Бо запевняли, що жодної кульгавості не залишиться, але коли він уже виписувався звідси, то все ж дуже сильно шкандибав.

Із вілли вийшла леді Темплін і приєдналася до них.

– Ти розповідаєш Кетрін про майора Найтона? – запитала вона. – До чого славний хлопчина! Я просто не одразу згадала його – їх же тоді було стільки! – але тепер усе так і зринає в пам’яті.

– Раніше майор був не того польоту птахом, щоб його пам’ятати, – сказала дочка. – Але зараз він секретар американського мільйонера – і це докорінно змінює справу.

– Люба! – видобула мати з м’яким докором у голосі.

– А з якого приводу він дзвонив? – поцікавилась Кетрін.

– Питав, чи не хочеш ти сьогодні вдень поїхати на теніс. Бо якщо так, він заїде по тебе автівкою. Ми з матір’ю радо прийняли запрошення від твого імені. Бо доки ти фліртуватимеш із мільйонеровим секретарем, мені може випасти шанс із самим мільйонером. Гадаю, йому близько шістдесяти, тож він якраз і шукає славне, миле, юне створіння – як я.

– І мені б хотілось познайомитися з містером ван Олдіном, – серйозно сказала леді Темплін, – про нього стільки розмов. Ці ділки-ковбої з Дикого Заходу… – її голос затнувся, – … так інтригують, – промурмотіла вона.

– Майор Найтон усіляко підкреслював, що запрошення виходить від його шефа, – промовила Ленокс. – І то повторив це стільки разів, що я запідозрила протилежне. Ви з ним, Кетрін, станете дуже гарною парою. Благословляю вас, діти мої.

Міс Ґрей розсміялася й пішла нагору перевдягнутися.

«Кавалер» прибув невдовзі після ланчу і мужньо стерпів вияви впізнання з боку леді Темплін.

А вже коли вони разом їхали в напрямку Канн, зауважив до Кетрін:

– Леді Темплін на диво мало змінилася.

– Ви про манери чи про зовнішність?

– І те, і те. Гадаю, їй добре за сорок, але вона й досі дуже приваблива жінка.

– Це так, – погодилася Кетрін.

– Я дуже радий, що у вас вийшло завітати сьогодні, – повів далі майор. – Там буде й мсьє Пуаро. Цей чоловічок такий незвичайний! Ви добре його знаєте, міс Ґрей?

Та похитала головою.

– Ми познайомилися з ним у потягу дорогою сюди. Я читала детективний роман і сказала щось із приводу того, наче в реальному житті так не буває. Я, звісно, й гадки не мала, хто переді мною.

– Він – дуже непересічна людина, – протягнув Найтон, – що й доводять його вкрай непересічні здобутки. Якась ледь не геніальність дозволяє йому докопатися до самої суті подій, але аж до кінця слідства ніхто й не здогадується, що він насправді собі думає. Я, пам’ятаю, гостював у одному будинку в Йоркширі, коли зникли коштовності леді Кленревон. Спершу все скидалося на звичайну крадіжку, однак зрештою місцева поліція зайшла в глухий кут. Я домагався виклику Еркюля Пуаро, пояснював, що лише він і може допомогти, але ті занадто вірили в Скотленд-Ярд.

– І чим усе скінчилося? – зацікавлено спитала Кетрін.

– Украденого так і не знайшли, – сухо мовив той.

– Ви справді настільки вірите в нього?

– Ще й як. Граф де ля Рош – досить спритний суб’єкт, який викараскався не з однієї халепи. Але, гадаю, в особі Еркюля Пуаро він нарешті знайшов гідного супротивника.

– Граф де ля Рош, – задумливо сказала Кетрін. – Ви дійсно думаєте, що саме він це зробив?

– Звісно. – Найтон спантеличено глянув на неї. – А ви хіба ні?

– О, так, – поспішливо промовила вона, – ну тобто я маю на увазі… якщо не сталося звичайної крадіжки в потягу.

– Авжеж, може бути й так, – погодився її співрозмовник, – але мені здається, що граф де ля Рош напрочуд добре підходить на роль підозрюваного.

– Та все ж у нього є алібі.

– О, алібі! – засміявся майор, і його обличчя розплилося у привабливій хлоп’ячій усмішці. – Ви зізналися, що читаєте детективи, міс Ґрей. Тож кому, як не вам, знати, що кожен, хто має залізне алібі, завжди викликає найбільшу підозру.

– Ви думаєте, що й у справжньому житті так само? – спитала Кетрін, і собі усміхнувшись.

– А чом би й ні? Художня вигадка ґрунтується на фактах.

– От тільки вона цікавіша за них, – зауважила жінка.

– Можливо. Хай там як, але на місці злочинця я був би зовсім не радий, що по моєму сліду йде сам Еркюль Пуаро.

– Як, напевно, і я, – засміялася Кетрін.

По приїзді їх зустрів Пуаро. Оскільки день видався теплий, він убрався в білий парусиновий костюм із білою ж камелією в петлиці.

– Bonjour,[53] мадемуазель, – привітався він. – Я маю дуже англійський вигляд, правда?

– Просто чудовий, – тактовно відповіла Кетрін.

– Що, кепкуєте з мене? – добродушно проказав детектив. – Але нічого: папа́ Пуаро завжди сміється останній.

– А де містер ван Олдін? – запитав Найтон.

– Приєднається до нас, коли ми займемо свої місця. Правду кажучи, друже мій, він не надто задоволений мною. Ох, ці американці – спокій і відпочинок не для них! Йому хотілося б, щоб я особисто гнався за злочинцями по всіх завулках Ніцци.

– Я й сам подумав би, що це непоганий план, – зауважив майор.

– Ви помиляєтеся, – відказав Пуаро. – У таких справах потрібна хитрість, не енергія. А на тенісному матчі зустрінеш будь-кого. От що важливо. А, ось і містер Кеттерінґ.

Зненацька Дерек підійшов до них. Він здавався сердитим і роздратованим, неначе щось вивело його з рівноваги. Найтон і Кеттерінґ холодно привіталися один з одним. І лише Пуаро, схоже, не помічав жодного напруження й мило забалакував з кожним, сиплючи невеличкими компліментами, у похвальній спробі додати атмосфері невимушеності.

– Ви, мсьє Кеттерінґу, на диво добре розмовляєте французькою, – зауважив він, – настільки добре, що змогли б, якби забажали, зійти за француза. Серед англійців таке вкрай нечасто зустрінеш.

– Хотіла б і я похвалитися тим же, – кинула Кетрін. – Але чудово розумію, що моя французька до болю британського штибу.

Щойно вони пройшли на свої місця, як Найтон майже одразу помітив боса, що махав йому з іншого кінця корту, і відлучився поговорити з ним.

– Я схвально ставлюся до цього молодика, – сказав Пуаро, пославши вслід секретареві променисту усмішку. – А ви, мадемуазель?

– Мені він дуже подобається.

– А як щодо вас, мсьє Кеттерінґу?

Із Дерекових вуст ледь не зірвалася якась зухвала відповідь, але він стримався, неначе щось у світляних очах маленького бельгійця раптом змусило його насторожитися. І натомість проказав, ретельно добираючи слова:

– Найтон – дуже славний хлопець.

На якусь мить Кетрін здалося, ніби детектив розчарований.

– Він ваш великий шанувальник, мсьє Пуаро, – мовила вона й переповіла дещо зі сказаного майором. Жінку забавило, як чоловічок запишався, наче павич – випнув груди й прибрав виразу вдаваної скромності, що нікого не міг обдурити.

– Ви нагадали мені про дещо, мадемуазель, – раптом промовив він. – Є в мене до вас невеличка справа, про яку я хотів би поговорити. Коли ви сиділи в купе, розмовляючи з тією бідолашною леді, то, напевно, зронили свій портсигар.

Кетрін щиро здивувалася.

– Не думаю, – сказала вона.

А Пуаро витяг із кишені портсигар із м’якої синьої шкіри з золотою літерою «К» на кришці.

– Ні, це не мій, – запевнила міс Ґрей.

– О, тисяча вибачень. Значить він, поза сумнівом, належав самій мадам. «К» – це, безперечно, «Кеттерінґ». Ми були не впевнені, бо в її сумочці знайшовся інший, і нам здалося малоймовірним, щоб у неї їх було два. – Він раптом повернувся до Дерека. – А ви, напевно, не знаєте, належав цей портсигар вашій дружині чи ні?

Той, здавалося, вмить сполошився. І, трішки затинаючись, відповів:

– Я… я не знаю. Гадаю, що так.

– А він часом не ваш?

– Звісно, ні. Якби він був мій, то навряд чи опинився б у моєї дружини.

Пуаро прибрав наївнішого, ніж будь-коли – геть дитячого – вигляду.

– Я подумав, що ви могли зронити його, коли заходили в купе до дружини, – простодушно пояснив він.

– Я ніколи туди не заходив. І вже з дюжину разів повторив це поліції.

– Mille pardons,[54] – мовив Пуаро якнайщирішим тоном. – Це ось мадемуазель казала, наче бачила, як ви туди заходили.

І збентежено змовк на півслові.

Кетрін глянула на Дерека. Його обличчя начебто зблідло, але, можливо, їй так тільки здалося. Бо його сміх, що залунав, звучав цілком природно.

– Ви помилилися, міс Ґрей, – безжурно кинув він. – Висновуючи зі слів поліцейських, моє купе, скидається на те, розміщувалося всього через одне чи два від займаного Рут – хоча на той час я цього й не підозрював. Тож ви, певно, бачили, як я заходив у власне. – І, забачивши, що підходять ван Олдін і Найтон, швидко підвівся й заявив: – А тепер я вас покину. Бо не терпів би тестя ні за які гроші.

Мільйонер дуже люб’язно привітався з Кетрін, але вочевидь був у кепському настрої.

– Бачу, ви любите тенісні матчі, мсьє Пуаро, – буркнув він.

– Так, це одне із задоволень, які я собі дозволяю, – безтурботно відказав детектив.

– Ваше щастя, що ви живете у Франції, – відрізав ван Олдін. – У нас, у Штатах, люди зроблені з міцнішого тіста. Там зробив діло – отоді й гуляй сміло.

Але Пуаро не образився – він тільки лагідно й довірливо всміхнувся до розлюченого мільйонера.

– Благаю вас, не гнівайтесь. У кожного свої методи. Мені завжди здавалася заманливою та чудова думка, що справи й задоволення можна поєднувати.

Кинувши погляд на Кетрін і Найтона, він помітив, що ті з головою занурилися в розмову й зайняті лиш одне одним.

– Я тут не лише заради задоволення, мсьє ван Олдіне. Бачите он того високого чоловіка прямо навпроти нас? Зі смаглявим обличчям та патріаршою бородою?

– Ну і що з того?

– Це мсьє Папополус, – пояснив Пуаро.

– Якийсь грек, еге ж?

– Ви маєте рацію – грек. Торгівець антикваріатом зі світовою репутацією. Він тримає невеличку крамницю в Парижі, а поліція підозрює в набагато більшому.

– В чому?

– У скупівлі краденого, а надто коштовностей. Йому відомо все про переогранення й переоправлення дорогоцінних каменів. Він веде справи з найвисокопоставленішими людьми Європи, а ще лигається з покидьками із самого дна злочинного світу.

Ван Олдін дивився на Пуаро, і в ньому раптом прокинулося зацікавлення.

– Ну? – зажадав продовження він, і в його голосі зачулася якась нова нотка.

– От я й питаю себе, – мовив детектив, – я, Еркюль Пуаро, – і він драматичним жестом стукнув себе в груди, – навіщо б це мсьє Папополус раптом прибув до Ніцци?

Це справило на американця неабияке враження. Той бо на мить засумнівався в Пуаро й запідозрив, що цей чоловічок – усього лише профнепридатний позер. Але тепер умить повернувся до попередньої думки. І глянув маленькому детективу просто у вічі.

– Мушу вибачитися перед вами, мсьє Пуаро.

Але той екстравагантним жестом відмахнувся від перепрошувань.

– От іще! – вигукнув він. – Усе це не має жодного значення. А тепер слухайте, мсьє ван Олдіне, у мене є для вас новини.

Мільйонер гостро глянув на нього – його інтерес сягнув апогею.

Пуаро кивнув.

– Саме так. Вам буде цікаво. Як ви, мсьє ван Олдіне, знаєте, за графом де ля Рошем стежать від самого його допиту слідчим суддею. А наступного дня, доки його не було вдома, поліція провела обшук на віллі «Маріна».

– Ну? – поквапив співрозмовника американець. – Вони щось знайшли? Б’юся об заклад, що нічого.

Той склав йому ледь помітний уклін.

– Ваша проникливість не підвела вас, мсьє ван Олдіне. Нічого викривального не виявили. А втім, цього годі було й сподіватися. Граф де ля Рош, як мовиться у вашому виразному вислові, «не вчора народився». Він – меткий джентльмен із неабияким досвідом.

– Що ж, продовжуйте, – буркнув мільйонер.

– Може, звісна річ, бути й так, що граф нічого викривального не приховує. Але нам не слід нехтувати і протилежною вірогідністю. Ну а коли йому все ж є що приховувати, то де ж воно зберігається? У будинку нічого немає – поліція шукала як слід. Носити це з собою – не вихід, адже він розуміє: його щохвилини можуть арештувати. Що ж залишається? Автомобіль. Як я вже говорив, за ним стежили. Сиділи на хвості й у день обшуку, коли він, сам сівши за кермо, поїхав спершу в Монте-Карло, а звідти вирушив по ментонській дорозі. Його автомобіль – дуже потужний, і це дало йому змогу відірватися від переслідувачів. Приблизно на чверть години вони зовсім загубили його.

– І ви гадаєте, що протягом цього часу він заховав це десь при дорозі? – зі жвавим інтересом запитав ван Олдін.

– Ні, не при дорозі. Ça n’est pas pratique.[55] А тепер послухайте: я вніс мсьє Каррежу невеличку пропозицію, і він милостиво й люб’язно її прийняв, подбавши про те, щоб у кожному bureau de poste по сусідству перебувала людина, яка знає графа в обличчя. Оскільки, розумієте, мсьє: найкращий спосіб щось заховати – це відіслати його поштою.

– І? – знову поквапив його мільйонер, чиє обличчя так і світилося цікавістю й нетерпінням.

– І… voilà![56] – Пуаро театральним жестом дістав із кишені пакуночок, вільно загорнутий у коричневий папір: шпагат із нього вже зрізали. – Впродовж тієї чверті години наш славний джентльмен відправив поштою ось що.

– А на яку адресу? – різко запитав співрозмовник.

Детектив кивнув.

– Вона могла б нам дещо сказати, але, на жаль, не в цьому випадку. Бандероль була адресована в одну з тих паризьких крамничок, які торгують пресою і зберігають до запитання листи й посилки, якщо виплатити їм невеличкі комісійні.

– Так, але що там всередині? – нетерпляче запитав ван Олдін.

Пуаро зняв коричневу паперову обгортку, з-під якої проглянула картонна коробочка. Він озирнувся довкола.

– Тепер вдалий момент, – сказав. – Очі всіх присутніх зосереджені на тенісі. Погляньте, мсьє!

І детектив на частку секунди підняв кришку коробочки. У мільйонера вирвався вигук крайнього здивування. Його обличчя зробилося білим, мов крейда.

– Боже мій! – охнув ван Олдін. – Ті самі рубіни.

Якусь хвилинку він сидів, неначе громом уражений. Пуаро знову сховав коробочку до кишені й безтурботно посміхнувся. А відтак мільйонер раптом, здавалося, вийшов із трансу, і, нахилившись до Пуаро, так міцно потис йому руку, що чоловічок аж зморщився від болю.

– Це геніально, – сказав він. – Геніально! Ви варті своєї репутації, мсьє Пуаро. Варті – я кажу це раз і назавжди.

– Ет, пусте, – скромно промовив той. – Впорядкованість, метод, вміння передбачити випадковості – та на тому й усе.

– Тож тепер, гадаю, графа де ля Роша заарештували? – енергійно повів далі ван Олдін.

– Ні, – відказав детектив.

На обличчі американця проступив вираз крайнього подиву.

– Але чому? Чого ж вам бракує?

– У нього й досі неспростовне алібі.

– Але ж це абсурд.

– Так, – погодився Пуаро, – я радше й сам тієї ж думки, але, на жаль, ми повинні довести цю абсурдність.

– А він тим часом вислизне у вас крізь пальці.

Бельгієць украй рішуче похитав головою.

– Ні, – заперечив той, – цього він не зробить. Бо єдина річ, якою граф не може пожертвувати, – це його суспільне становище. Йому за всяку ціну слід залишатися на місці й терпіти, нічим не виказуючи сум’яття.

Проте ван Олдіна така відповідь не вдовольнила.

– Але я не розумію…

Пуаро здійняв руку.

– Одну хвилинку, мсьє. У мене є ідейка. Багато хто кепкував з ідейок Еркюля Пуаро – і всі вони помилилися.

– Що ж, – сказав американець, – не тягніть уже. Яка така «ідейка»?

Детектив зробив коротеньку паузу, а потім сказав:

– Я зайду до вас у готель завтра вранці об одинадцятій. А доти не кажіть нічого й нікому.

Розділ двадцять другий

Мсьє Папополус снідає

Мсьє Папополус снідав. Навпроти сиділа його дочка Зія.

У двері вітальні постукали, і ввійшов коридорний із візитною карткою, яку підніс антиквару. Той уважно глянув на неї, звів брови та передав її доньці.

– Хм! – кинув мсьє Папополус, задумливо пошкрябуючи ліве вухо. – Еркюль Пуаро. Це вже цікаво…

І батько з донькою переглянулися.

– Я бачив його вчора на трибунах, – мовив грек. – Зіє, мені це щось не подобається…

– Одного разу він дуже тобі допоміг, – нагадала дочка.

– Твоя правда, – визнав мсьє Папополус. – А ще я чув, наче він уже відійшов від справ.

Цей обмін репліками між батьком і донькою відбувався їх рідною мовою. А відтак чоловік обернувся до коридорного і сказав – але вже французькою:

– Faites monter ce monsieur.[57]

А за кілька хвилин по тому – вишукано вбраний і бадьоро помахуючи ціпком – до кімнати увійшов детектив.

– Мій любий мсьє Папополусе.

– Мій любий мсьє Пуаро.

– І мадемуазель Зіє. – Тут чоловічок склав їй низький уклін.

– Сподіваюся, ви пробачите нам, якщо ми продовжимо снідати, – сказав антиквар, наливаючи собі чашку кави. – Бо ваш візит дещо… хм… надто ранній.

– Цьому немає виправдання, – мовив Пуаро. – Але, бачте, у чім річ: час підтискає.

– А! – буркнув мсьє Папополус. – То ви розслідуєте справу?

– І то дуже серйозну, – відповів той, – смерть мадам Кеттерінґ.

– Так, дайте-но пригадати, – і грек звів невинні очі на стелю, – це та леді, що загинула в «Блакитному потягу», правильно? Мені траплялися згадки про неї в газетах, але на злочин там не натякали.

– В інтересах правосуддя, – сказав чоловічок, – було визнано за краще приховати цей факт.

Запала пауза.

– А чим можу я допомогти вам, мсьє Пуаро? – ввічливо поцікавився антиквар.

– Voilà, – промовив бельгієць, – перейду одразу до справи.

Вийнявши з кишені ту ж коробочку, яку показував у Каннах, він відкрив її, дістав звідти рубіни й підсунув їх через стіл співрозмовникові.

І хоча Пуаро пильно спостерігав за його реакцією, на обличчі в старого не здригнувся жоден м’яз. Він підніс коштовні камені до очей і оглянув їх із таким собі відстороненим зацікавленням, а відтак запитально подивився на детектива:

– Прекрасні, чи не так? – запитав той.

– Цілком бездоганні, – погодився мсьє Папополус.

– А скільки, по-вашому, вони варті?

Обличчя грека ледь помітно сіпнулося.

– Чи справді є необхідність пояснювати вам це, мсьє Пуаро?

– А ви проникливий, мсьє Папополусе. Ні, такої необхідності немає. Адже не коштують вони, скажімо, півмільйона доларів.

Антиквар розсміявся, і Пуаро приєднався до нього.

– Як імітації, – промовив Папополус, повертаючи їх детективу, – вони, як я і сказав, цілком бездоганні. – Чи не буде нескромністю запитати, де ви напа́дали їх, мсьє Пуаро?

– Аж ніяк, – відказав його гість. – Від старого друга на кшталт вас мені таїтися нічого. Вони належали графові де ля Рошу.

Брови мсьє Папополуса красномовно поповзли вгору.

А детектив нахилився до нього, прибравши якомога невиннішого та приємнішого виразу.

– Мсьє Папополусе, – сказав він, – я викладу свої карти на стіл. Оригінали цих коштовностей були вкрадені в мадам Кеттерінґ у «Блакитному потягу». А тепер я насамперед поясню вам таке: повернення рубінів мене не стосується. Це справа поліції. Я ж працюю не на неї, а на мсьє ван Олдіна, і моя мета – арештувати того, хто вбив жінку. Коштовності цікавлять мене лише тією мірою, якою можуть вивести на вбивцю. Ви розумієте?

Останні два слова були сказані з неабиякою значущістю. Антиквар – із абсолютно незворушним обличчям – тихо промовив:

– Продовжуйте.

– Мені видається ймовірним, мсьє, що ці камені перейдуть із рук в руки в Ніцці – можливо, це вже навіть і сталося.

– Он як! – кинув Папополус.

Він замислено відсьорбнув кави і набув іще трішки шляхетнішого й патріархальнішого вигляду, ніж зазвичай.

– І я сказав собі, – із запалом продовжив Пуаро, – «Оце так пощастило»! Мій старий друг, мсьє Папополус, якраз у Ніцці. Він допоможе мені.

– А чим я, на вашу думку, можу допомогти? – холодно поцікавився той.

– Я сказав собі: «Мсьє Папополус, поза сумнівом, прибув до Ніцци у справах».

– Зовсім ні, – заперечив антиквар. – Я тут за порадою лікарів: здоров’я підводить.

І він натужно кашлянув.

– Мені дуже шкода це чути, – відказав детектив з дещо удаваним співчуттям. – Але продовжимо. Коли російський великий князь, австрійська ерцгерцогиня чи італійський принц бажають здихатися фамільних коштовностей – до кого вони звертаються? До мсьє Папополуса, чи не так? До того самого, що славиться на весь світ делікатністю, з якою влаштовує такі оборудки.

Антиквар уклонився.

– Ви мені лестите.

– Делікатність – яку величезну вагу вона має, – задумливо сказав Пуаро, і винагородою йому стала посмішка, що промайнула на обличчі у грека. – Я теж умію бути делікатним.

Вони зустрілися поглядами.

А відтак Еркюль Пуаро повів далі – заговорив дуже повільно й вочевидь ретельно добираючи слова:

– А ще я сказав собі от що: коли ці камені змінили власника в Ніцці, мсьє Папополус напевно про це чув. Йому відомо все, що відбувається у світі коштовностей.

– Та годі вам! – кинув той, беручи круасан.

– Розумієте, поліцію не слід уплутувати в цю справу, – сказав детектив. – Річ про стосунки між друзями.

– Ну, ходять чутки… – обережно визнав мсьє Папополус.

– Як-от? – насідав Пуаро.

– А чи існує причина, з якої я маю передавати їх вам?

– Так, – відказав чоловічок. – Гадаю, існує. Ви, може, пам’ятаєте, мсьє Папополусе, як сімнадцять років тому до рук вам потрапила одна річ, залишена в заставу… е-е… певною високою особою. І от, зберігаючись у вас, вона незбагненним чином зникла. А ви опинилися в скрутному становищі – «як курка в супі» – так, здається, мовиться у приказці?

Він плавно перевів очі на дівчину, яка відсунула осторонь свої чашку й тарілку й, поклавши лікті на стіл і підперши долонями підборіддя, уважно слухала. Затримавши на ній погляд, бельгієць продовжив:

– Я тоді був у Парижі. І ви послали по мене. Віддалися в мої руки. Якщо, мовляв, я поверну вам ту… річ, то заслужу вашу вічну подяку. Eh bien![58] Я вам її повернув.

Мсьє Папополус протяжно зітхнув.

– То був найменш приємний інцидент за всю мою кар’єру, – буркнув він.

– Сімнадцять років – довгий строк, – задумливо сказав Пуаро. – Але, гадаю, мсьє, я матиму рацію, стверджуючи, що й пам’ять вашого народу не коротша.

– Греків? – промимрив, іронічно посміхаючись, Папополус.

– Ні, я говорив не про них, – відповів детектив.

На якусь мить запанувала мовчанка, а відтак старий гордо випростався.

– Ви маєте рацію, мсьє Пуаро, – тихо промовив він. – Я єврей. І наш народ, як ви й сказали, має довгу пам’ять.

– Тож ви допоможете мені?

– Що стосується цих каменів, мсьє – мені несила чимось зарадити.

Старий, як і щойно сам Пуаро, добирав слова вкрай ретельно.

– Я нічого не знаю і нічого не чув. Але я, певно, міг би зробити вам послугу – ну тобто якщо ви цікавитеся перегонами.

– За певних обставин – можливо, що й так, – відказав детектив, не зводячи з того очей.

– На лошанському іподромі бігтиме кінь, який гадаю, виявиться вартим уваги. Хоча, як ви розумієте, я не можу сказати напевне: ця інформація пройшла крізь надто багато рук.

Він змовк і вп’явся очима в бельгійця, неначе прагнув переконатися, що той правильно його розуміє.

– Чудово, просто чудово, – запевнив Пуаро, киваючи.

– Коня звуть Маркіз, – продовжив мсьє Папополус, відкидаючись на спинку стільця й зімкнувши кінчики пальців. – Гадаю, хоча я й не певен, що він англійського заводу, еге ж, Зіє?

– Я теж такої думки, – погодилася дочка.

Пуаро жваво підвівся.

– Дякую, мсьє, – сказав він. – Велике діло – отримати «підказку зі стайні», як кажуть англійці! Au revoir[59] – щиро вам вдячний.

Він обернувся до дівчини.

– Au revoir, мадемуазель Зіє. У мене таке враження, наче я тільки вчора бачив вас у Парижі. Ну, чи, може, минуло років два щонайбільше.

– Між шістнадцятьма і тридцятьма трьома роками є різниця, – сумно зауважила та.

– Не у вашому випадку, – галантно заявив Пуаро. – Можливо, ви з батьком якось пообідаєте зі мною?

– Залюбки, – відказала Зія.

– Значить, ми це влаштуємо, – запевнив її детектив. – Але наразі – je me sauve.[60]

Еркюль Пуаро простував вулицею, мугикаючи під ніс якийсь мотивчик. Він із веселим виглядом покручував ціпок і раз чи два тихенько посміхнувся сам до себе, а відтак завернув у перше ж bureau de poste, яке трапилося на шляху, й відіслав телеграму. Її складання зайняло певний час, оскільки текст був шифрований і довелося напружити пам’ять.

Позірно йшлося про зниклу шпильку для кашне, і адресоване повідомлення було у Скотленд-Ярд, інспекторові Джеппу.

Зате декодований варіант звучав лаконічно і по суті: «Телеграфуйте всі відомості чоловіка на прізвисько Маркіз».

Розділ двадцять третій

Нова версія

Була рівно одинадцята, коли Пуаро з’явився в готелі ван Олдіна. І застав мільйонера на самоті.

– А ви пунктуальний, мсьє Пуаро, – сказав той із посмішкою, підводячись, щоб привітатися з ним.

– Я завжди пунктуальний, – мовив на це детектив. – Точність – от чого я повсякчасно дотримуюсь. Без порядку й методу… – І раптом змовк. – А втім, я, напевно, вам уже це казав. Давайте відразу перейдемо до мети мого візиту.

– До вашої «ідейки»?

– Так, до моєї ідейки, – посміхнувся Пуаро.

– Насамперед, мсьє, мені хотілося б повторно допитати служницю, Ейду Мейсон. Вона тут?

– Так, тут.

– Ага!

Ван Олдін зацікавлено глянув на нього. А відтак закалатав у дзвоник, і на пошуки жінки було послано коридорного.

Пуаро привітав її зі своєю звичною ввічливістю, яка з представницями її класу неодмінно давала ефект.

– Добридень, мадемуазель, – бадьоро мовив він. – Прошу, сідайте, з дозволу мсьє.

– Так, так, сідайте, люба, – докинув ван Олдін.

– Дякую, сер, – церемонно відказала служниця, опускаючись на самий краєчок стільця. Вона здавалася навіть більш змарнілою та непривітною, ніж будь-коли.

– Я прийшов поставити вам іще кілька запитань, – сказав детектив. – Ми повинні докопатися до суті цієї справи. І я щоразу повертаюся до питання про те, хто ж був тим чоловіком у потягу. Вам пред’являли для впізнання графа де ля Роша. А ви сказали, що, можливо, це й він, але ви не певні.

– Як я і говорила, сер, обличчя того джентльмена було мені не видно. У цьому й уся складність.

Пуаро променисто всміхнувся й кивнув.

– Достеменно, точнісінько так. І я добре розумію це утруднення. Так от, мадемуазель, ви сказали, що прослужили в мадам Кеттерінґ два місяці? А скільки разів упродовж цього часу ви бачили свого господаря?

Мейсон подумала кілька хвилин, а потому сказала:

– Лише двічі, сер.

– А зблизька чи здалеку?

– Ну, одного разу, сер, він заходив на Керзон-стріт. Я саме була нагорі, але, звісившись через перила, побачила його внизу, у передпокої. Розумієте, мене трішки розбирала цікавість – знаючи, як… е-е… стоять справи. – І служниця закінчила фразу своїм фірмовим делікатним покашлюванням.

– А вдруге?

– Ми ходили до парку з Енні, сер, – так звати одну з покоївок. Вона й показала мені господаря, що прогулювався з іноземною дамою.

Пуаро знову кивнув.

– А тепер послухайте, Мейсон: звідки вам знати, що чоловік, якого ви бачили під час зупинки на Ліонському вокзалі в купе за розмовою з мадам Кеттерінґ, не був вашим господарем?

– Господарем, сер? О, я не думаю, що то міг бути він.

– Але ви цього не певні? – наполягав детектив.

– Ну… мені це якось не спадало на думку, сер.

Служницю така версія вочевидь засмутила.

– Ви ж чули, що він теж їхав тим потягом. То що ж може бути природніше, ніж припустити, що то містер Кеттерінґ саме проходив по коридору й зіткнувся зі своєю дружиною?

– Але ж джентльмен, який розмовляв із господаркою, певно, зайшов ізнадвору, сер. Він був одягнений як для вулиці – у м’якому капелюсі й пальті.

– Саме так, мадемуазель, але поміркуйте хвилинку. Потяг щойно прибув на Ліонський вокзал. Багато хто з пасажирів прогулюється пероном. Ваша господарка й собі збиралася зробити те саме і для цього, безперечно, вдягла своє хутряне манто, еге ж?

– Так, сер, – погодилася служниця.

– От і ваш господар повівся так само. Потяг опалюється, але знадвору, на станції, – холодно. Тож містер Кеттерінґ одягає капелюх і пальто, прогулюється вздовж потяга і, звівши очі на освітлені вікна, раптом бачить там власну дружину. Доти він і гадки не мав, що вона теж подорожувала тим рейсом. Ваш господар, звісно, піднімається у вагон і заходить до неї в купе. Місіс Кеттерінґ, забачивши його, скрикує від здивування і швидко зачиняє двері між суміжними купе, оскільки їхня розмова, не виключено, могла мати приватний характер.

Відкинувшись на стільці, чоловічок спостерігав, як його припущення всотувалося свідомістю служниці. Ніхто не знав краще за Еркюля Пуаро, що представників її класу квапити не треба. Він мав дати їй час позбутися власних усталених уявлень. Але коли минуло хвилин зо три, та заговорила:

– Що ж, сер, звісно, могло бути й так. Просто я чомусь про це не подумала. Господар високий і темноволосий та приблизно тієї ж статури. Стверджувати, що джентльмен зайшов ізнадвору мене спонукали якраз пальто й капелюх. Так, це міг бути містер Кеттерінґ. Але я не певна ні того, ні того.

– Щиро вам дякую, мадемуазель. Не стану вас більше затримувати. А, ще одне… – І він витяг із кишені портсигар, який уже був показував Кетрін. – Ця річ належала вашій господарці? – запитав він у Мейсон.

– Ні, сер, у неї був не такий… принаймні…

Аж раптом вона помітно стривожилася. Було очевидно, що певний спогад прокладав собі шлях з периферії пам’яті Мейсон.

– Так? – підбадьорливо запитав Пуаро.

– Гадаю, сер… я не впевнена, але мені так здається… що це той портсигар, який господарка купила на подарунок містеру Кеттерінґу.

– А, – ухильно видобув детектив.

– Але подарувала вона його чи все ж ні – цього я, звісно, не знаю.

– Ну, певно, певно, – сказав той. – Гадаю, це все, мадемуазель. Бажаю вам гарного дня.

І Ейда Мейсон делікатно ретирувалася, безшумно зачинивши за собою двері.

А Пуаро перевів погляд на ван Олдіна, і на його обличчі проступила ледь помітна посмішка. Мільйонер мав такий вигляд, наче його громом уразило.

– Ви гадаєте… гадаєте, це був Дерек? – запитав він. – Але ж усе вказує в іншому напрямку. Адже графа, власне, застукали на гарячому – із коштовностями ледь не в кишені.

– Це не так.

– Але ж ви мені розповідали…

– Що я вам розповідав?

– Ту історію про коштовності – ви ще мені їх показували.

– Нічого подібного.

Ван Олдін витріщився на нього.

– Ви хочете сказати, що не показували їх мені?

– Ні, не показував.

– Учора, під час тенісного матчу?

– Не було такого.

– Хто збожеволів, мсьє Пуаро, – ви чи я?

– Жоден не божевільний, – відказав детектив. – Ви ставите мені запитання, і я відповідаю на нього. Ви формулюєте його так: «Хіба я не показував вам учора коштовності?» І я відповідаю: «Ні, не показував». Бо те, що ви бачили, мсьє ван Олдіне – першокласні підробки, які навряд чи хто, крім експерта, відрізнить від справжніх рубінів.

Розділ двадцять четвертий

Пуаро дає пораду

Мільйонеру знадобилося кілька хвилин, щоб сприйняти цю звістку. Він приголомшено витріщився на Пуаро. А маленький бельгієць спокійно кивнув йому.

– Так, – промовив детектив, – це змінює ситуацію, правда?

– Підробки! – Ван Олдін нахилився до співрозмовника. – І ви, мсьє Пуаро, весь час так думали? Весь час саме до цього й хилили? Ніколи не вірили, що вбивця – це граф де ля Рош?

– У мене були певні сумніви, – тихо відказав чоловічок, – і я вам про них говорив. Насильницьке пограбування та вбивство, – він енергійно похитав головою, – ні, таке складно собі уявити. Не в’яжеться це з особистістю графа.

– Але ви вважаєте, що він збирався вкрасти рубіни?

– Звісно. Щодо цього сумнівів жодних. Послухайте, я викладу вам своє бачення справи. Граф довідався про рубіни й розробив відповідний план. Вигадав романтичну історію про книгу, яку нібито пише, щоб спонукати вашу дочку взяти їх із собою. А сам запасся точними копіями. І з цього, погодьтеся, ясно, що він збирався здійснити підміну. Мадам, тобто ваша дочка, не була експертом із коштовностей. Пройшло б, імовірно, чимало часу, доки ця подія розкрилася б. А коли обман нарешті з’ясувався б – що ж, я не думаю, що вона пішла б у поліцію. Забагато таємного стало б явним. У графа ж бо залишалися її численні листи. О так, із його погляду, це дуже надійна схема – він, певно, вже вдавався до неї.

– Так, усе, здається, ясно, – замислено промовив ван Олдін.

– І узгоджується з особистістю графа де ля Роша, – додав детектив.

– Гаразд, але коли так… – запитливо глянув на співрозмовника американець. – То що ж, власне, сталося? Поясніть мені, мсьє Пуаро.

Чоловічок стенув плечима.

– Усе дуже просто, – мовив він, – графа хтось випередив.

Запала тривала пауза.

Ван Олдін начебто прокручував почуте в голові. А коли заговорив, то навпростець і без еківоків:

– Мсьє Пуаро, як давно ви запідозрили мого зятя?

– Із самого початку. У нього були мотив і можливість. Усім здавалося самоочевидним, що чоловік, якого бачили в купе мадам у Парижі – це граф де ля Рош. Я був і сам так подумав. Але тут вам трапилося згадати, що ви якось переплутали графа із зятем. Це вказувало на те, що вони однакового зросту й статури, а також мають схоже волосся. І тут у моїй голові зародилися цікаві ідеї. Мейсон прослужила у вашої доньки зовсім недовго, тож здавалося сумнівним, щоб вона добре знала містера Кеттерінґа в обличчя, оскільки на Керзон-стріт він не жив. Та й чоловік виявив обережність, відвернувшись від неї.

– І ви гадаєте, це він… убив Рут? – хрипко спитав мільйонер.

Пуаро швидко здійняв долоню.

– Ні-ні, цього я не казав – хоча така ймовірність існує – і то дуже сильна. Ваш зять опинився в безвиході, у глухому куті: йому загрожувало зубожіння. А це було єдине вирішення проблеми.

– Але навіщо йому красти коштовності?

– Аби його злочин скидався на типову крадіжку в потягу. Бо інакше підозра могла впасти на нього відразу ж.

– А коли так, то що він зробив із рубінами?

– Це ще треба буде з’ясувати. Існує кілька можливостей. У Ніцці є чоловік, що міг би допомогти – той, якого я показував під час матчу.

Він підвівся, і ван Олдін також устав та поклав руку на плече чоловічкові. А коли американець заговорив, його голос хрипів від емоцій:

– Знайдіть для мене вбивцю Рут – це все, про що я прошу.

Детектив випрямився.

– Залиште це Еркюлю Пуаро, – бундючно мовив він, – і не хвилюйтеся: я дізнаюся правду.

Бельгієць змів із капелюха порошинку, підбадьорливо всміхнувся мільйонеру й вийшов з кімнати. А все ж, коли він спускався сходами, самовпевненості на його обличчі поменшало.

– Усе це дуже добре, – пробурмотів про себе, – але існують труднощі. Так, неабиякі труднощі.

На виході з готелю чоловічок раптом зупинився. Навпроти парадних дверей був припаркований автомобіль. У ньому сиділа Кетрін Ґрей, і Дерек Кеттерінґ, який стояв поруч, про щось серйозно з нею розмовляв. За хвилину чи дві по тому машина від’їхала, а Кеттерінґ залишився стовбичити на тротуарі, дивлячись їй услід. На його обличчі застиг дивний вираз. Раптово й нетерпляче повівши плечима, він глибоко зітхнув і, обернувшись, виявив, що поруч стоїть Еркюль Пуаро. І мимоволі здригнувся. Обидва мовчки подивилися один на одного. Пуаро – невідривно та пильно, а Дерек – із якоюсь безтурботною зухвалістю. А коли останній, трішки звівши брови, зрештою заговорив, у його тоні чулася легка насмішка:

– Хіба не ясочка? – невимушено спитав він.

Його поведінка здавалася цілковито природною.

– Так, – задумливо протягнув Пуаро, – це влучний опис мадемуазель Кетрін. Бо ваша фраза – вона дуже англійська, а міс Ґрей і сама – достеменна англійка.

Дерек нічого не відповів – ані пари з вуст.

– І при цьому вона sympathique,[61] чи не так?

– Еге ж, – мовив Кеттерінґ, – таких, як вона, – небагато.

Сказав він це тихо, заледве не сам до себе. Пуаро значуще кивнув. А відтак нахилився до нього ближче та заговорив іншим тоном – стриманим і серйозним – іще незнайомим Дереку.

– Пробачте старому, якщо він скаже те, що може здатися вам, мсьє, зухвалим. Але я хотів би процитувати одне з ваших англійських прислів’їв. У ньому говориться: «Добре би розв’язатися зі старою коханою, перше ніж зв’язатися з новою».

Кеттерінґ сердито обернувся до нього:

– На що ви, в біса, натякаєте?

– Ви гніваєтеся на мене, – спокійно сказав детектив, – але я саме на це й чекав. А щодо мого натяку, то я натякаю, мсьє, що онде стоїть іще одна машина з дамою. Варто вам повернути голову, і ви її побачите.

Дерек озирнувся, і його лице потемніло від люті.

– Мірей, диявол її забирай! – буркнув він. – Зараз я…

– А чи мудро ви збираєтеся вчинити? – застережно запитав Пуаро. І його очі зблиснули м’яким зеленим сяйвом. Але Дереку було не до обачності. Від злості він втратив будь-яку обережність.

– Я повністю порвав з нею, і їй це відомо, – гнівно вигукнув Кеттерінґ.

– Ви то порвали, це так, та чи порвала з вами вона?

Дерек видав різкий смішок.

– Порве вона з двома мільйонами фунтів, аякже, – грубо процідив він. – Мірей боротиметься до останнього – можете на неї покластися.

Детектив здійняв брови.

– У вас світогляд циніка, – промимрив він.

– Та невже? – І Дерек широко посміхнувся, але якось невесело. – Я досить довго живу на світі, мсьє Пуаро, і знаю, що всі жінки більш-менш однакові. – Вираз його обличчя раптом пом’якшав. – Крім однієї.

Він із викликом витримав погляд бельгійця. В очах Кеттерінґа промайнула тінь настороженості, яка відтак знову розсіялася.

– Он тої, – докинув він, махнувши рукою в напрямку Кап-Мартен.

– А! – видобув Пуаро.

І цей точно розрахований спокій спровокував у співрозмовника шалений вибух емоцій.

– Я знаю, що ви хочете сказати, – затараторив Дерек, – життя, яке я веду, робить мене негідним її. Що я, мовляв, не маю права навіть думати про це. Що в моєму випадку йдеться не про невинного агнця – і знаю, що не годиться так говорити, коли моя дружина всього кілька днів як померла, та ще й наглою смертю.

Він спинився, щоб перевести подих, і детектив скористався з цієї паузи, смутним голосом зауваживши:

– Але ж я, власне, взагалі нічого не сказав.

– То ще скажете.

– Хм? – кинув той.

– Скажете, що я не маю жодного шансу на одруження з Кетрін.

– Ні, – заперечив Пуаро, – я б не став цього стверджувати. Ваша репутація і справді підмочена, але жінок це ще ніколи не лякало. От якби ви були людиною з чудовим характером, високими моральними якостями, яка зроду не зробила нічого неналежного, а можливо, навіть більше – зробила все як належить – eh bien! – саме тоді я дуже засумнівався б у вашому успіху. Розумієте, моральність – це не романтично. Але її, щоправда, цінують вдовиці.

Кеттерінґ витріщився на нього, а відтак різко розвернувся й підійшов до авто, яке чекало на нього.

Детектив не без зацікавлення проводжав його поглядом. І побачив, як прекрасне видіння висунулося з вікна й заговорило.

Але Дерек не зупинився – лише підняв капелюха і подався своєю дорогою.

– Ça y est,[62] – сказав Еркюль Пуаро, – гадаю, час мені повертатися chez moi.[63]

Він застав незворушного Джорджа за прасуванням штанів.

– Славний сьогодні деньок, Жорже, дещо стомливий, але не позбавлений інтересу.

Слуга сприйняв таке зауваження у своїй звичній, наче дерев’яній, манері.

– Саме так, сер.

– Особистість злочинця, Жорже, – цікава штука. Багато вбивць – люди з неабиякою харизмою.

– Я часто чував, сер, що доктор Кріппен[64] був приємним у спілкуванні джентльменом. Однак це не завадило йому порізати дружину на фарш.

– Ваші приклади, Жорже, незмінно влучні.

Служник нічого не відповів, але цієї миті задзвонив телефон. Детектив підняв слухавку.

– Алло… алло… так, так – говорить Еркюль Пуаро.

– Це Найтон. Будь ласка, залишайтесь на лінії, мсьє Пуаро. Містер ван Олдін хотів би поговорити з вами.

Після секундної паузи на тому кінці дроту залунав голос мільйонера:

– Це ви, мсьє Пуаро? Я просто хотів сказати вам, що до мене тільки-но з власної ініціативи заходила Мейсон – сказати, що все обміркувала і тепер майже певна, що той чоловік у Парижі був Дерек Кеттерінґ. За її словами, він ще тоді здався їй кимось знайомим, але вона не зразу збагнула ким саме. Але тепер, схоже, досить упевнена.

– Ага, – відказав детектив, – дякую, мсьє ван Олдіне. Це просуває наше слідство вперед.

Він поклав слухавку назад на важіль і хвилину-другу простояв із дуже дивною посмішкою на обличчі. Джорджу довелося двічі звернутися до нього, перш ніж було отримано відповідь:

– Га? – перепитав Пуаро. – Що ви кажете?

– Ви їстимете ланч удома, сер, чи кудись підете?

– Ні те, ні те, – відказав господар. – Я приляжу й вип’ю tisane.[65] Очікуване сталося, а коли це трапляється, то завжди виводить мене з рівноваги.

Розділ двадцять п’ятий

Неприховане зухвальство

Коли Дерек Кеттерінґ минав автомобіль, Мірей висунулася з вікна.

– Дере́ку, зажди хвилинку – мені треба поговорити з тобою…

Але той, піднявши капелюха, пройшов повз, не зупиняючись.

А коли повернувся в готель, портьє, вийшовши з-за своєї конторки, гукнув його:

– На вас чекає джентльмен, мсьє.

– Хто саме?

– Він не назвався, мсьє, але сказав, що в нього до вас важлива справа, і вирішив зачекати.

– Де він?

– У малій вітальні, мсьє. Він надав їй перевагу перед вестибюлем, оскільки та, мовляв, краще підходить для приватної бесіди.

Дерек кивнув і скерував кроки у вказаному напрямку.

У малій вітальні чекав тільки один відвідувач, який при його появі підвівся і склав невимушений уклін із суто іноземною грацією. Бачити графа де ля Роша Дереку довелося лише раз, але він легко впізнав цього ясновельможного аристократа і гнівно насупився. Яке нечуване зухвальство!

– Граф де ля Рош, чи не так? – спитав він. – Боюся, прийшовши сюди, ви змарнували свій час.

– Сподіваюся, ні, – привітно мовив той і зблиснув білими зубами в посмішці.

Чарівні манери графа зазвичай не спрацьовували, коли йшлося про представників його власної статі. Усі без винятку чоловіки відчували до нього глибоку неприязнь. І Дерек Кеттерінґ устиг збагнути, що йому сильно кортить вишпурнути візитера з кімнати – у прямому, фізичному сенсі. Стримувало його лише усвідомлення, що скандал тепер був би небажаний. І він укотре почудувався тому, що Рут могла бути небайдужою – і, безсумнівно, була – до такого суб’єкта. Хлюста – і навіть гірше. Кеттерінґ із відразою глянув на графові ретельно наманікюрені пальці.

– Я зробив вам візит, – сказав той, – в одній невеличкій справі. І з вашого боку, гадаю, було б розсудливо вислухати мене.

І знову Дерек відчув сильну спокусу вишпурнути його геть, але знову утримався. Натяк на певну загрозу не пройшов повз його увагу, але він по-своєму витлумачив ці слова. Існувала низка причин, із яких могло виявитися за краще послухати, що ж має сказати граф.

Тож Кеттерінґ присів і нетерпляче забарабанив пальцями по столу.

– Ну, – різко кинув він, – у чім річ?

Але одразу ж розкривати карти було не в традиціях графа.

– Дозвольте, мсьє, висловити вам мої співчуття з приводу вашої нещодавньої втрати.

– Якщо я почую хоч одне зухвале слово, – тихо сказав Дерек, – ви вилетите звідси через он те вікно.

І кивком вказав у бік шибки за спиною графа, так що той нервово відсунувся.

– Я пришлю до вас своїх секундантів, мсьє, якщо ви саме цього бажаєте, – бундючно промовив він.

Кеттерінґ лише розсміявся.

– Он як, дуель? Любий мій графе, я не досить серйозно сприймаю вас для такого. Але, певно, отримав би неабияке задоволення, прогнавши вас копняками вздовж Англійської набережної.

Проте аристократ аж ніяк не квапився ображатися. А лише звів брови і пробурмотів:

– Усі британці – варвари.

– Ну, – повернув його до реальності Дерек, – то що ви там хотіли мені сказати?

– Я говоритиму відверто, – мовив граф, – і перейду одразу до справи. Це влаштує нас обох, чи не так?

І він знову посміхнувся на свій улесливий лад.

– Слухаю вас, – коротко кинув той.

Його Милість перевів погляд на стелю, зімкнув кінчики пальців і тихо промимрив:

– Ви отримали чимало грошей, мсьє.

– А вам яке до того, в біса, діло?

Граф випрямився.

– Мсьє, моє ім’я очорнили! Мене підозрюють… звинувачують… у мерзенному злочині.

– Це звинувачення виходить не від мене, – холодно проказав той. – Оскільки я – зацікавлена сторона, то не висловлював жодного судження.

– Я не винен, – сказав граф. – Присягаюся небесами, – тут він здійняв долоню догори, – що я не винен.

– Справу, здається, веде слідчий суддя мсьє Карреж, – увічливо натякнув Дерек.

Аристократ не звернув на цю шпильку уваги.

– Я не лише несправедливо запідозрений у злочині, якого не скоював, але й маю серйозні фінансові труднощі.

І він делікатно, з натяком кашлянув.

Його співрозмовник підвівся.

– Цього я й чекав, – тихо промовив він, – від брудного шантажиста вашого штибу. Але я не дам вам і пенні! Моя дружина мертва, і тепер жодний зчинений вами скандал не зможе зашкодити їй. Насмілюся припустити, що вона писала вам необачні листи. І навіть якби я купив їх у вас за кругленьку суму цієї ж хвилини, то все одно майже певен, що один-два ви притримали б. Тож от що я вам скажу, мсьє де ля Роше: шантаж – це огидне слово, хоч англійською, хоч французькою. Ось вам моя відповідь. Гарного дня.

– Одну хвилинку, – простягнув руку граф, хоча Дерек уже розвертався, щоб вийти з кімнати. – Ви помиляєтеся, мсьє. Цілком помиляєтесь. Я ж бо, сподіваюся, джентльмен. – Кеттерінґ розсміявся. – Тож кожен лист, написаний мені дамою, залишиться для мене священним. – Він з мальовниче-шляхетним виразом відкинув голову. – І пропозиція, яку я збирався викласти вам, має зовсім іншу природу. Як уже було сказано, я зіткнувся з надзвичайними фінансовими труднощами, і моє сумління може спонукати мене повідомити поліції певну інформацію.

Дерек повільно повернувся в кімнату.

– Про що ви?

Граф знову зблиснув приязною посмішкою.

– Звісно, нема потреби вдаватися в деталі, – ухильно сказав він. – Як то кажуть, «шукайте, кому вигідний злочин», еге ж? А ви, як я вже говорив, щойно успадкували чималі гроші.

Кеттерінґ засміявся.

– Якщо це все… – презирливо кинув він.

Але Його Милість похитав головою.

– Це не все, любий сер. Я не прийшов би до вас, якби не мав детальнішої й точнішої інформації. Навряд чи мсьє буде приємно, якщо його заарештують і судитимуть за вбивство.

Кеттерінґ підступив до шантажиста ближче. На його обличчі був вираз такої шаленої люті, що граф мимоволі позадкував на крок-другий.

– Це що, погроза мені? – гнівно запитав Дерек.

– І ви більше не почуєте про цю справу, – запевнив аристократ.

– З усіх випадків відвертого блефу, із якими я коли-небудь стикався…

Граф здійняв білу долоню.

– Ви помиляєтеся. Це не блеф. І щоб вас переконати, я додам іще дещо. Мою інформацію було отримано від певної дами. Саме вона має неспростовні докази, що це ви скоїли те вбивство.

– Вона? Хто?

– Мадемуазель Мірей.

Дерек відсахнувся, немов від удару.

– Мірей… – пробурмотів він.

Граф поквапився закріпити те, що сприйняв за свій успіх.

– Дрібничка – всього сто тисяч франків. Більшого я не прошу.

– Га? – з відсутнім виглядом перепитав той.

– Я сказав, мсьє, що дрібничка у сто тисяч франків цілком удовольнить мен… моє сумління.

Кеттерінґ, здавалось, отямився. І пильно подивився на графа.

– Ви хочете почути мою відповідь негайно?

– Коли ваша ласка, мсьє.

– Ну то ось вона. Можете йти до біса. Вам ясно?

І залишивши того онімілим від подиву, він різко розвернувся і вийшов з кімнати.

Щойно опинившись на вулиці, Дерек підкликав таксі й наказав їхати до готелю Мірей. Навівши довідки, він з’ясував, що танцівниця тільки-но повернулася. Кеттерінґ простягнув портьє візитівку.

– Передайте це мадемуазель і запитайте, чи прийме вона мене.

Збігло всього нічого часу, як його вже попросили слідувати за коридорним.

Щойно відвідувач переступив поріг номера танцівниці, як Дерекові ніздрі залоскотала хвиля екзотичних пахощів. Апартаменти були повні гвоздик, орхідей і мімоз. А сама Мірей стояла біля вікна у мереживному, наче пінистому, пеньюарі.

Простягши руки, вона вирушила до нього.

– Дере́ку, ти до мене прийшов. Я знала, що так і буде.

Але той відвів її розкриті обійми й суворо глянув на неї.

– Чому ти прислала до мене графа де ля Роша?

Вона втупила в нього здивовані очі, і їхній вираз здався йому щирим.

– Я? Прислала графа де ля Роша до тебе? Але навіщо?

– Очевидно, для шантажу, – похмуро відказав Дерек.

Танцівниця знову витріщилася на нього. А відтак раптом посміхнулася й кивнула.

– Ну звісно. Цього варто було очікувати. Він тільки так і міг учинити, ce type là.[66] Я могла б і сама здогадатися. Ні, правда, Дере́ку, я не присилала його.

Той пронизливо подивився на неї, неначе силкувався прочитати думки.

– Я поясню тобі, – сказала Мірей. – Мені соромно, але я поясню. Кілька днів тому я, ти ж розумієш, нестямилася від люті, просто збожеволіла. – Вона допомогла собі промовистим жестом. – Не такий у мене темперамент, щоб терпіти. Я хотіла помститися тобі, от і пішла до графа де ля Роша і підмовила його піти в поліцію й сказати, що, мовляв, так і так. Але не бійся, Дере́ку, я не зовсім втратила голову: про які саме докази йдеться, відомо тільки мені. А без моїх свідчень поліція нічого не зможе вдіяти, второпав? А тепер… тепер…

І вона примостилася коло Дерека, не зводячи з нього млосних очей.

Але той грубо її відштовхнув, і Мірей підвелася. Її груди здіймалися, а очі звузилися до щілинок, як у кицьки.

– Обережніше, Дере́ку, обережніше. Ти ж до мене повернувся, адже так?

– Я ніколи не повернуся до тебе, – твердо промовив Кеттерінґ.

– Ах, так!

І вона більше ніж будь-коли стала схожа на кішку. Повіки її очей затремтіли.

– То без іншої жінки не обійшлося? Це та, з якою ти тоді провів ланч? Еге! Значить, правда?

– Я збираюся просити ту леді стати моєю дружиною. Краще тобі про це знати.

– Ту церемонну англійку! Гадаєш, я хоч би мить миритимуся з цим? Ну, ні. – Її гнучке, привабливе тіло здригнулося. – Послухай, Дере́ку, ти пам’ятаєш нашу розмову в Лондоні? Ти сказав, що єдиним порятунком для тебе може стати смерть твоєї дружини. Жалкував із приводу її міцного здоров’я. А відтак тобі в голову стукнула думка про нещасний випадок. І навіть не просто нещасний.

– Гадаю, – презирливо кинув Дерек, – що саме цю розмову ти й переповіла графові де ля Рошу.

Мірей засміялася.

– Чи я, по-твоєму, дурепа? Та що зробить поліція з такими непевними свідченнями? Послухай, я дам тобі останній шанс. Ти покинеш ту англійку й повернешся до мене. І тоді, chéri, я нікому, ніколи – ані пари з вуст…

– …ні пари з вуст про що?

Вона тихенько хихикнула.

– Ти думав, що тебе ніхто не бачить…

– Про що ти?

– Я ж кажу: ти думав, що тебе ніхто не бачить – але тебе бачила я, Дере́ку, mon ami. Бачила, як ти виходив із купе мадам тієї ночі – твоєї дружини – саме перед тим, як потяг прибув у Ліон. Мені відомо навіть більше. Я знаю, що, коли ти вийшов з її купе, вона була мертва.

Той витріщився на неї. А відтак, неначе вві сні, повільно розвернувся і, злегка похитуючись, вийшов із номера.

Розділ двадцять шостий

Попередження

– От і виходить, – сказав Пуаро, – що ми добрі друзі, між якими немає секретів.

Кетрін повернулася до нього. У його голосі звучало щось нове – певна підспудна серйозність, якої вона ніколи не чула раніше.

Вони сиділи в садах Монте-Карло. Міс Ґрей зазирнула туди з друзями, але не встигли й зайти, як ледь не одразу зіткнулися з Найтоном і Пуаро. Леді Темплін вчепилася в першого й захлеснула його потоком спогадів, хоча більшість із них, як запідозрила Кетрін, були звичайними вигадками. Взявши молодика під руку, вона відвела його вбік. Секретар кілька разів озирався через плече, і коли Пуаро це помітив, його очі злегенька зблиснули.

– Звісно, ми друзі, – підтвердила міс Ґрей.

– Ми з самого початку сподобалися одне одному, – замислено промовив детектив.

– Відколи ви сказали мені, що «roman policier» трапляється в реальному житті.

– І я мав рацію, чи не так? – наголосив той, по-менторськи здійнявши вказівний палець. – Ось вам, будь ласка, – ми в самісінькому його вирі. Мені не звикати – така вже моя métier,[67] – але для вас це зовсім інша річ. Так, – додав він задумливим тоном, – для вас це зовсім не те.

Кетрін уважно глянула на нього. Той бо неначе попереджав її, вказував на певну загрозу, яку вона не помітила.

– Чому ви сказали, наче я в самісінькому його вирі? Так, я розмовляла з місіс Кеттерінґ перед самою її смертю – що правда, те правда, – але ж тепер усе це позаду. Я більше ніяк не пов’язана з цією справою.

– Ах, мадемуазель, мадемуазель, хіба буває, щоби ми могли сказати: я, мовляв, покінчив з тим або тим?

Жінка із викликом повернулася обличчям до нього.

– У чім річ? – запитала вона. – Ви намагаєтесь сказати мені щось – чи радше дати зрозуміти. Але я погано вмію вловлювати натяки. І натомість воліла б, щоб ви сказали навпростець усе, що маєте.

Пуаро сумно глянув на неї.

– Ah, mais c’est anglais ça,[68] – пробурчав він, – все або чорне, або біле, ясне й чітко визначене. Але життя, мадемуазель, не таке. У ньому трапляються речі, яких ще й немає, а вони вже відкидають тінь наперед. – Він промокнув чоло великим шовковим носовиком і пробурмотів: – Ох, щось мене потягло на поезію. Давайте, як у вас кажуть, обговоримо факти. І в цьому сенсі поділіться зі мною: яка ваша думка про майора Найтона?

– Мені він дійсно дуже сильно до вподоби, – тепло мовила Кетрін, – по-моєму, просто чарівний.

Бельгієць зітхнув.

– Що таке? – запитала міс Ґрей.

– Це було сказано з такою щирістю, – констатував Пуаро. – От якби ви байдужим тоном відповіли «о, він дуже милий» – eh bien – це, знаєте, зробило б мені більшу приємність.

Жінка, дещо зніяковівши, мовчала. А детектив замислено повів далі:

– А втім, хтозна? У les femmes стільки способів приховувати свої почуття – і щирість, певно, не гірший за решту.

І він знову зітхнув.

– Не розумію… – почала була Кетрін, але чоловічок її перебив.

– Не розумієте, мадемуазель, чому я суну носа не у свою справу? Я вже старий, але вряди-годи – не надто часто – стикаюся з тими, чиє благо мені небайдуже. Ми – друзі, мадемуазель. Ви самі так сказали. І річ саме в цьому – я хотів би бачити вас щасливою.

Міс Ґрей дивилася прямісінько перед собою. В руках у неї була кретонова парасолька, кінцем якої жінка креслила візеруночки на гравії під ногами.

– Я поставив вам запитання про майора Найтона, але тепер поставлю іще одне. А як вам містер Дерек Кеттерінґ?

– Я його майже не знаю.

– Ну, це не відповідь.

– А мені здається, що так.

Вражений чимось у її тоні, бельгієць глянув на неї і повільно й серйозно кивнув.

– Може, і ваша правда, мадемуазель. Розумієте, я сиджу тут, розмовляючи з вами, але побачив цього світу і знаю, що в ньому існують дві істини. Хорошого чоловіка може скалічити любов до лихої жінки – але правильне і протилежне: лихого чоловіка так само може скалічити любов до хорошої жінки.

Кетрін різко звела на нього очі.

– Коли ви говорите «скалічити»…

– То маю на увазі, із його погляду. Для злочину, як і для будь-чого іншого, треба бути цілісною особистістю.

– Ви намагаєтесь застерегти мене, – тихо промовила жінка. – Від кого?

– Я не можу зазирнути вам у серце, мадемуазель – а коли б і міг, то ви мені навряд чи дозволили б. Тож скажу вам тільки одне: існують чоловіки, наділені дивною принадністю для жінок.

– Як-от граф де ля Рош, – сказала Кетрін із посмішкою.

– Трапляються й інші – небезпечніші, ніж граф де ля Рош. Їхні якості імпонують: вони відчайдухи, зухвальці, сміливці. Ви захопилися, мадемуазель, і я це бачу, але, гадаю, не більше. Мені хочеться на це сподіватися. Бо чоловік, про якого йдеться… його почуття досить щирі, а все ж…

– Так?

Пуаро, підвівшись, якусь мить постояв, дивлячись на неї зверху вниз, а відтак неголосно й чітко проказав:

– Ви, певно, змогли б покохати злодія, мадемуазель, – але не вбивцю.

І з тим різко розвернувся та залишив її сидіти саму.

Він чув, як Кетрін тихенько охнула, але залишив це поза увагою. Бо сказав те, що й збирався сказати. І залишив її переварювати цю останню цілком недвозначну фразу.

А Дерек Кеттерінґ, вийшовши з казино на сонячне світло, побачив, що жінка сидить на лаві сама, і приєднався до неї.

– Я випробовував фортуну, – сказав він зі смішком, – але безуспішно: спустив усе – в сенсі все, що мав при собі.

Кетрін поглянула на нього, і на її обличчі проступила тривога. Вона одразу ж усвідомила, що в його поведінці з’явилося дещо нове – якесь приховане збудження виказувало себе в сотні різних ледь помітних ознак.

– Гадаю, ви завжди були гравцем. Вам імпонує дух азарту.

– Гравцем – щодня й у будь-якій ситуації? Ви недалекі від істини. А вам хіба не здається, що це якось стимулює? Поставити на кін усе, піти ва-банк – нічого з цим не зрівняється.

І хоча міс Ґрей вважала себе врівноваженою та флегматичною, а все ж її реакцією стало відчуття легкої схвильованості.

– Я хочу поговорити з вами, – повів далі Дерек, – хтозна, коли мені випаде інша нагода? Шириться думка, наче я вбив свою дружину – ні, прошу, не перебивайте мене. Вона, звісно ж, абсурдна. – Він хвилину-другу помовчав, а потому продовжив і тепер говорив обдуманіше. – Маючи справу з тутешньою поліцією та органами місцевої влади, мені доводиться вдавати… скажімо так… певну пристойність. Але з вами я волів би не прикидатися. Шлюб із розрахунку відповідав моїм намірам. Я саме шукав багату наречену і тут познайомився з Рут ван Олдін. З вигляду вона була наче тендітна Мадонна, і я… ну… понаприймав усіляких правильних рішень… але гірко розчарувався. Моя дружина кохала іншого, навіть коли виходила за мене. А мною ніскілечки не переймалася. О, я не скаржуся: наш союз був цілком респектабельною оборудкою. Їй закортіло Леконбері, а мені закортіло грошей. Проблемою стало американське походження Рут. Я в її очах був яйця виїденого не вартий, проте їй би хотілося, щоб ще й день при дні танцював коло неї. Вона знову й знову ледь не відкритим текстом заявляла мені, що купила мене і що я – її власність. Ну а я в результаті поводився з нею по-свинськи. Мій тесть вам це підтвердить і матиме стовідсоткову рацію. На момент смерті Рут мені загрожував повний крах. – Він раптом розсміявся. – Бо тому, хто стає на шляху в такого, як Руфус ван Олдін, повний крах і справді загрожує.

– А далі? – тихо спитала Кетрін.

– А далі… – Дерек знизав плечима. – Рут хтось убив – просто рука Провидіння.

Він знову засміявся, і звук його сміху болісно зачепив її – міс Ґрей аж здригнулася.

– Так, – сказав Кеттерінґ, – вийшло не надто вишукано. Але це щира правда. А тепер я скажу вам іще дещо. З першої ж миті, щойно побачивши вас, я зрозумів, що ви єдина жінка на світі, яка створена саме для мене. Я відчув… страх перед вами. Гадав, що ви можете принести мені нещастя.

– Нещастя? – різко перепитала Кетрін.

Чоловік уважно глянув на неї.

– Чому ви повторюєте це таким тоном? Що вам спало на думку?

– Згадала, що казали мені люди.

Дерек раптом широко посміхнувся.

– Про мене вони вам, люба, багато чого наговорять, і більшість сказаного буде правдою. Так, і навіть гірше – є дещо, в чому мені ніколи не зізнатися вам. Я завжди був гравцем – і то йшов на неабиякий ризик. Про це я вам не розповім ані тепер, ані колись пізніше. Із минулим покінчено. Але я й справді хотів би, щоб ви повірили мені в одному: врочисто присягаюся вам, що не вбивав своєї дружини.

Він виголосив ці слова з усією серйозністю, а все ж вчувався у них і якийсь наліт театральщини. Зустрівшись із її стривоженим поглядом, Дерек продовжив:

– Знаю. Днями я збрехав вам. Бо дійсно заходив тоді в купе до дружини.

– Он як, – кинула Кетрін.

– Мені складно пояснити навіщо, але я спробую. Це був суто імпульсивний вчинок. Бачте, в чім річ: я практично шпигував за нею. У потягу силкувався не потрапити їй на очі. Мірей сказала мені, що Рут планувала зустрітися з графом де ля Рошем у Парижі. Ну й от, я начебто на власні очі переконався, що це виявилося неправдою. Тож відчув себе присоромленим і раптом подумав, що було б непогано раз і назавжди з’ясувати з нею стосунки. А тому відчинив двері й увійшов.

Він змовк.

– Так? – м’яко підбадьорила його жінка.

– Рут, відвернувшись до стіни, лежала на полиці і спала – мені було видно тільки її потилицю. Я міг би, звісно, розбудити її. Але раптом відчув, що цього робити не варто: зрештою, що ми могли сказати одне одному такого, чого не казали вже сотню разів? А вона ще й так мирно спала. Тож я залишив купе, щосили стараючись не шуміти.

– Але навіщо було брехати поліції? – спитала Кетрін.

– Бо я не зовсім дурень. А тому одразу ж збагнув, що з погляду мотиву з мене ідеальний убивця. І варто мені зізнатися, що я заходив до її купе за мить до злочину, як сам поставлю на собі хрест раз і на віки вічні.

– Ясно.

Чи й справді їй було ясно? Жінка не могла сказати з упевненістю. Вона відчувала магнетизм особистості Дерека, але щось у ній опиралося цьому, стримувало її…

– Кетрін…

– Я…

– Ви знаєте, що я небайдужий до вас? А ви… вам до мене не байдуже?

– Я… не знаю.

Кетрін дала маху: чи то знала, чи то не знала. Якби… якби лише…

Міс Ґрей у відчаї роззирнулась довкола, неначе шукаючи допомоги. На її щоках проступив ніжний рум’янець, коли вона побачила високого, білявого чоловіка, який, кульгаючи, поспішав алейкою в їхньому напрямку, – майора Найтона.

Коли вона гукнула його, то в її голосі пролунали полегшення та несподівана теплота.

Дерек із темним, наче грозова хмара, обличчям насуплено підвівся.

– Леді Темплін збирається зробити ставку? – безтурботно промовив він. – Треба піти й пояснити їй переваги моєї системи.

І, різко розвернувшись, залишив їх удвох. Кетрін знову опустилося на лаву. Її серце тріпотіло у рваному ритмі, але доки вона сиділа, обмінюючись порожніми фразами з досить соромливим чоловіком поруч себе, як самовладання повернулося до неї.

І нажахано усвідомила, що й майор Найтон, як тільки-но Дерек, теж відкриває перед нею душу, але зовсім по-іншому.

Говорив він нерішуче й затинаючись. Слова вимовлялися із численними запинками, а красномовством навіть не пахло.

– Із першої ж миті, коли я побачив вас… я… мені, певно, не слід би квапитися з цією розмовою… але містер ван Олдін може поїхати звідси в будь-який день, і тоді я не матиму іншого шансу. Знаю, що ви не можете мати почуттів до мене так скоро – це неможливо. І в будь-якому разі самовпевнено з мого боку… Я маю деякі кошти, хоча й невеликі – ні, прошу, не відповідайте негайно. Неважко здогадатися, якою буде ваша відповідь. Але на той випадок, коли я несподівано поїду, мені просто хочеться, щоб ви знали: я небайдужий до вас.

Кетрін була приголомшена – і зворушена. Його зізнання вийшло таким ніжним і милим…

– І ще одне. Я просто хотів вам сказати, що… що коли раптом вам знадобиться допомога… то я… всім, чим зможу…

Він узяв її руку в свою і на якусь хвильку стиснув, а відтак відпустив та швидко й не озираючись попрямував у бік казино.

Жінка непорушно сиділа й дивилася йому вслід. Дерек Кеттерінґ, Річард Найтон… Двоє чоловіків – і то таких різних. У майорі була якась доброта – доброта й надійність. Що ж до Дерека…

І тут у неї виникло вкрай дивне відчуття: з’явилося таке враження, наче вона більше не сама на цій лаві в садах казино, наче поруч із нею хтось стоїть, і цим «кимось» була вбита жінка, Рут Кеттерінґ. А потому здалося, неначе та хоче – і то дуже сильно – сказати їй щось. Це видиво було таким яскравим і дивним, що відігнати його виявилося непросто. Вона нітрохи не сумнівалася, що дух покійниці намагався сповістити їй дещо життєво важливе. А відтак видиво розтануло, і Кетрін звелася на трішки невірні від тремтіння ноги. Про що ж це так сильно хотіла Рут Кеттерінґ її повідомити?

Розділ двадцять сьомий

Розмова з Мірей

Полишивши Кетрін, Найтон подався на пошуки Еркюля Пуаро і знайшов його в ігровому залі, біля рулетки, де той жваво робив мінімальні ставки на парні номери. Коли секретар підійшов до нього, саме випало тридцять три і лопатка круп’є згребла чоловічкову фішку.

– От не щастить! – промовив майор. – Будете ставити ще?

Пуаро похитав головою.

– Не зараз.

– Захоплюєтесь азартними іграми? – поцікавився Найтон.

– Рулеткою ні.

Той кинув на детектива швидкий погляд. А відтак, затинаючись, із тривогою на обличчі та з пошаною в голосі запитав:

– Мсьє Пуаро, скажіть, ви зараз не зайняті? Бо я хотів би попросити вас про дещо.

– Я до ваших послуг. Може, вийдемо надвір? На сонечку буде приємніше.

Вони неквапливо вийшли з казино, і Найтон, глибоко вдихнувши, сказав:

– Люблю Рив’єру. Я вперше потрапив сюди дванадцять років тому, під час війни, – мене направили в шпиталь леді Темплін. Після Фландрії це здалося мені справжнім раєм.

– Ще б пак, – погодився Пуаро.

– Якою далекою здається тепер війна! – замислено мовив Найтон.

На кілька хвилин запанувала мовчанка.

– Вас щось тривожить? – запитав детектив у супутника.

Той глянув на нього не без певного подиву.

– Ви цілком маєте рацію, – зізнався він, – хоч і не розумію, як ви це збагнули.

– Це було помітно, а тому зовсім не складно, – сухо сказав Пуаро.

– Не знав, що мене так легко розкусити.

– Фізіогноміка – складова мого ремесла, – з гідністю пояснив чоловічок.

– От що я вам скажу, мсьє Пуаро: ви чули про цю танцівницю – Мірей?

– Ту саму – chère amie[69] мсьє Дерека Кеттерінґа?

– Так – і, знаючи це, ви можете зрозуміти, що містер ван Олдін, природно, упереджений щодо неї. Вона написала йому, просячи про зустріч. Мені було велено відповісти різкою відмовою, що я, звісна річ, і зробив. А сьогодні вранці вона прийшла в готель і прислала свою візитівку, а при ній повідомлення, що в неї нагальна справа і містеру ван Олдінові варто негайно прийняти її.

– Цікаво, – зауважив Пуаро.

– Мій начальник розлютився. І сказав, що саме передати їй у відповідь. Але я ризикнув йому заперечити. Мені здалося можливим, ба навіть вірогідним, що та жінка, Мірей, може надати цінну інформацію. Ми знаємо, що вона їхала «Блакитним потягом» – а раптом їй трапилося почути чи побачити те, що нам було б украй важливо знати? Ви згодні зі мною, мсьє Пуаро?

– Цілком, – сухо сказав детектив. – Мсьє ван Олдін, з дозволу сказати, повівся вкрай нерозважливо.

– Я радий, що ви саме так дивитеся на справу, – сказав секретар. – А тепер я вам у дечому зізнаюся, мсьє Пуаро. Реакція містера ван Олдіна здалася мені настільки нерозумною, що я спустився вниз і побесідував із тією дамою приватно.

– Eh bien?[70]

– Складність полягала в тому, що вона домагалася зустрічі з містером ван Олдіном особисто. Я пом’якшив його послання, як тільки міг. Власне – коли казати всю правду – надав йому зовсім іншої форми. Повідомив, що мій начальник наразі занадто зайнятий, щоб прийняти її, але вона, мовляв, може передати все, що хоче, через мене. На це Мірей, однак, не пішла й залишила готель, не сказавши ні слова. Але в мене таке враження, мсьє Пуаро, що тій жінці дещо відомо.

– Це вже серйозно, – тихо мовив бельгієць. – Ви знаєте, де вона зупинилася?

– Так, – відповів Найтон, додавши, як називається її готель.

– Гаразд, – сказав детектив, – ми вирушимо туди негайно.

На обличчі секретаря проступило вагання.

– А що скаже містер ван Олдін? – запитав він нерішуче.

– Містер ван Олдін – упертюх, – сухо мовив на це Пуаро. – Упертюхів я ніколи не переконую, а дію без огляду на них. Ми вирушимо на зустріч із цією дамою негайно. Я скажу їй, ніби мсьє ван Олдін уповноважив нас представляти його, а ви, глядіть, не смійте цього заперечувати.

Це так і не переконало майора, але детектив не зважав на його сумніви.

У готелі їм повідомили, що мадемуазель у своєму номері, і Пуаро послав їй свою та Найтонову візитівки з поміткою олівцем: «від містера ван Олдіна».

З апартаментів надійшла звістка, що мадемуазель Мірей прийме їх.

Щойно їх провели в номер танцівниці, як детектив одразу ж узяв бика за роги.

– Мадемуазель, – промурмотів він, дуже низько вклонившись, – ми тут від імені мсьє ван Олдіна.

– Он як! А чому він сам не прийшов?

– Нездужає, – ухильно відповів бельгієць. – На Рив’єрі в нього прихопило горло. Але я уповноважений діяти від його імені, як і присутній тут майор Найтон, його секретар. Тож, якщо тільки мадемуазель не воліє почекати тижнів зо два…

Якщо Пуаро й був чогось майже певен, то це того, що для особи з темпераментом Мірей саме слово «чекати» звучить як «анафема».

– Eh bien, мсьє, я все розповім! – вигукнула вона. – Хоча, склавши руки, довго й терпляче чекала. І все для чого? Щоб мене скривдили?! Так, скривдили! Ах! Він що ж собі думав – що ось так поведеться з Мірей? Зніме та викине, наче стару рукавичку? Від мене ще не стомлювався жоден чоловік, скажу я вам. Це я завжди стомлювалася від них.

Мірей металася по кімнаті, тремтячи всім своїм струнким тілом від люті. А коли невеличкий столик загородив їй прохід, вона з такою силою відшпурнула його в куток, що той розколовся об стіну.

– Ось, що я з ним зроблю, – викрикнула танцівниця, – ось йому!

І, схопивши скляну вазу з ліліями, пожбурила її об камінну решітку, розбивши на друзки.

Найтон дивився на неї з холодним осудом британця. Він був збентежений і почувався якось ні в сих ні в тих. Пуаро ж, зі свого боку, поблискуючи очима, неабияк насолоджувався цією сценою.

– Ох, це щось неймовірне! – вигукнув чоловічок. – Одразу видно, що мадемуазель не позбавлена темпераменту.

– Я артистка, – відказала Мірей, – а яка ж артистка без темпераменту? Я застерігала Дере́ка: начувайся, мовляв, але той не послухався. – Аж раптом розвернулася до Пуаро. – Це ж правда, чи не так, що він збирається одружитися з тією англійською міс?

Детектив кашлянув і промимрив у відповідь:

– On m’a dit,[71] що він до нестями в неї закоханий.

Танцівниця підійшла ближче.

– Дере́к – убивця своєї дружини! – закричала вона. – Ось, тепер ви це знаєте! Він же мені і сказав іще наперед, що саме збирається втнути. Його справи зайшли в impasse[72] – zut![73] – і він знайшов найпростіший вихід.

– То, по-вашому, мсьє Кеттерінґ убив власну дружину?

– Так, так, так. Я ж вам щойно сказала!

– Поліції, – пробурмотів Пуаро, – знадобляться докази такого… е-е… звинувачення.

– Та повторюю ж вам: я бачила, як він виходив із її купе тієї ночі!

– Коли? – нашорошив вуха детектив.

– Перед самим прибуттям у Ліон.

– І ви, мадемуазель, ладні заприсягтися в цьому?

Питання поставив уже інший Еркюль Пуаро – різкий та рішучий.

– Так.

На якусь мить запала мовчанка. Важко дихаючи, Мірей переводила свої напівзухвалі-напівзлякані очі з обличчя одного чоловіка на лице іншого.

– Мадемуазель, – сказав детектив, – тут справа серйозна. Ви усвідомлюєте, наскільки серйозна?

– Звісно, ще б пак.

– Це добре, – мовив той. – А коли так, то ви ж розумієте, мадемуазель, що зволікати не можна й секунди? І, певно, негайно підете з нами до слідчого судді в кабінет?

Така пропозиція захопила танцівницю зненацька, і та помітно вагалася, але, як і передбачав детектив, не мала лазівки для відступу.

– Що ж, гаразд, – відказала вона. – Я тільки пальто прихоплю.

Залишившись удвох, Пуаро з Найтоном переглянулися.

– Нам необхідно діяти – як це там у вас кажуть? – кувати залізо, доки гаряче, – пробурмотів бельгієць. – Із таким темпераментом вона, чого доброго, за годину розкається й захоче взяти свої слова назад. І ми за всяку ціну повинні не допустити цього.

Аж тут знову з’явилася Мірей – закутана в пісочного кольору оксамитову пелерину, оторочену леопардовим хутром. Вона й сама чимось скидалася на самицю леопарда – коричнювато-жовту й небезпечну. А в очах і досі палали лють та рішучість.

Вони застали слідчого суддю в товаристві мсьє Ко. Після короткого вступного слова від Пуаро, мадемуазель Мірей люб’язно попросили повторити свою розповідь. Що вона й зробила майже в тих самих виразах, які чули від неї Найтон і детектив, хоча й у куди стриманішій манері.

– Це дивовижна історія, мадемуазель, – повільно проказав мсьє Карреж. Він відкинувся в кріслі, поправив пенсне і свердлив танцівницю крізь його скельця пильним і проникливим поглядом. – Отже, ви хочете, щоб ми повірили в те, наче мсьє Кеттерінґ наперед нахвалявся вчинити цей злочин?

– Так, так. А ще нарікав, що вона здорова, як бик. Тож коли їй, мовляв, і судилося вмерти, то тільки внаслідок нещасного випадку – про це він подбає.

– А ви усвідомлюєте, мадемуазель, – суворо промовив суддя, – що це робить вас співучасницею злочину?

– Мене? Що ви, мсьє, – та нізащо у світі. Я ж бо й на мить не сприйняла цих розмов усерйоз. Навіть до голови не брала! Я знаю чоловіків, мсьє, вони часто верзуть дикі речі. І якщо все ними сказане сприймати au pied de la lettre[74]… так і з глузду з’їхати можна.

Слідчий звів брови.

– Тож ми повинні розуміти вас у тому сенсі, що погрози містера Кеттерінґа ви сприйняли як пусті балачки? А дозвольте спитати, мадемуазель: що змусило вас розірвати лондонський ангажемент і податися на Рив’єру?

Мірей звела на нього млосні карі очі.

– Хотіла бути з чоловіком, якого кохала, – навпростець відказала вона. – Хіба це так неприродно?

Тут м’яко вклинився із запитанням Пуаро.

– То, значить, це мсьє Кеттерінґ захотів, щоб ви супроводжували його в цій поїздці до Ніцци?

Танцівниця, здавалося, не зовсім знала, як на це відповісти. Тому й помітно завагалась, перш ніж це зробити. А коли все ж заговорила, то з гордовитою байдужістю видобула:

– У таких справах, мсьє, я догоджаю тільки собі.

Те, що ця відповідь заплутала питання в трьох соснах, помітив кожен із присутніх. Але усі промовчали.

– Коли у вас уперше з’явилося переконання, що мсьє Кеттерінґ убив свою дружину?

– Кажу ж вам, мсьє: я бачила, як він виходив із її купе перед самим прибуттям потяга в Ліон. І на обличчі в нього був такий вираз – ах! – у ту мить я не змогла зрозуміти чому – зацькований і страхітливий. Мені довіку його не забути.

Вона пронизливо підвищила голос і скинула руки в картинному жесті.

– Так, авжеж, – кинув мсьє Карреж.

– А потім, довідавшись, що, коли потяг вирушав із Ліона, мадам Кеттерінґ уже була мертва, тоді… тоді я й збагнула!

– А все ж ви не пішли в поліцію, мадемуазель, – м’яко дорікнув комісар.

– Щоб я – і зрадила коханого? – відповіла вона запитанням. – О, ні – навіть і не просіть. Жодна жінка такого не зробить.

– А втім, тепер… – натякнув мсьє Ко.

– Тепер усе змінилося. Він зрадив мене. Що ж мені – мовчки таке стерпіти?..

Але вибух її емоцій стримав слідчий суддя.

– Авжеж, авжеж, – заспокійливо забурмотів він. – А тепер, мадемуазель, коли ваша ласка, прочитайте протокол своїх показів і, якщо все правильно, підпишіться.

Мірей не стала марнувати часу на ознайомлення з документом.

– Так, так, – сказала вона, – все точно. – І звелася на ноги. – Я вам більше не потрібна, мсьє?

– Наразі ні, мадемуазель.

– А Дере́ка заарештують?

– І то негайно, мадемуазель.

Та жорстоко розсміялась і щільніше натягнула пелерину.

– Ото треба було думати, перше ніж кривдити мене! – вигукнула вона.

– Дозвольте ще одне маленьке запитаннячко… – вибачливо кашлянув Пуаро, – просто щоб уточнити деталі…

– Так?

– Що спонукає вас думати, наче мадам Кеттерінґ була мертва, коли потяг вирушав із Ліона?

Танцівниця витріщилася на нього.

– Але ж вона була мертва.

– Справді?

– Так, звісно. Я…

Аж тут вона різко затнулася. Пуаро пильно вдивлявся в неї і помітив, як у її очах проступив насторожений вираз.

– Так мені розповідали. Усі так кажуть.

– О, – сказав детектив, – я й гадки не мав, що цей факт обговорюється не лише в кабінеті слідчого.

Мірей здавалася дещо стривоженою.

– Про такі речі розповзаються чутки – і ширяться помалу, – промовила вона, напускаючи туману. – Хтось і мені розказував. От тільки не пригадую, хто саме.

І з тим рушила до дверей. Мсьє Ко кинувся вперед, аби відчинити їх для неї, і доки суд та діло, шум їхніх кроків знову перекрив м’який голос Пуаро.

– А про коштовності? Пардон, мадемуазель. Ви можете розповісти мені що-небудь про них?

– Коштовності? Які коштовності?

– Рубіни Катерини Великої. Коли ви стільки всього чуєте, то й про них мали б почути.

– Не знаю я ні про які рубіни, – відрізала танцівниця.

І вийшла, зачинивши за собою двері. Комісар повернувся до свого стільця, а мсьє Карреж зітхнув.

– Ну й фурія! – вигукнув він. – Але diablement chic.[75] Та от чи не бреше вона? Мені здається, що ні.

– У її показах, поза сумнівом, є часточка правди, – зазначив Пуаро, – та, що підтверджується словами міс Ґрей. Вона глянула вглиб коридору незадовго до прибуття потяга в Ліон і бачила, як містер Кеттерінґ заходив у купе дружини.

– Схоже, справа прояснюється: його вина очевидна, – зітхнувши, сказав комісар. А відтак півголосом буркнув: – Хоча й тисячу разів шкода.

– Чого б це вам таке казати? – поцікавився детектив.

– Справа всього мого життя – це взяти графа де ля Роша за зябра. І цього разу, ma foi, я вже був думав, наче він у нас у руках. А цей інший убивця і близько не принесе мені аж такого професійного задоволення.

Мсьє Карреж потер носа і обережно зауважив:

– Коли раптом щось піде не так – зчиниться грандіозний скандал. Мсьє Кеттерінґ належить до аристократії, і ця історія потрапить у газети. Тож варто нам припуститися помилки…

І він тривожно повів плечима.

– Ну а коштовності, – спитав мсьє Ко, – як ви гадаєте, що він із ними зробив?

– Звісно, забрав, щоб заплутати слідство, – промовив суддя. – Від них йому, певно, самі тільки незручності: адже збути їх украй проблематично.

Пуаро посміхнувся.

– Є в мене з цього приводу власна гіпотеза. Скажіть, мсьє, що вам відомо про такого собі «Маркіза»?

Комісар схвильовано нахилився вперед.

– Маркіза? – перепитав він. – Хм, Маркіза… То ви, мсьє Пуаро, гадаєте, що він якось замішаний у цій справі?

– Просто спитав, що вам про нього відомо.

Мсьє Ко скорчив виразну міну.

– Не так багато, як би нам хотілось, – із жалем зізнався він. – Розумієте, він діє за лаштунками. Брудну ж роботу за нього роблять підлеглі. Але ми певні одного: це хтось високопоставлений – він не зі злочинного середовища.

– Француз?

– Так ми вважаємо. Але впевненості в цьому нема. Він працював у Франції, Англії, Америці. А минулої осені йому приписували серію пограбувань у Швейцарії. Висновуючи з усього, це якийсь grand seigneur,[76] що однаково досконало володіє французькою та англійською, тож його національність залишається таємницею.

Детектив кивнув і підвівся, зібравшись відкланятися.

– А ви нічого не можете додати, мсьє Пуаро? – гнув своє комісар.

– Наразі ні, – відказав той, – але, можливо, у готелі на мене чекають новини.

Слідчий суддя здавався збентеженим.

– Якщо тут не обійшлося без Маркіза… – почав він, але зразу ж замовк.

– …то це руйнує всі наші версії, – поремствував мсьє Ко.

– А мою залишає незмінною, – мовив на це Еркюль Пуаро. – І, по-моєму, навіть більше – дуже добре з нею узгоджується. Au revoir, мсьє! Якщо надійдуть більш-менш важливі новини, я негайно повідомлю вас про них.

І чоловічок із похмурим обличчям попрямував назад у готель. Доки його не було, для нього прийшла телеграма. Діставши з кишені ножика для розрізання паперу, він розпечатав конверт. Повідомлення виявилося довгим, і детектив двічі перечитав його, перш ніж повільно сховав у піджак. Нагорі на нього чекав лакей.

– Втомився я, Жорже, дуже втомився. Ви не замовите мені горнятко шоколаду?

Напій одразу ж було замовлено і принесено, слуга поставив його на столик поруч господаря і вже збирався вийти з кімнати, як раптом Пуаро звернувся до нього:

– Жорже, ви, здається, добре знаєте англійську аристократію?

Той посміхнувся, ніби виправдовуючись:

– Гадаю, можна сказати й так, сер.

– І водночас, здається, вважаєте, що всі злочинці неодмінно походять із нижчих класів?

– Не завжди, сер. Один із молодших синів герцога Девізського завдав був батькові страшенного клопоту. Тінь підозри впала на нього ще в Ітоні, а після виключення звідти він кілька разів потрапляв у гучні скандали. У поліції відмовлялися вірити, що хлопчина, мовляв, клептоман: дуже недурний юний джентльмен, сер, але розбещений до самих кісток – ви, певно, розумієте, про що я. Його Милість відправив цю «паршиву вівцю» до Австралії, і я чув, наче там він, під вигаданим ім’ям, навіть потрапив за ґрати. Це неймовірно, сер, але факт. Мені ж бо навряд чи треба пояснювати, що син герцога не бідував.

Пуаро неспішно кивнув.

– Любов до адреналіну, – промурмотів він, – і невеличкий ґандж десь у мозку. А от цікаво…

Бельгієць витяг телеграму з кишені й ще раз її прочитав.

– Або візьмемо дочку леді Мері Фокс, – повів далі слуга, налаштувавшись на спогади. – Так дурила торгівців, що жах – от що вона витворяла. А для найкращих родин це, з дозволу сказати, не комільфо. І я ще багато таких чудних прикладів міг би навести.

– У вас неабиякий досвід, Жорже, – пробурмотів Пуаро. – Я завжди дивувався, чому, служачи виключно в титулованих сім’ях, ви принизилися до того, щоб піти лакеєм до мене. І приписав це вашій любові до адреналіну.

– Не зовсім так, сер, – відповів Джордж. – У розділі світської хроніки мені трапилася на очі замітка про те, як вас приймали в Букінгемському палаці. А я саме шукав нове місце. Його Величність, ішлося в ній, був з вами дуже милостивий і люб’язний – він бо високої думки про ваші здібності.

– А-а, – протягнув детектив. – Завжди цікаво дізнатися, чому сталася та чи та подія.

Він іще кілька митей про щось розмірковував, а відтак запитав:

– Ви мадемуазель Папополус дзвонили?

– Так, сер, вони з батьком залюбки пообідають із вами сьогодні.

– А-а, – замислено видобув Пуаро. Він допив шоколад, акуратно поставив чашку та блюдце точно по центру таці і тихо промовив – радше до себе, ніж до лакея: – Білка, мій славний Жорже, збирає горіхи. Запасає їх восени – бо в майбутньому вони можуть стати в пригоді. Заради прогресу людства, Жорже, нам слід засвоїти уроки братів наших менших із тваринного світу. Я особисто завжди так чиню. Буваю котом, який чатує коло мишачої нірки. Буваю … псом, який іде по сліду, не піднімаючи носа від запаху. А ще, мій славний Жорже, я буваю білкою. Збираю фактик тут, фактик там – і ховаю в дупло. А от тепер іду до свого сховку по один особливий горішок, який припас – скільки ж це? – так, сімнадцять років тому. Ви стежите за моєю думкою, Жорже?

– Нізащо не подумав би, сер, – сказав той, – наче горіхи можна зберігати так довго – хоча мені, звісна річ, відомо, що консервація творить чудеса.

Пуаро глянув на слугу й усміхнувся.

Розділ двадцять восьмий

Пуаро в ролі білки

Детектив вирушив на запланований обід, маючи запас часу в три чверті години. На те існувала причина. Авто доправило його не прямо в Монте-Карло, а дало гаку через Кап-Мартен та віллу леді Темплін, де Пуаро попросив зустрічі з міс Ґрей. Леді саме перевдягалися, і візитера провели в невеличку вітальню, куди після трьох-чотирьох хвилин очікування до нього зазирнула Ленокс Темплін.

– Кетрін іще не зовсім при параді, – сказала вона. – Може, передати їй щось – чи все ж волієте зачекати, доки вона спуститься?

Пуаро задумливо глянув на неї, але хвилину-другу зволікав із відповіддю – так, наче рішення, яке належало ухвалити, мало неабияку вагу. Очевидно, це простеньке запитання насправді було непростим.

– Ні, – промовив він зрештою, – ні, я не думаю, що мені є необхідність чекати на зустріч із мадемуазель Кетрін. І, напевно, навіть гадаю, що краще цього не робити. Такі речі інколи даються нелегко.

Трішки здійнявши брови, Ленокс увічливо чекала на продовження.

– Є в мене новина, – повів далі відвідувач, – тож чи не передасте її вашій подрузі? Мсьє Кеттерінґа сьогодні заарештували за вбивство своєї дружини.

– І ви хочете, щоб я переказала це Кетрін? – запитала молода господиня. Вона досить часто задихала – наче щойно з пробіжки – а її обличчя, як помітив Пуаро, зблідло й напружилося, причому досить помітно.

– Коли ваша ласка, мадемуазель.

– Але чому? – насідала Ленокс. – Гадаєте, Кетрін засмутиться? Гадаєте, їй не байдуже?

– Не знаю, мадемуазель, – відказав детектив. – Бачите: я з вами відвертий. Зазвичай мені відомо все, але в цьому випадку я… словом, наразі не знаю. Вам, певно, краще знати, ніж мені.

– Так, – погодилась та, – я ж бо знаю, але вам усе одно не скажу.

Вона хвилину-другу помовчала, а її чорні брови насупились.

– І ви вірите, що саме він це зробив? – зненацька запитала вона.

Пуаро стенув плечима:

– Так вважає поліція.

– Ага, – кинула дівчина, – темнити починаєте. Значить, вам є що приховувати.

І знову, насупившись, змовкла. А чоловічок тихенько промовив:

– Ви давно знайомі з Дереком Кеттерінґом, адже так?

– Із самого дитинства, хоча і з перервами, – непривітно відповіла вона.

Детектив кілька разів мовчки кивнув.

Характерним поривчастим рухом Ленокс підсунула до себе стільця й сіла, поклавши лікті на стіл і підперши долонями підборіддя. І, сидячи так, дивилася через стіл просто у вічі Пуаро.

– Що в них на нього є? – напосідала дівчина. – Гадаю, мотив. Бо після її загибелі йому, певно, дісталися гроші.

– Він успадкував два мільйони.

– А якби не ця смерть, то світило б розорення?

– Так.

– Але знайшлось, очевидно, і ще дещо, – дошукувалася правди Ленокс. – Я знаю: він їхав у тому самому потягові – але саме по собі це не пришиєш до справи.

– У вагоні було знайдено портсигар із літерою «К» на кришці, який не належав убитій, а двоє осіб стали свідками того, як він заходив до її купе і виходив звідти перед самим прибуттям потяга в Ліон.

– Хто ці двоє?

– Однією була ваша подруга, міс Ґрей. А іншою – мадемуазель Мірей, танцівниця.

– Ну а що сам Дерек – як він це пояснює? – у різкій формі зажадала відповіді Ленокс.

– Мсьє Кеттерінґ узагалі заперечує, що заходив у купе до дружини, – відповів Пуаро.

– Ну й дурень! – рішуче та хмуро промовила дівчина. – То, кажете, перед самим Ліоном? А ніхто не знає, коли… коли саме сталося вбивство?

– Висновки судово-медичної експертизи не завжди бувають категоричними, – пояснив детектив, – але патологоанатоми схиляються до думки, що смерть, найвірогідніше, настала до прибуття в Ліон. А ще нам відомо, що за кілька хвилин після відправлення звідти, місіс Кеттерінґ уже була мертва.

– І звідки ж вам це відомо?

Пуаро дивно посміхнувся сам до себе.

– Іще дехто зайшов до купе і виявив труп.

– І цей «дехто» не підняв крик на весь потяг?

– Ні.

– А чому?

– Поза сумнівом, на те були свої причини.

Ленокс неприязно поглянула на нього.

– І ви знаєте, які саме?

– Гадаю… так.

Дівчина мовчки сиділа, прокручуючи в голові все почуте, а Пуаро безслівно споглядав її реакцію. Але зрештою вона звела на нього погляд. Її щоки палали легким рум’янцем, а очі блищали:

– Ви вважаєте, що її вбив хтось із пасажирів, але це зовсім не обов’язково має бути так. Що заважало будь-кому зі сторонніх заскочити у вагон під час зупинки в Ліоні? Злочинець міг майнути прямісінько до її купе, задушити пасажирку, забрати рубіни і знову зійти з потяга, так що ніхто б цього не помітив. Власне, не виключено, що її вбили протягом того часу, коли потяг стояв на вокзалі. От і виходить, що вона могла бути жива, коли до неї заходив Дерек – і мертва, коли ваш «дехто» виявив її труп.

Зробивши глибокий вдих, Пуаро відкинувся на спинку стільця, глянув на дівчину навпроти себе і тричі кивнув, перш ніж зітхання завершилось видихом.

– Мадемуазель, – мовив він, – усе сказане вами – цілком слушне й резонне. Я блукав наосліп у темряві, а ви освітили мені шлях. Був один момент, що збивав мене з пантелику, але ви щойно прояснили його.

І підвівся.

– А як же Дерек? – запитала Ленокс.

– Хтозна? – відказав чоловічок, стенувши плечима. – Але от що я вам скажу, мадемуазель: Еркюль Пуаро невдоволений – ні, наразі він аж ніяк не вдоволений. Не виключено, що цього-таки вечора я довідаюсь більше. Принаймні піду спробую.

– У вас призначена якась зустріч?

– Так.

– Із тим, кому щось відомо?

– Із тим, хто може щось знати. У таких випадках нехтувати не можна нічим. Au revoir, мадемуазель.

Ленокс провела його до дверей.

– Я вам чимось… допомогла? – запитала вона.

Пуаро знизу вгору подивився на дівчину, яка стояла на порозі, і вираз його обличчя пом’якшав.

– Так, мадемуазель, допомогли. І коли вам буватиме зле, завжди про це пам’ятайте.

Щойно авто від’їхало, детектив знову поринув у понуре зосередження, проте в очах поблискував той тьмяний зелений вогник, який завжди передвіщав майбутній тріумф.

Він на кілька хвилин спізнився на рандеву і виявив, що мсьє Папополус із дочкою вже чекають на нього. Тож новоприбулий розсипався в уклінних вибаченнях і перевершив сам себе в люб’язності та дрібних знаках уваги. Того вечора грек здавався особливо благосним і шляхетним – скорботний патріарх бездоганної праведності – не більше й не менше. А Зія мала імпозантний вигляд і, схоже, була в доброму гуморі. Обід удався на славу. Пуаро виявився на висоті: він так і променився дотепністю. Жартував, розповідав анекдоти, відвішував мадемуазель Папополус витончені компліменти й поділився багатьма цікавими випадками зі своєї кар’єри. Меню було ретельно підібране, а вино – просто чудове.

Наприкінці трапези мсьє Папополус увічливо поцікавився:

– Вам чимось допомогла моя підказочка? Поставили якусь дещицю на того рисака?

– Саме спілкуюся з цього питання зі… своїм букмекером, – відказав Пуаро.

Чоловіки зустрілися поглядами.

– Він справжній фаворит, еге ж?

– Ні, – заперечив співрозмовник, – як кажуть наші друзі англійці, це «темна конячка».

– Он як! – задумливо кинув мсьє Папополус.

– А тепер перейдімо в казино та поставмо якусь дещицю на рулетку! – вигукнув Пуаро.

Йому самому не пощастило, але до Зії прийшла смуга везіння і та незабаром виграла кілька тисяч франків.

– Час мені, певно, зупинитися на досягнутому, – сухо зауважила вона чоловічкові.

Очі бельгійця заблищали.

– Браво! – вигукнув він. – Ви істинна дочка свого батька. Знати, коли зупинитися – ах! – ось де справжнє мистецтво!

І детектив обвів поглядом ігрову залу.

– А от його щось ніде не видно, – безтурботно кинув Пуаро. – Я прихоплю ваш плащ, мадемуазель, і підемо надвір, у сади.

Дорогою до гардероба він, однак, дав трохи гаку. Його гострі очі помітили дещо перед самим зникненням мсьє Папополуса, і тепер йому кортіло дізнатися, куди ж подівся лукавий грек. Той несподівано знайшовся у великому вестибюлі, де стояв біля однієї з колон, розмовляючи з якоюсь новоприбулою дамою. Нею виявилася Мірей.

Намагаючись не впадати в око, Пуаро прокрався бочком та описав по приміщенню коло. І підступив до протилежного боку колони, непомічений двійком учасників збудженої розмови. Точніше, говорила здебільшого жінка, а Папополус час від часу вставляв односкладові репліки й розцвічував її словесний потік ряснотою виразних жестів.

– Кажу ж вам, мені треба час, – доводила танцівниця. – Якщо ви дасте мені досить часу, я дістану вам гроші.

– Чекати, – грек стенув плечима, – це так неприємно.

– Усього трішечки, – змолилася та. – Ох! Але ж ви маєте зрозуміти! Тиждень… десять днів… більше я не прошу. Тут справа певна – не сумнівайтеся. Гроші надійдуть.

Антиквар трішки зам’явся і, тривожно роззирнувшись довкола, виявив Пуаро, який стояв ледь не поруч, із променистою посмішкою й невинним виразом на обличчі.

– Ah! Vous voilà,[77] мсьє Папополусе. А я вас шукаю. Ви дозволите мені вкрасти у вас Зію для невеличкої прогулянки по садах? Вечір добрий, мадемуазель. – Тут він склав Мірей низький уклін. – Тисяча вибачень, що не одразу вас помітив.

Танцівниця прийняла це вітання з помітною нетерплячістю: її вочевидь дратувало таке втручання в розмову тет-а-тет. Детектив швидко зрозумів її натяк, а оскільки грек уже пробурмотів «так, звісно», то з тим негайно й подався пріч.

Він захопив плащ Зії і разом із нею вийшов у сад.

– Ось тут і вкорочують собі віку, – зауважила та.

Бельгієць знизав плечима:

– Подейкують, начебто так. От ду́рні, правда ж, мадемуазель? Їсти, пити, дихати свіжим повітрям – що не кажіть, а це дуже приємно. І по-дурному чинить той, хто всього цього зрікається та ще й тільки тому, що в нього не стало грошей – або через сердечний біль. L’amour[78] спричиняє чимало самогубств, адже так, мадемуазель?

Та засміялася.

– Сміятися з кохання не годиться, мадемуазель, – дорікнув Пуаро, енергійно сварячись на неї пальцем. – Та ще й вам – молодій і вродливій.

– Навряд чи, – зітхнула Зія. – Ви забуваєте, що мені тридцять три, мсьє Пуаро. Я кажу це відверто, бо вдавання нічого не змінить. Як ви нагадали батькові, минуло рівно сімнадцять років, відколи ви допомогли нам тоді, у Парижі.

– Варто мені на вас подивитися, як одразу ж здається, ніби набагато менше, – галантно відказав чоловічок. – Тоді ви, мадемуазель, були достоту така ж, як і тепер – ну, може, крихту стрункішою, трішки блідішою та краплинку серйознішою. Шістнадцятилітньою та щойно з пансіону. Уже не зовсім маленька пансіонерка, але ще й не зовсім жінка. Ви були втіленням шарму, мадемуазель Зіє, самою чарівністю. Інші, поза сумнівом, теж так вважали.

– У шістнадцять, – заперечила та, – кожна дівчина – наївна дурепа.

– Може, й так, – погодився Пуаро, – це, певно, дуже може бути. У шістнадцять людина довірлива, хіба ні? Вона вірить у те, що їй кажуть?

Якщо він і помітив швидкий позирк скоса, який кинула на нього жінка, то вдав, наче це не так, і повів замріяно далі:

– А все ж непроста тоді видалася справа. Ваш батько, мадемуазель, так і не дізнався, що ж стояло за нею.

– Справді?

– Коли він зажадав від мене деталей з поясненнями, я відповів йому так: «Я без скандалу повернув вам утрачене. А ви не повинні ставити запитань». А знаєте, мадемуазель, чому я так сказав?

– І гадки не маю, – холодно відрізала Зія.

– Усе тому, що в моєму серці знайшлася дещиця співчуття до маленької пансіонерки – такої блідої, такої худенької, такої серйозної.

– Не розумію, про що ви, – сердито відрізала жінка.

– Невже, мадемуазель? Хіба ви забули Антоніо Пірецціо? – запитав детектив і почув, як та швидко хапонула повітря – заледве не охнула. – Він влаштувався продавцем у крамницю, але так йому було не отримати бажаного. Зате помічник може звести очі на господареву дочку, чи не так? А надто якщо він молодий та привабливий і має добре підвішеного язика. Ну а оскільки тільки те й робити, що кохатися, не вийде, то повинні ж вони час від часу розмовляти про речі, які не залишають байдужими їх обох – як-от про ту вкрай цікаву штукенцію, що саме опинилася в руках мсьє Папополуса. А позаяк ви, мадемуазель, сама зауважили, що молоді люди – довірливі й нерозумні, то як же було засумніватися в ньому і не дати поглянути на ту річ, не показати, де вона зберігається? Потому ж, коли вона зникла… коли сталася та неймовірна трагедія – гай-гай! – бідолашна маленька пансіонерка, у якому жахливому становищі вона опинилася! Вона, горопашка, налякана. Зізнатися чи не зізнатися? А відтак з’являється Еркюль Пуаро – ну що за славний хлопчина! Він ледь не дивом влаштовує все якнайкраще: повертає безцінні раритети і не ставить неприємних запитань.

Зшаленіла Зія обернулася до нього.

– То ви весь час знали? Хто вам сказав? Це… це Антоніо, так?

Пуаро похитав головою.

– Ніхто мені нічого не казав, – тихо промовив він, – я сам здогадався. І здогад мій влучив у ціль, правда ж, мадемуазель? Бачте, тому, хто погано гадає, нічого йти в детективи.

Кілька хвилин Зія мовчки простувала поруч, а відтак жорстким тоном запитала:

– І що ви тепер збираєтеся робити – розкажете батькові?

– Ні, – різко сказав детектив, – звісно, ні.

Та зацікавлено поглянула на нього.

– Вам від мене щось треба?

– Мені потрібна ваша допомога, мадемуазель.

– Що спонукає вас думати, наче я можу вам допомогти?

– Я не думаю, а лише сподіваюся.

– Тож якщо я не зможу допомогти – ви розкажете батькові?

– Та ні ж, звісно, ні. Викиньте цю думку з голови, мадемуазель. Я ж не шантажист, щоб підвісити над вами дамоклів меч таємниці й погрожувати вам нею.

– А якщо я відмовлюся допомагати, ви… – повільно затягла своєї жінка.

– Ну то відмовитесь, і на тому все.

– А навіщо ж тоді…? – і затнулася.

– Послухайте, я вам усе поясню. Жінки, мадемуазель, – створіння щедрі. І якщо можуть віддячити послугою за послугу, то неодмінно це зроблять. А я, мадемуазель, колись повівся з вами великодушно: міг виказати вас, але промовчав.

На якусь мить знову запала мовчанка, а відтак Зія зауважила:

– Батько на днях давав вам підказку.

– Це було дуже люб’язно з його боку.

– Не думаю, – повільно промовила вона, – що могла б щось до неї додати.

Якщо Пуаро і був розчарований, то не виказав цього почуття. На його обличчі не поворухнувся жоден м’яз.

– Eh bien! – безжурно кинув він, – тоді давайте поговоримо про інше.

І став без угаву правити веселі теревені. Його співрозмовниця, однак, зробилася distraite[79] й відповідала автоматично і не завжди до речі. А вже коли вони знову підходили до казино, здавалося, щось певне вирішила.

– Мсьє Пуаро?

– Так, мадемуазель?

– Я… хотіла б допомогти вам, якби тільки могла.

– Ви дуже люб’язні, мадемуазель, дуже люб’язні.

Запала чергова пауза. Чоловічок не підганяв конфідентку: його цілком влаштовувало зачекати, коли та сама заговорить.

– Ай, от іще, – кинула Зія, – чому б мені, зрештою, вам цього й не сказати? Мій батько дуже обережний із тим, що говорить – просто вкрай обережний і причому завжди. Але я знаю, що з вами це ні до чого. Ви ж бо сказали нам, що шукаєте лише вбивцю, а доля рубінів вас не обходить. І я вам вірю. Ви цілком мали рацію, коли здогадалися, що ми тут саме через них. Як і передбачалося планом, вони перейшли з рук у руки в Ніцці. Тепер вони в батька. А він кілька днів тому натякнув вам, хто наш загадковий клієнт.

– Маркіз? – тихо промурмотів Пуаро.

– Так, це Маркіз.

– Ви його коли-небудь бачили, мадемуазель Зіє?

– Тільки раз, – відказала вона, а затим додала: – Та й то не розгледіла: замкова щілина заважала.

– Так, це завжди спричиняє ускладнення, – співчутливо сказав чоловічок, – але все ж таки бачили. Ви впізнали б його?

Зія похитала головою.

– Маркіз був у масці, – пояснила вона.

– Він молодий чи старий?

– Із сивим волоссям – хоча то могла бути й перука. Коли так, значить, вона чудово сиділа. Та все ж я не думаю, що він був старий. У нього хода молодого – і голос.

– Голос? – задумливо протягнув Пуаро. – То, кажете, голос! А його ви впізнали б, мадемуазель Зіє?

– Можливо, – припустила жінка.

– Ви зацікавилися ним, адже так? От що погнало вас до замкової щілини?

Вона кивнула.

– Так, ваша правда. У мені прокинулася цікавість. Про нього ходить стільки розмов: адже він не звичайний злодій – радше історична постать або персонаж роману.

– Гм, – замислено протягнув детектив, – так, ви, певно, маєте рацію.

– Але я збиралася повідомити вам не це, – повела далі Зія. – Йдеться про ще один фактик, який – так мені принаймні здалося – міг би… ну… стати вам у пригоді.

– Так-так? – підбадьорив її Пуаро.

– Рубіни, як я вам уже говорила, перейшли до рук батька тут, на місці, у Ніцці. Хто передавав їх йому, я не бачила, але…

– Так?

– Одне мені відомо непевне. То була якась жінка.

Розділ двадцять дев’ятий

Лист із дому

«Люба Кетрін,

отираючись коло таких високопоставлених друзів, як тепер, Тобі, певно, буде байдуже до наших новин, але оскільки я завжди мала Тебе за розважливу дівчину, то, може статися, нове оточення не так дало Тобі в голову, як мені тут здається. У нас усе, вважай, як було. Ні, брешу: спалахнув страшенний скандал із новим помічником вікарія, другим священиком. Він, як на мене, формений фанатик і справдешній папіст – не більше й не менше. Уся парафія скаржиться на нього вікарію, але ж Ти знаєш, який наш вікарій – саме християнське милосердя і жодного тобі характеру. Останнім часом я мала чимало клопоту з покоївками. Та дівуля, Енні, виявилася непутящою – спідниці до колін і то без шерстяних панчіх – хоч їй кілка на голові теши! І жодна нізащо не хоче слухати. Я чимало всякого натерпілася зі своїми ревматичними болями, тож д-р Гарріс переконував мене з’їздити на прийом до лондонського фахівця – еге, сказала я йому, і змарнувати три гінеї плюс вартість проїзду, – зате я не прогадала, зачекавши до середи, бо тоді купила дешевий квиток на потяг в обидва кінці. А в Лондоні в лікаря витягнулася фізія, він усе ходив околяса і ніяк не казав навпростець, що й до чого, аж доки я сама не забалакала з ним: “Я проста жінка, лікарю, і люблю, коли речі називають своїми іменами. Це рак чи не рак?” Ну й тут уже, звісно, діватися йому було нікуди – рак. Мовляв, якщо берегтися, то я ще з рік протягну і не надто страждатиму – хоча я і певна, що зможу стерпіти страждання не гірше за будь-яку християнку. Тепер, коли більшість друзів померли або роз’їхалися, життя подекуди здається самотнім. Ох, як хотіла б я, моя люба, щоб Ти була тут, у Сент-Мері-Мід – оце вже до ворожки не ходи. Якби Ти тоді не успадкувала тих грошей і не подалася у вище суспільство, я запропонувала б Тобі вдвічі більше, ніж платила бідолашна Дженні, аби Ти тільки прийшла й доглядала мене, та що поробиш – хотіти не шкодить, але хто багато хоче, той мало отримає. А все ж, якщо Тобі доведеться несолодко, а таке завжди може статися (я без кінця-краю чую історії про фальшивих аристократів, які ведуть дівчат до шлюбу, прибирають до рук їхній посаг, а потім кидають тих на паперті, і хоч я насмілюся припустити, що Ти надто розважлива, щоб потрапити в таку халепу, але хто його знає – уваги чоловіків перепадало Тобі небагато, і тепер вона запросто може шибонути в голову), так от про всяк випадок пам’ятай, моя люба, що тут для Тебе завжди знайдеться домівка, і хоча в мене що на умі, те й на язиці – а проте є і серце у грудях.

Твоя давня любляча подруга

Амелія Вайнер

P. S. Натрапила я в газеті на згадку про Тебе і твою кузину, віконтесу Темплін. Я цю замітку вирізала й долучила до своєї колекції. А в неділю молилася, щоб Господь уберіг Тебе від марнославства й гордині».

Двічі перечитавши це прикметне послання, Кетрін відклала його і задивилася крізь вікно спальні на сині середземноморські води. До горла підступив дивний клубок. Зненацька захлеснула хвиля туги за Сент-Мері-Мід. Так, по зав’язку повним знайомих, буденних, дріб’язкових дурниць, а все ж… а все ж домом. Вона відчула велику спокусу впасти головою на складені руки і добряче, по-справжньому виплакатись.

Врятувала ситуацію Ленокс, яка саме зазирнула до неї.

– Привіт, Кетрін, – сказала вона. – Ну й ну, що трапилося?

– Нічого, – кинула та, спішно схопивши листа міс Вайнер і запхавши його у свою сумочку.

– У тебе досить дивний вигляд, – зауважила Ленокс. – Послухай… сподіваюся, ти не проти… я подзвонила твоєму другові-детективу, мсьє Пуаро, і запросила його поснідати з нами в Ніцці. Сказала, що це ти хотіла б його бачити, бо подумала, що заради мене він не прийде…

– То це, значить, тобі кортить зустрітися з ним? – запитала Кетрін.

– Так і є, – відповіла на це Ленокс. – Він полонив моє серце. Зроду не бачила чоловіка з очима такими ж зеленими, як у кота.

– Гаразд, – тільки й промовила міс Ґрей. У її голосі вчувалася апатія. Останні кілька днів неабияк попсували їй нерви. Арешт Дерека Кеттерінґа був у всіх на вустах, і «загадку “Блакитного потяга”» пережовували на всі можливі лади.

– Я замовила таксі, – сказала дівчина, – і збрехала щось матері – от тільки, на жаль, уже й сама забула, що саме. Але нічого – вона й поготів не згадає. А якби знала, куди ми, то нав’язалася б із нами – вивідувати інформацію в мсьє Пуаро.

Коли двійко приятельок прибули в «Неґреско», там на них уже чекав детектив.

Сповнений галльської люб’язності, він заси́пав обох дам стількома компліментами, що ті незабаром не могли стриматися від сміху, а все ж, попри це, сніданок видався невеселий. Кетрін була відсторонена й чимось засмучена, а спалахи балакучості в Ленокс змінювалися мовчанкою. І от, коли вони сиділи на терасі, попиваючи каву, міс Темплін раптом відверто напосілась на Пуаро:

– Ну, як ідуть справи? Ви розумієте, про що я.

Чоловічок знизав плечима:

– Своїм ходом.

– То ви просто пустили їх на самоплив?

Детектив трішки журливо поглянув на Ленокс.

– Ви молода, мадемуазель, і не знаєте, що є три категорії тих, кого квапити не треба: le bon Dieu,[80] природу-матінку і старих людей.

– Дурниці! – відрізала дівчина. – Ви не старий.

– О, мені дуже приємно чути це від вас.

– А ось і майор Найтон, – зауважила Ленокс.

Кетрін швидко озирнулася і знов відвернула голову.

– Він із містером ван Олдіном, – повела далі дівчина. – Піду-но я його про дещо спитаю. Я на хвилинку.

Залишившись із Кетрін удвох, Пуаро нахилився до неї і промурмотів:

– А ви, мадемуазель, distraite. Ваші думки десь далеко, еге ж?

– Всього лиш в Англії – не далі.

Скоряючись раптовому пориву, вона дістала отриманого зранку листа й простягла його через стіл детективу – мовляв, ось, читайте.

– Це перша звісточка, що надійшла з минулого життя, і мені чомусь… заболіла душа.

Той прочитав послання і повернув назад.

– Тож ви повертаєтесь у Сент-Мері-Мід? – спитав він.

– Ні, – відказала Кетрін, – чого б це?

– А-а, – протягнув Пуаро, – ну, значить, я помилився. Даруйте, я на хвилиночку.

І неквапливо пройшов туди, де Ленокс Темплін розмовляла з Найтоном та ван Олдіном. Американець здавався старим і змарнілим. Він привітав детектива коротким кивком без жодної іншої ознаки пожвавлення.

А коли відвернувся, відповідаючи на якусь репліку Ленокс, Пуаро відвів Найтона вбік.

– Мсьє ван Олдін має нездоровий вигляд, – зауважив він.

– А вас це дивує? – відповів запитанням майор. – Скандал із арештом Дерека Кеттерінґа став для нього останнім ударом. Тепер він навіть жалкує, що просив вас докопатися до правди.

– Йому варто повернутися в Англію, – сказав Пуаро.

– Післязавтра поїдемо.

– От і добре, – констатував детектив. І, повагавшись, озирнувся на терасу, де сиділа Кетрін. – Мені б хотілося, – пробурмотів зрештою він, – щоб ви сповістили про це міс Ґрей.

– Про що сповістив?

– Що ви… ну тобто що мсьє ван Олдін повертається в Англію.

На обличчі в Найтона зринуло якесь спантеличення, але він з готовністю перетнув терасу і приєднався до Кетрін.

Бельгієць провів його вдоволеним кивком голови, після чого долучився до мільйонера та Ленокс. За хвилину-другу вони та парочка вже сиділи всі разом за одним столиком. На якийсь час зав’язалася спільна розмова, а відтак ван Олдін із секретарем пішли. Пуаро і собі зібрався відкланятись.

– Тисяча мерсі за вашу гостинність, милі мадемуазель! – вигукнув він. – Але ж і славний видався ланч! Ma foi, мені саме такого й бракувало! – Тут чоловічок випнув груди та вдарив у них. – Я тепер велетень – лев! Ах, мадемуазель Кетрін, бачили б ви, який я буваю. Ви знайомі з сумирним, лагідним джентльменом – однак існує й інший Еркюль Пуаро. І ось тепер я йду залякувати, погрожувати, вселяти жах у серця тих, до кого звертатимусь.

Тут він самовдоволено зиркнув на них, начебто справивши на обох належне враження, хоча Ленокс кусала спідню губу, а кутики рота Кетрін підозріло посмикувалися.

– І я зроблю це, – серйозно промовив він. – О, так, я досягну успіху.

Він відійшов лише на кілька кроків, коли голос міс Ґрей змусив його обернутися.

– Мсьє Пуаро, я… забула сказати вам. У своїх словах ви, гадаю, ніскілечки не помилялися. Я повертаюся в Англію – і то якнайшвидше.

Той дуже пильно подивився на неї, і вона зашарілася під таким неприховано проникливим поглядом.

– Ясно, – сказав, як припечатав, він.

– Не думаю, що вам ясно, – зауважила на це Кетрін.

– Мені відомо більше, ніж ви, мадемуазель, гадаєте, – тихо зазначив Пуаро.

І відійшов із дивною посмішечкою на вустах. Сів у авто, яке стояло напоготові, та поїхав в Антіб.

А тим часом на віллі «Маріна» лакей графа де ля Роша Іполит зі своїм достоту дерев’яним обличчям був саме зайнятий натиранням хазяйського тонкої роботи столового скла. Його господар того дня подався в Монте-Карло. Суто випадково визирнувши у вікно, слуга ще здалеку вгледів відвідувача, який жваво чимчикував до парадних дверей – і то візитера такого незвичного штибу, що в Іполита, попри весь наявний у нього досвід, виникли певні труднощі з тим, як ідентифікувати його. Гукнувши свою дружину, Марі, яка саме поралася на кухні, він привернув її увагу до, як він сказав, «ce type là».[81]

– Це часом не з поліції знову? – стривожено запитала та.

– Поглянь сама, – відказав чоловік.

Марі подивилася.

– Ні, точно не з поліції, – впевнено заявила вона. – І це радує.

– Не так уже вони й потурбували нас, – промовив Іполит. – Власне, якби не попередження мсьє графа, я б нізащо не здогадався, хто той незнайомець у винарні.

У передпокої зачувся дзвінок, і слуга – у своїй показній, статечній манері – пішов відчиняти.

– Мсьє графа, на жаль, немає вдома.

Але по той бік дверей чоловічок із пишними вусами засяяв спокійною посмішкою.

– Я знаю, – сказав він на це. – Ви Іполит Флавель, чи не так?

– Правильно, мсьє, саме так мене звуть.

– А ще ви маєте дружину, Марі Флавель?

– Так, мсьє, але…

– Я хочу побесідувати з вами обома, – заявив незнайомець і спритно прошмигнув повз Іполита в передпокій. – Дружина ваша, звісно ж, на кухні. Туди я й піду, – додав він.

І перш ніж до служника повернувся дар мови, незнайомець безпомилково розшукав потрібні двері в кінці передпокою і пройшов коридором на кухню, де Марі, роззявивши рота, застигла й витріщила на нього очі.

– Voilà, – промовив той, опускаючись у дерев’яне крісло. – Я – Еркюль Пуаро.

– Так, мсьє?

– Вам незнайоме це ім’я?

– Уперше чую, – сказав Іполит.

– Дозвольте зауважити, що ви отримали погану освіту. Так звуть одного з найвидатніших мужів цього світу.

Чоловічок зітхнув і схрестив руки на грудях.

Подружжя стривожено поглядало на нього. Вони, розгубившись, не знали, що й думати про цього несподіваного та украй дивного візитера.

– Чи не бажає мсьє…? – механічно почав Іполит.

– Я бажаю дізнатися, чому ви збрехали поліції.

– Що ви, мсьє! – вигукнув служник. – Я – і збрехав поліції?! Зроду-віку я такого не робив!

Пуаро похитав головою.

– Помиляєтесь, – видобув він, – бо чинили так кілька разів. Зараз я подивлюся точніше. – Витягши з кишені записничка, вусань зазирнув у нотатки. – О так, щонайменше сім. Давайте я і вам нагадаю.

А далі тихим, байдужим голосом заходився окреслювати всі сім випадків.

Іполит помітно знітився.

– Та не про ці грішки минулого волів би я поговорити з вами, – повів далі чоловічок, – от тільки, любий мій друже, не варто заводити звичку думати, що ви розумніший за всіх. А тепер перейду до того лжесвідчення, яке мене, власне, й цікавить – вашого твердження, ніби граф де ля Рош прибув на цю віллу чотирнадцятого січня зранку.

– Але я не брехав, мсьє, це щира правда. Мсьє граф з’явився тут у вівторок зранку, чотирнадцятого числа. Адже так, Марі?

Та палко погодилась:

– О так, істинна правда. Я чудово це пам’ятаю.

– Ба, – сказав Пуаро, – а що саме ви того дня подали своєму доброму господареві на déjeuner?

– Я… – куховарка затнулася, силкуючись опанувати себе.

– Дивина та й годі, – зауважив новоприбулий, – одне запам’ятовується, а інше чомусь забувається.

Нахилившись у кріслі, він вгатив кулаком по столу, і його очі спалахнули гнівом.

– Так, так, отож я й кажу: ви брешете, гадаючи, що ніхто не дізнається. Але є двоє тих, кому все ж відомо. Еге ж, нас таких двійко. Один – le bon Dieu… – Тут він вказав рукою в небеса, а відтак, знову відкинувшись на спинку, заплющив очі й удоволено промуркотів: – … а інший – Еркюль Пуаро.

– Запевняю вас, мсьє, що ви цілковито помиляєтесь. Мсьє граф виїхав із Парижа в понеділок увечері…

– Це правда, – втрутився чоловічок, – експресом. Мені невідомо, де він перервав свою подорож. Цього ви, можливо, й не знаєте. Але мені достеменно відомо, що тут він з’явився на ранок середи, а ніяк не вівторка.

– Мсьє помиляється, – флегматично протягнула Марі.

Пуаро звівся на ноги.

– Значить, доведеться діяти за законом, – пробурмотів він. – Шкода́.

– Про що ви, мсьє? – запитала служниця, цього разу з відтінком тривоги.

– Вас посадять під арешт, затримавши як співучасників убивства місіс Кеттерінґ – тої англійської леді з потяга.

– Убивства!

Іполитове обличчя побіліло, як крейда, а коліна застукотіли, трясучись. Його дружина зронила качалку, заходячись плачем.

– Але цього не може бути… не може… Я ж думала…

– Раз ви стоїте на своєму, то нема про що говорити. Як на мене, ви обидва повелися дуже по-дурному.

Він саме розвертався до дверей, коли схвильований голос затримав його.

– Мсьє, мсьє, одну хвилиночку. Я… я й гадки не мав, наче йдеться про щось подібне. Думав… тут якась історія з дамою. Із цього приводу вже траплялися невеличкі непорозуміння з поліцією. Але вбивство – зовсім інша річ.

– Нема в мене на вас терпіння! – закричав Пуаро й, обернувшись, сердито затряс кулаком перед самим лицем Іполита. – Чи я, по-вашому, цілий день тут стирчатиму, перегавкуючись із парою ідіотів?! Мені потрібна правда! А не хочете зізнаватися – що ж, дивіться самі. Питаю востаннє: коли мсьє граф з’явився на віллі «Маріна» – зранку у вівторок чи в середу?

– В середу, – радше охнув, ніж сказав чоловік, а дружина в нього за спиною згідливо закивала.

Детектив кілька хвилин свердлив їх очима, а відтак суворо кивнув.

– Ви повелися мудро, діти мої, – приглушено видобув він. – А були за крок від серйозних проблем.

І полишив віллу, потайки посміхаючись.

«Один здогад підтвердився, – буркнув він сам до себе, – чи не спробувати щастя і з іншим?»

Була шоста, коли в номер Мірей принесли візитівку мсьє Еркюля Пуаро. Мить-другу повитріщавшись на неї, жінка нарешті кивнула. А коли ввійшов її власник, то застав танцівницю за гарячковим метанням сюди-туди по кімнаті. Вона люто напустилася на нього:

– Ну?! – закричала та. – Що?! Чого вам тепер?! Невже ви не досить помордували мене – вся ваша зграя? Хіба не змусили зрадити мого бідолашку Дере́ка? Чого ще вам треба?!

– Всього лише відповіді на одне маленьке запитаннячко, мадемуазель. Після того як потяг вирушив із Ліона, коли ви зайшли до купе місіс Кеттерінґ…

– Про що ви?

Пуаро глянув на неї із м’яким докором в очах і почав спочатку.

– Кажу, коли ви зайшли до купе місіс Кеттерінґ…

– Я не заходила.

– … і знайшли її…

– Я не знаходила.

– Ah, sacré![82]

Він гнівно обернувся й так гарикнув на неї, що та аж зіщулилась перед ним.

– То ви мені брехати надумали?! Кажу вам, я знаю, що трапилося не гірше, ніж якби сам – особисто – там побував! Ви зайшли до неї в купе й виявили труп. Сказано вам, мені це відомо! А дурити Еркюля Пуаро – небезпечно. Стережіться, мадемуазель Мірей!

Під його пильним поглядом її очі забігали й опустилися.

– Я… я не… – почала вона, затинаючись, але змовкла.

– Мене, мадемуазель, цікавить тільки одна річ, – сказав Пуаро, – а саме: ви знайшли те, що шукали, чи…

– Чи що?

– Чи хтось іще побував там до вас.

– Я більше не відповідатиму на жодні запитання! – заверещала танцівниця і, вирвавшись із стримувальної руки детектива, повалилася в істериці на підлогу, ревучи та голосячи. У номер влетіла перелякана покоївка.

Еркюль Пуаро знизав плечима, здійняв брови й тихо вийшов з кімнати.

Але здавався вдоволеним.

Розділ тридцятий

Міс Вайнер складає присуд

Кетрін виглянула у вікно спальні міс Вайнер. Ішов дощ – не те щоб періщив, але накрапав із тихою, ґречною наполегливістю. Вікно виходило на смужку палісадника, прорізану доріжкою до хвіртки, та акуратні клумбочки по боках, де пізніше цвістимуть сині гіацинти, гвоздики й троянди.

Міс Вайнер лежала на великому вікторіанському ліжку. Відсунувши осторонь тацю із залишками сніданку, вона була зайнята переглядом своєї кореспонденції і відпускала з цього приводу саркастичні коментарі.

Міс Ґрей теж тримала в руці розпечатаного листа й саме вдруге його перечитувала. Відправлено його було з паризького готелю «Ріц».

«Chère мадемуазель Кетрін, – починалося послання, – сподіваюся, що Ви при доброму здоров’ї і що повернення в англійську зиму не надто Вас пригнітило. Що ж до мене, то я продовжую розслідування з неослабним завзяттям. Не подумайте, наче я тут на відпочинку. Дуже скоро я відвідаю Англію і тоді сподіваюся мати приємність ще однієї зустрічі з Вами. Ми ж бо побачимось, правда? По прибутті в Лондон напишу Вам. Ви ж пам’ятаєте, що ми розслідуємо цю справу разом? Хоча я, власне, не сумніваюся, що Ви цього аж ніяк не забули. Прийміть запевнення, мадемуазель, у моїй найщирішій повазі та приязні.

Еркюль Пуаро».

Кетрін злегенька насупилася, наче щось у цьому листі спантеличило й заінтригувало її.

– Ну ось, починається: «пікнік для хлопчиків із церковного хору», – долинув голос міс Вайнер. – Якщо на нього візьмуть Томмі Сондерса з Альбертом Дайксом, то я не пожертвую й пенні. І що ці двоє лобуряк собі думають, коли приходять у неділю до церкви? Томмі як проспівав: «Спаси, Господи, людей Твоїх», так більше й рота не розкрив, а коли Альберт не смоктав м’ятного льодяника, то, значить, у мене щось із носом і нюх не такий, як колись.

– Так, знаю, їхня поведінка жахлива, – погодилася Кетрін.

Вона відкрила другого листа, і її щоки раптом спаленіли. А голос господині наче відступив із кімнати кудись далеко-далеко.

Коли жінка нарешті оговталася і знов усвідомила, де перебуває, міс Вайнер саме завершувала довгу промову тріумфальним фіналом:

– А я на це візьми та й скажи: «Ну що ви. Адже леді Темплін і наша міс Ґрей – вони, власне, рідні кузини». Ну, як я втерла їй носа?

– То ви тут захищали мене від хули позаочі? Як це мило з вашого боку!

– Можна назвати це й так, коли хочеш. Я на її звання не подивлюся. Дружина чи не дружина, вікарія чи не вікарія, а та жінка – заздра пліткарка. Це ж треба таке – натякнути, що ти купила собі місце у вищому товаристві.

– Вона, мабуть, не так уже й помилялася.

– Або хоч би подивитися на тебе, – вела далі міс Вайнер. – Ти що, повернулася назад пихатою фіфою, як цілком можна було сподіватися? Ні, осьде ти – така ж розважлива, як і раніше, із парою добрих шерстяних панчіх і практичним взуттям на ногах. Я лише вчора говорила про тебе з Еллен. «Он поглянь на міс Ґрей, – сказала їй я, – вона водить дружбу з найвищою знаттю, але ж не сновигає, як ти, у спідничці до колін, шовкових панчохах, по яких стрілки повзуть від самого лиш погляду, і найсміховинніших туфлях, які я будь-коли бачила».

Кетрін ледь помітно усміхнулася про себе. Виявитись на висоті упереджень міс Вайнер явно було того вартим. А стара продовжувала з дедалі більшим завзяттям:

– Для мене стало величезним полегшенням, що ти не задерла носа. Я ось була на днях шукала свої вирізки. Там є кілька про леді Темплін, її військовий шпиталь і таке інше, але я їх щось не знаходжу. Може, ти, люба, подивишся, де вони: у тебе очі молоді і краще бачать. Усі вони мають бути в коробці в одній із шухлядок бюро.

Міс Ґрей опустила погляд на лист, який тримала в руці, і вже хотіла була щось сказати, але передумала і, підійшовши до конторки, знайшла коробку з газетними вирізками й почала продивлятися їх. Від часу її повернення в Сент-Мері-Мід, жінка прихилилася серцем до старої міс Вайнер, захоплюючись її стоїцизмом та мужністю. Вона відчувала, що мало чим може зарадити своїй давній подрузі, але з досвіду знала, як багато важать для літніх людей такі, здавалося б, сущі дрібниці.

– Ось є одна, – незабаром сказала вона. – «Віконтеса Темплін, яка відкрила на своїй віллі у Ніцці офіцерський шпиталь, стала жертвою сенсаційного пограбування: її коштовності вкрадено. Серед них були й кілька знаменитих смарагдів – фамільні цінності родини Темплін».

– Певно, стрази, – зауважила міс Вайнер. – Усі ті дами з вищого світу часто-густо підміняють свої камені копіями.

– А ось іще, – повідомила міс Ґрей. – Тут її фотографія. «Чарівний знімок леді Темплін з донечкою Ленокс».

– Дай-но я подивлюся, – попросила стара. – А обличчя дитини не можна й розгледіти, еге ж? Але це, скажу я тобі, навіть добре. Сей світ улаштований так, що кожна річ має свою протилежність до пари, а тому в красунь-матерів народжуються страхопудні діти. От фотограф, звісна річ, і збагнув, що зняти потилицю замість лиця – це найкраще, що можна зробити для дівчинки.

Кетрін захлинулася сміхом.

– «Цього сезону на Рив’єрі чи не найфешенебельніші прийоми проходять на віллі леді Темплін у Кап-Мартен. Зараз у неї перебуває з візитом її кузина міс Ґрей, яка недавно успадкувала чималий статок за вкрай романтичних обставин».

– Оце вона і є, моя пропажа, – сказала міс Вайнер. – Гадаю, в одній із газет, які я пропустила, певно, знайдеться і твоя картка – така, знаєш, типова. Місіс як-її-там Джонс-Вільямз на прогулянці там-то – зазвичай із сидінням-тростиною в руці, а одна нога наче підвішена у повітрі. Не інакше, для декого з них це чистісінька му́ка – побачити, на що вони там схожі.

Кетрін промовчала, розгладжуючи пальцем вирізку, а на її обличчі проступив спантеличений, стурбований вираз. Відтак вона витягла з конверта другого листа і ще раз пробігла його очима. А тоді обернулась до подруги:

– Міс Вайнер? Скажіть… тут ось дехто з моїх друзів – ми познайомилися на Рив’єрі – дуже хоче завітати сюди й побачитися зі мною…

– Чоловік? – запитала старенька.

– Так.

– Хто він?

– Секретар містера ван Олдіна, мільйонера з Америки.

– А як його прізвище?

– Найтон. Майор Найтон.

– Гм… секретар мільйонера. І хоче сюди завітати. Послухай, Кетрін, я скажу тобі дещо – і то заради твого власного добра. Ти дівчина славна й розсудлива, та хоча клепки в голові тобі здебільшого і не бракує, а все ж кожна жінка раз у житті виставляє себе дурепою. Десять до одного, що цей тип полює на твої грошики. – Тут вона жестом спинила подругу, яка вже збиралася щось відповісти. – Я чогось такого й чекала. Бо ж яким може бути секретар мільйонера? Дев’ять шансів із десяти, що це молодик, який любить жити, наче сир у маслі кататися. Жевжик із гарними манерами та любов’ю до розкошів – безмозкий і бездіяльний, – а коли на світі й існує легше заняття, ніж секретарювати в мільйонера, то це одружитися з багатою жінкою і спускати її грошенята. Я не кажу, наче жоден чоловік не може тебе вподобати, але ж ти не першої молодості й – попри дуже привабливий колір обличчя – не бозна-яка красуня, а тому моя думка така: не виставляй себе дурепою, але якщо вже вирішила саме так і вчинити, подбай про те, щоби твої гроші належним чином залишалися за тобою. Все – тепер я своє сказала. Ти хотіла щось заперечити?

– Ні, нічого, – відповіла на це Кетрін, – але ви не будете проти, якщо він справді зазирне провідати мене?

– Я вмиваю руки, – відсторонилася та. – Мій обов’язок виконано, і тепер хай там що трапиться, всі шишки летітимуть на твою голову. Ти хочеш запросити його на ланч чи обід? Бо Еллен, скажу я тобі, до снаги приготувати обід – ну тобто якщо вона підійде до справи з розумом…

– Ланч – саме те, що треба, – заспокоїла її міс Ґрей, – це страх як люб’язно з вашого боку, міс Вайнер. Майор просить мене подзвонити йому, тож я так і зроблю й скажу, що нам буде приємно, якщо він не відмовиться поланчувати з нами.

– Еллен пристойно готує вирізку зі смаженими помідорами, – сказала стара. – Не те щоб дійсно добре, а все ж краще, ніж будь-що інше. Фруктовий пиріг відпадає: здобна випічка їй не дається. Зате пудинги у формочках виходять нічого, а в Еббота, скажу я тобі, знайдеться славний кусень стілтонського сиру. Я ж бо завжди таке чула, що джентльмени полюбляють добрячий шмат стілтона, а в мене лишилося чимало батькового вина – є, здається, навіть пляшка мозельського ігристого.

– О, не треба, міс Вайнер, це вже й справді занадто.

– Не мели дурниць, дитино. Ще жоден джентльмен не був у гуморі, якщо не випивав за їжею. Є й доладне довоєнне віскі, коли ти раптом гадаєш, що він надав би перевагу йому. А тепер роби, що кажуть, і не сперечайся. Ключ від винного погреба в третій знизу шухлядці туалетного столика, захований у парі панчіх – другій з лівої сторони.

Кетрін слухняно підійшла, куди показували.

– Там, там, – підбадьорила міс Вайнер, – тільки у другій парі дивися. У першій мої діамантові сережки й брошка з філігранню.

Від приголомшення міс Ґрей аж охнула.

– А може, краще покласти їх у скриньку для коштовностей?

Стара презирливо й розкотисто фиркнула.

– Оце вже нізащо. Я ще не зовсім вижила з розуму, аби таке втнути – ні, красно дякую. Голубонько моя, я дуже добре пам’ятаю, як мій бідолашний батько встановив колись сейф унизу. Радів йому, наче дитина новій забавці, і сказав моїй матері: «Тепер принось мені, Мері, щовечора свою скриньку з коштовностями, а я на ніч кластиму їх під замок». А та була вкрай тактовною жінкою – знала, що джентльмени люблять чинити по-своєму, – от і принесла футляр із прикрасами, щоб він сховав їх, за його словами, «у надійне місце».

– Аж тут одної ночі в дім вломилися грабіжники і, звісна річ, – а ти як думала? – одразу ж узялися за сейф. Інакше й бути не могло: мій батько торочив про нього без угаву по всьому нашому селу з кінця в кінець і так хизувався, що можна було подумати, наче в нього там зберігаються всі діаманти царя Соломона. Ну й от, злодюги вигребли все дочиста: забрали столове срібло, визолочену тацю, яку той отримав був у подарунок, і скриньку з коштовностями.

Освіживши ці спогади в пам’яті, вона аж зітхнула.

– Батько страшенно переживав через материні прикраси. У неї ж бо були набір мільфіорі, камеї тонкої роботи, кілька низок блідо-рожевих коралів і дві каблучки з чималими діамантами. І тоді їй, звісно, довелося зізнатися, що вона, як і личить розсудливій жінці, тримала свої коштовності загорнутими в пару корсетів, де ті й досі спокійно лежали – воістину в надійному місці.

– То скринька була зовсім порожня?

– Ну, ні, люба, – сказала міс Вайнер, – тоді вона стала б занадто легкою. А розуму моїй матері було не позичати – вона передбачила це і тримала в тій скриньці ґудзики. А що – дуже зручно. Від штиблет – у верхньому відділенні, від штанів – у середньому, а всі решту – на самому дні. Як не дивно, а батько дуже на неї розсердився. Сказав, що не терпить обману… Але я тебе зовсім заговорила, а тобі ж треба йти й подзвонити своєму приятелю. І гляди ж, вибери гарний шматок вирізки й скажи Еллен, щоб одягла цілі панчохи, коли за столом прислужуватиме…

– Міс Вайнер, а як усе ж її звати – Еллен чи Гелен? Бо я весь час думала…

Стара заплющила очі.

– Я люба, здатна вимовляти «г» не гірше за інших, але «Гелен» – негодяще ім’я для служниці. Я не знаю, що тепер ті матері із нижчих класів собі думають…

Коли Найтон прибув у котедж, небо вже прояснилося. Зверху уривками лилося тьмяне сонячне світло й золотило голову Кетрін, яка стояла на порозі, зустрічаючи його. Той підійшов до неї швидко – ледь не по-хлоп’ячому.

– Я тільки сподіваюся, що не завдав вам клопоту? Мені ж бо просто необхідно було знову вас побачити. А ваша подруга, в якої ви зупинилися, вона, маю надію, не проти?

– Заходьте й познайомтеся з нею, – відповіла на це міс Ґрей. – Вона буває страшенною буркотухою, але ви незабаром переконаєтеся, що в неї найдобріше серце на світі.

Міс Вайнер велично воссідала у вітальні, вбрана в повний комплект камей, які так до речі збереглися в родини. Вона привітала гостя з гідністю й тією церемонною ввічливістю, які збентежили б не одного чоловіка. Проте харизму Найтона ігнорувати було не так легко, і вже за десять хвилин стара помітно пом’якшала. Ланч пройшов весело, а Еллен (чи Гелен) у новій парі шовкових панчіх без єдиної стрілки й затяжки, явила чудеса вишколеності. Потому Кетрін із гостем пішли на прогулянку, а повернувшись, пили чай тет-а-тет, оскільки міс Вайнер пішла прилягти.

Коли авто нарешті від’їхало, міс Ґрей повільно піднялася нагору. Голос господарки погукав її, і жінка зайшла до неї в спальню.

– Твій приятель уже поїхав?

– Так. Дуже вам дякую, що дозволили запросити його.

– Нема за що. Невже ти гадаєш, що я одна з тих старих скнар-буркотух, які нізащо не зроблять нікому добра?

– Ні, я гадаю, ви ясочка, – приязно промовила Кетрін.

– Хм, – видобула улещена міс Вайнер.

А коли міс Ґрей вже виходила з кімнати, знову гукнула її:

– Кетрін?

– Що?

– Я помилилася щодо цього твого молодого чоловіка. Коли джентльмен запобігає в когось ласки, то буває привітним, задушевним, галантним, сипле компліментами і знаками уваги – словом, причаровує. А от коли він по вуха закоханий, то мимоволі скидається на барана. Ну й от, щоразу, як він дивився на тебе, то мав вигляд справдешнього барана. Тож я беру назад усі слова, які сказала цього ранку. Таке вдати не вийде.

Розділ тридцять перший

Містер Ааронз за ланчем

– А-ах-х! – вдячно видобув містер Ааронз.

Він добряче приклався до пивного кухля, а відтак, зітхнувши, відставив його, витер із губів піну й усміхнувся через стіл своєму частувальнику, мсьє Еркюлеві Пуаро.

– Дайте мені доладний біфштекс, – сказав містер Ааронз, – і кухоль пристойного пива для змазки – вартого, щоб я ним рота бруднив, – і нехай хтось інший давиться тими вашими французькими витребеньками – закусками-«гапиритивами», омлетами й крихітними перепілками. От дайте мені, – повторив він, – доладний біфштекс.

Детектив, який щойно саме це і зробив, співчутливо посміхнувся.

– Ні, м’ясний пудинг із нирками – теж непогана штука, – повів далі частований. – Яблучний пиріг? А чого ж, скуштую. Дякую, міс, та ще глечик вершків прихопіть.

І трапеза продовжилась. Але зрештою, протяжно зітхнувши, містер Ааронз відклав ложку й виделку, готуючись посмакувати дещицю сиру, перш ніж перейти до інших справ.

– Ви, здається, сказали, мсьє Пуаро, наче у вас до мене є якесь дільце? Будьте певні, я залюбки зроблю що завгодно, коли це чимось вам допоможе, – заявив він.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, – відповів той. – Я сказав собі: «Якщо хочеш дізнатися про що-небудь, пов’язане з акторським ремеслом, є лише одна людина, яка знає про нього все й навіть більше, і це не хто інший, як твій давній друг, містер Джозеф Ааронз».

– І ви не надто помилились, – самовдоволено видобув той. – Хай про що йдеться – минуле, теперішнє чи майбутнє театру, – а вам саме до Джо Ааронза й треба.

– Précisément.[83] От я і хочу запитати вас, мсьє Ааронзе: що вам відомо про молоду даму на прізвище Кідд?

– Кідд? Кітті Кідд?

– Кітті Кідд.

– Тямуща була панночка. Спів, танці, травесті… Вона?

– Вона.

– Дуже тямуща. Заробляла непогано. Без ангажементу не сиділа. Здебільшого виконувала чоловічі ролі, хоча, до речі, й характерною акторкою була – не зрівняєшся.

– І я те саме чув, – промовив Пуаро. – Але вона давненько вже не виступає, адже так?

– Точно. Відійшла від справ. Подалася до Франції й закрутила там із якимось аристократом – великим цабе. Ну а потому, видно, полишила сцену назовсім.

– Коли це сталося?

– Дайте подумати. Три роки тому. Ото була втрата так втрата – це вже повірте моєму слову.

– Вона була розумна?

– Наче ціла хура мавп.

– А ви не знаєте прізвища того чоловіка, з яким вона заприязнилась у Парижі?

– Знаю тільки, що з якимось великим цабе. Графом – чи, може, маркізом? Тепер ось, подумавши, я, здається, пригадую, що то був маркіз.

– І відтоді ви про неї нічого не чули?

– Анічогісінько. Навіть випадково ні разу не бачив. Б’юсь об заклад, що вона прохолоджується на якомусь із модних закордонних курортів. Справжня маркіза – комар носа не підточить. Кітті голову не задуриш. Вона сама кого завгодно в дурні пошиє.

– Ясно, – задумливо протягнув детектив.

– Вибачайте, мсьє Пуаро, що не можу повідомити вам більше, – докинув той. – Бо я хотів би по змозі прислужитися вам. Ви свого часу зробили мені неабияку послугу.

– О, але ж відтоді ми квити: ви теж зробили мені неабияку послугу.

– Послуга за послугу. Ха-ха! – реготнув містер Ааронз.

– Ваша професія, певно, дуже цікава, – сказав Пуаро.

– Така собі, – ухильно кинув той. – Хоч і з гріхом пополам, а жити можна. Зваживши всі плюси й мінуси, виходить загалом непогано, а все ж доводиться тримати очі широко відкритими. Ніколи не знаєш, чого закортить публіці завтра.

– Протягом кількох останніх років на авансцену вийшли танці, – замислено промурмотів Пуаро.

– Сам я зроду не розумів, що глядачі знаходять у російському балеті, але людям подобається. Чистий снобізм, як на мій смак.

– На Рив’єрі я був познайомився з однією танцівницею – мадемуазель Мірей.

– Мірей? О, то, за всіма відгуками, гаряча штучка. Спонсорів їй не бракує, і гроші роблять своє – хоча, коли на те пішло, танцювати та панночка вміє: я бачив її виступ, тож знаю, що кажу. Сам я ніколи не мав із нею справи, але чув, наче характер у неї жахливий – весь час істерики та примхи.

– Так, – у задумі протягнув детектив, – так, можу собі уявити.

– Темперамент! – сказав містер Ааронз. – Темперамент! Ось як вони самі це називають. Моя жінка була танцівницею, перш ніж вийшла за мене, але, в добру пору сказати, темпераменту в неї не водилось ніколи. Мені того в хаті не треба, мсьє Пуаро.

– Я згоден з вами, друже, там він не на місці.

– Жінка повинна бути врівноважена, сумирна й смачно готувати, – відрізав його співрозмовник.

– Мірей не так давно явила себе публіці, еге ж? – запитав Пуаро.

– Усього років два з половиною тому, – відказав містер Ааронз. – Її відкрив якийсь французький герцог. Ну а тепер подейкують, наче вона злигалась з екс-прем’єром Греції. А такі хлопці вміють тишком-нишком вкласти грошики.

– Для мене це не новина, – зауважив детектив.

– Їй пальця в рот не клади – така свого не проґавить. Кажуть, молодий Кеттерінґ убив заради неї дружину. Не знаю, як там було діло, але його зрештою посадовили за ґрати, а тій довелось дбати про себе самотужки – і вона впоралася з цим хоч куди. Тепер, кажуть, носить рубін завбільшки як голубине яйце – сам я ніколи не бачив, яке воно, але так завжди пишуть у романах.

– Рубін завбільшки як голубине яйце! – вигукнув Пуаро. І його очі по-котячому зазеленіли. – Як же цікаво!

– Так мені приятель розповідав, – пояснив містер Ааронз. – Хоча звідки я знаю – може, то просто кольорове скло. Усі вони, дамочки, однакові – плетуть безперестанку небилиці про свої коштовності. От і Мірей на всіх перехрестях хизується, наче той камінь проклятий. «Серце вогню» – так, здається, вона його називає.

– Але ж, якщо я не помиляюся, – заперечив на це детектив, – рубін під назвою «Серце вогню» – центральний самоцвіт у кольє.

– Ну от і маєте! Хіба ж я не казав, що всі жінки чого тільки не збрешуть про свої прикраси? Зараз йдеться про один-єдиний камінь, який вона носить на шиї – висульку на платиновому ланцюжку. Але, як я вже говорив, ставлю десять проти одного, що то шматок кольорового скла.

– Ні-ні… – м’яко заперечив Пуаро. – Мені чомусь так не здається…

Розділ тридцять другий

Кетрін і Пуаро обмінюються зауваженнями

– А ви змінилися, мадемуазель, – промовив раптом Пуаро. Вони з Кетрін сиділи одне проти одного за столиком у готелі «Савойя». – Так, змінилися.

– У якому сенсі?

– Такі нюанси, мадемуазель, складно пояснити.

– Певно, постаріла?

– Радше постаршали. Бо я не маю на увазі, наче у вас зморшки й «гусячі лапки». Коли я вперше вас зустрів, ви, мадемуазель, споглядали життя. Мали спокійний, зацікавлений вигляд людини, яка відкинулась у кріслі партеру й дивиться п’єсу.

– Ну а тепер?

– Тепер ви більше не глядачка. Я зараз, мабуть, скажу абсурдну річ, але у вас насторожений вигляд боксера, що проводить важкий поєдинок.

– Зі старою інколи нелегко, – відказала Кетрін із посмішкою, – але запевняю вас, що до смертельних двобоїв справа в нас не доходить. Вам треба якось завітати й познайомитися з нею, мсьє Пуаро. Гадаю, ви один із тих людей, які оцінять її силу духу та мужність.

Якусь мить панувала мовчанка, доки спритний офіціант подавав їм poulet en casserole,[84] а коли той пішов, Пуаро запитав:

– Я вам розповідав про свого друга Гастінґса? – того, що назвав мене устрицею в людській подобі? Eh bien, мадемуазель, у вас я знайшов колегу собі до пари. Ви куди більше, ніж я, схильні грати сама за себе.

– Дурниці, – легковажно кинула Кетрін.

– Еркюль Пуаро ніколи не верзе дурниць, мадемуазель. Усе так, як я і сказав.

І знову запанувала мовчанка. Детектив порушив її, запитавши:

– А ви не бачили когось із наших друзів по Рив’єрі, відколи повернулися, мадемуазель?

– Бачилася, з майором Найтоном.

– А-а. Справді?

Щось у мерехтливих очах Пуаро змусило міс Ґрей опустити погляд.

– То містер ван Олдін залишається в Лондоні?

– Так.

– Я маю спробувати зустрітися з ним – завтра або післязавтра.

– Маєте для нього новини?

– Чому ви так гадаєте?

– Я… просто спитала, от і все.

Пуаро зміряв її через стіл своїми світними очима.

– А зараз, мадемуазель, я бачу, що вам багато дечого кортить у мене запитати. А чом би й ні? Хіба ж ця «справа про “Блакитний потяг”» не наш із вами «roman policier»?

– Так, у мене знайдеться до вас чимало запитань.

– Eh bien?

Зненацька сповнившись рішучості, Кетрін звела на нього очі.

– Що ви робили в Парижі, мсьє Пуаро?

Той ледь помітно усміхнувся.

– Відвідав російське посольство.

– Он як.

– Бачу, це вам ні про що не говорить. Але я не буду устрицею в людській подобі. Ні, я викладу свої карти на стіл, а цей молюск, як запевняють, ніколи так не поводиться. Ви ж бо підозрюєте, чи не так, що мене не вдовольняє версія про винність Дерека Кеттерінґа?

– Саме це мене й дивує. У Ніцці я гадала, що ви покінчили з розслідуванням.

– Ви не говорите всього, мадемуазель, що маєте на думці. Але я все визнаю́. Це я і моє розслідування запроторили мсьє Кеттерінґа туди, де він тепер опинився. Якби не я, то слідчий суддя і досі марно старався б пришити цю справу графові де ля Рошу. Eh bien, мадемуазель, я не жалкую про те, що зробив. У мене є лише один обов’язок – встановлювати істину, а цей шлях вів прямо до Дерека Кеттерінґа. Та от чи обривався на цьому? Поліція вважає, що так, але мене, Еркюля Пуаро, така відповідь не вдовольняє…

Він раптом змовк.

– Міс Ґрей, скажіть: ви нещодавно не отримували звісток від мадемуазель Ленокс?

– Тільки одного коротесенького та сумбурного листа. Вона, гадаю, сердиться на мене за те, що я повернулася в Англію.

Бельгієць кивнув.

– Увечері того дня, коли арештували мсьє Кеттерінґа, я мав із нею розмову – і то в багатьох аспектах вельми цікаву.

Він знову помовчав. Кетрін не переривала плин його думок.

– Мадемуазель, – видобув він нарешті, – я зараз торкнуся дуже делікатної теми, але все ж скажу вам от що: гадаю, існує одна жінка, яка кохає Дерека Кеттерінґа, – виправте мене, якщо я помиляюся, – і от заради неї… ну… заради неї мені хочеться сподіватися, що я маю рацію, а поліція ні. Ви знаєте, хто ця «одна жінка»?

Запала пауза, після якої міс Ґрей промовила:

– Так. Мені здається, знаю…

Пуаро через столик нахилився до неї.

– Я не вдоволений, мадемуазель, – аж ніяк не вдоволений. Факти, всі основні факти вели прямо до Дерека Кеттерінґа – а втім, існує одна річ, на яку не звернули уваги.

– І що ж це?

– Спотворене обличчя жертви. Мадемуазель, я сто разів запитував себе: «Чи того типу чоловік мсьє Кеттерінґ, щоб завдати такого удару навідліг, після того як скоїв убивство?» Якій цілі він мав слугувати? Яка мета досягалася ним? Чи вірогідний такий вчинок для особи з темпераментом Дерека Кеттерінґа? І відповідь на ці запитання, мадемуазель, – украй незадовільна. Я знову і знову повертаюся до того самого – «навіщо»? І те, що тільки й може допомогти мені у вирішенні цієї головоломки – це ось…

Він вихопив з кишені записник і витяг з нього щось, затиснувши між двома пальцями – великим і вказівним.

– Пригадуєте, що це, мадемуазель? Я ж бо при вас зняв ці волосини з пледа у вагонному купе.

Кетрін нахилилася ближче й пильно роздивлялася їх.

А детектив кілька разів повільно кивнув.

– Бачу, мадемуазель, вони вас ні на що не наштовхують. А все ж… мені чомусь здається, наче повз вас нічого не проходить.

– Ну, є в мене деякі думки, – протягнула міс Ґрей, – і то цікавенькі. Саме тому я й запитала, що ви робили в Парижі, мсьє Пуаро.

– Коли я написав вам…

– З «Ріцу»?

На обличчі бельгійця проступила дивна посмішка.

– Так, як ви й зауважили, – з «Ріцу». Я інколи схильний до розкоші – якщо за неї платить мільйонер.

– Російське посольство, – промовила Кетрін, насупившись. – Ні, не збагну, до чого тут воно…

– Це не має безпосереднього стосунку до справи. Я відвідав його, щоб отримати деяку інформацію. А ще побачити одного типа й настрахати його – так, мадемуазель, я, Еркюль Пуаро, нагнав на нього чималого страху.

– Разом із поліцією?

– Ні, – сухо відказав той, – із пресою – це куди грізніша зброя.

Він глянув на Кетрін, і та усміхнулась йому, мовчки хитаючи головою.

– Ну хіба ж ви знову не перетворюєтеся на устрицю, мсьє Пуаро?

– Ні-ні, я зовсім не бажаю напускати туману. Дивіться, зараз я вам усе поясню. Я запідозрив, що цей суб’єкт – активний учасник продажу рубінів мсьє ван Олдіну. Кинув йому це звинувачення в обличчя, і той зрештою все мені виклав. Так я дізнався, де камені перейшли з рук у руки, а також довідався про певного чоловіка, що крокував сюди-туди по вулиці знадвору – убіленого старечою сивиною, але з легкою, пружною ходою молодика – і подумки пойменував його «мсьє Маркізом».

– А тепер ви приїхали в Лондон на зустріч із містером ван Олдіном?

– Не лише з цієї причини – у мене були тут іще кілька справ. Від часу прибуття сюди я встиг побачитися ще з двома людьми – театральним агентом та лікарем з Гарлі-стріт. І від кожного отримав певну інформацію. Складіть, мадемуазель, усе це разом, і ми побачимо, чи вийде у вас те саме, що й у мене.

– Я?

– Так, ви. Скажу вам лиш одне, мадемуазель: про себе я весь час сумнівався, що пограбування й убивство скоїла та сама людина. І все ніяк не міг сказати напевне…

– А тепер?

– Тепер мені це відомо.

На якусь мить запанувала мовчанка. А відтак Кетрін звела голову і зблиснула очима:

– Я не настільки розумна, як ви, мсьє Пуаро. У мене таке враження, що половина повідомленого вами взагалі нікуди до пуття не вказує. А те, що спало на думку мені, постало в результаті погляду на справу під кардинально іншим ракурсом…

– О, але ж так завжди буває, – тихенько сказав детектив. – У дзеркалі відбивається істина, та кожен дивиться у нього звідти, де стоїть – із різних точок…

– Мої міркування, може, й абсурдні… а також зовсім не схожі на ваші, але…

– Так?

– Скажіть, це може чимось вам допомогти?

Пуаро взяв простягнуту йому газетну вирізку, прочитав текст і, підвівши очі, із серйозним виглядом кивнув.

– Як я вам і сказав, мадемуазель, кожен дивиться у дзеркало під різним кутом зору (тут уже хто де стоїть), але це дзеркало – те саме, і відбиваються в ньому однакові речі.

Кетрін підвелася і сказала:

– Маю бігти. У мене якраз без лишку часу, щоб устигнути на потяг. Мсьє Пуаро…

– Так, мадемуазель…

– Це… не повинно розтягнутися надовго, розумієте? Бо я… я довго не витримаю.

І її голос затремтів.

Детектив заспокійливо поплескав жінку по руці.

– Кріпіться, мадемуазель, тепер ніяк не можна здаватися. Розв’язка вже зовсім близько.

Розділ тридцять третій

Зовсім нова версія

– До вас мсьє Пуаро, сер!

– До біса цього типа! – відрізав містер ван Олдін.

Найтон співчутливо мовчав.

А мільйонер підвівся з крісла й пройшовся сюди-туди по кімнаті.

– Ти, певно, вже передивлявся кляту вранішню пресу?

– Проглянув, сер.

– І що, газетярі вчепилися в цю справу, наче кліщами?

– Боюся, так, сер.

Американець знову сів і схопився рукою за голову.

– Якби я тільки міг подумати… – простогнав він. – Господи, до чого я жалкую, що доручив тому бельгійському недомірку рознюхати всю правду! У мене в голові було одне – знайти вбивцю Рут.

– Невже вам би хотілося, щоб ваш зять уник розплати за скоєне?

Ван Олдін зітхнув.

– Ні, але я волів би власноруч здійснити правосуддя.

– Не думаю, що це було б мудре рішення, сер.

– А все ж… Ти певен, що той суб’єкт конче хоче мене бачити?

– Так, містере ван Олдіне. Він дуже наполягає.

– Тоді, гадаю, в нього є на те причини. Що ж, коли хоче – я прийму його зараз же.

Пуаро, якого провели в люкс американця, мав свіжий і стильний вигляд. Він, здавалося, не помічав жодного браку привітності у поводженні мільйонера і мило теревенив про всілякі дрібниці. А ще пояснив, що прибув у Лондон для консультації зі своїм лікарем – і назвав ім’я видатного хірурга.

– Ні, ні, pas la guerre[85] – це сувенір часів моєї служби в поліції. Куля одного підступного апаша.

І він, торкнувшись лівого плеча, красномовно зморщився.

– Я завжди мав вас за щасливчика, мсьє ван Олдіне: ви зовсім не відповідаєте нашим звичним уявленням про американських мільйонерів, що потерпають від диспепсії.

– Я з досить міцного тіста, – відказав той. – І, знаєте, веду дуже скромне життя – харчуюсь просто й не переїдаю.

– Ви часом бачитеся з міс Ґрей, адже так? – невинно поцікавився детектив, обернувшись до секретаря.

– Ну… так. Ми зустрічались раз чи два, – зізнався Найтон, дещо зашарівшись.

А його бос здивовано вигукнув:

– Дивно, що ти ніколи не згадував про ці ваші зустрічі!

– Не думав, що вам це буде цікаво, сер.

– Мені та дівчина вкрай до душі, – зауважив ван Олдін.

– Тисячу разів шкода, що вона знову живцем поховала себе в Сент-Мері-Мід, – сказав Пуаро.

– Це дуже шляхетно з її боку, – заперечив Найтон. – Бо дуже мало хто сидітиме в тій дірі й доглядатиме стару, сварливу бабу – і то навіть не родичку.

– Все, я мовчу, – промовив Пуаро, і його очі злегка зблиснули. – Та, попри те, повторюю: шкода. Ну а тепер, мсьє, перейдемо до справи.

Обидва співрозмовники здивовано звели на нього очі.

– Вас не повинно шокувати чи стривожити те, що я збираюся сказати. Припустимо, мсьє ван Олдіне, що мсьє Дерек Кеттерінґ все ж не вбивав свою дружину…

– Що?

Обоє присутніх витріщилися на нього, онімівши від приголомшення. Першим дар мови повернувся до мільйонера:

– Ви збожеволіли, мсьє Пуаро?

– Ні, – мовив чоловічок, – я не божевільний. Можливо, трішки ексцентричний – позаяк існують люди, які так вважають. Однак у професійному сенсі я, як то кажуть, цілком «при своєму розумі». Тож і запитую, мсьє ван Олдіне: вас би потішило чи засмутило, якби ця звістка виявилася правдою?

Американець витріщив на нього очі.

– Звісно, потішило б, – проказав він нарешті. – Це ви вправляєтеся в припущеннях, мсьє Пуаро, чи сказане підкріплюється певними фактами?

Детектив задивився у стелю.

– Є невеличка вірогідність, – промурмотів він, – що це, можливо, все-таки робота графа де ля Роша. Принаймні мені вдалося спростувати його алібі.

– І як ви цього досягли?

Бельгієць скромно стенув плечима.

– У мене свої методи. Трішки такту, дещиця кмітливості – і справу зроблено.

– Але ж рубіни, – зауважив мільйонер. – Рубіни, що були у графа, виявилися фальшивими.

– Він, очевидно, не міг мати іншого мотиву, окрім тих рубінів. Проте ви залишаєте поза увагою один нюанс, мсьє ван Олдіне. У цій історії з рубінами хтось міг і випередити його.

– Але ж це зовсім нова версія, – втрутився Найтон.

– Ви справді вірите у всю цю маячню, мсьє Пуаро? – зажадав відповіді й американець.

– Це не доведено, – тихенько сказав детектив, – і поки що всього лише гіпотеза, але от що я вам скажу, мсьє ван Олдіне, – тут варто з’ясувати всі обставини. Тож мені з вами треба їхати на південь Франції і там вивчати ситуацію на місці.

– Ви дійсно гадаєте, наче в цьому є необхідність – ну тобто щоб я прибув туди особисто?

– Я думав, що ви сам цього захочете, – пустив шпильку бельгієць.

У його тоні пролунала нотка докору, яка не залишилася непоміченою співрозмовником.

– Так, так, звісно, – виправився той. – Коли ви плануєте вирушати, мсьє Пуаро?

– У вас є термінові справи, сер, – нагадав Найтон.

Але мільйонер уже ухвалив рішення і просто відмахнувся від його заперечень.

– Гадаю, ця – найневідкладніша з усіх, – тільки й видобув він. – Гаразд – значить, завтра, мсьє Пуаро. Яким рейсом?

– Певно, поїдемо «Блакитним потягом», – із посмішкою відказав Пуаро.

Розділ тридцять четвертий

Знов у «Блакитному потягу»

«Потяг мільйонерів», як його інколи називають, описав віраж по кривій на швидкості, що здавалася небезпечною. Ван Олдін, Найтон і Пуаро сиділи разом у мовчанці. Американець із секретарем займали два суміжних купе, як-от Рут Кеттерінґ зі своєю служницею під час тієї фатальної подорожі. Купе детектива було далі по коридору.

Ван Олдінові ця поїздка давалася тяжко, викликаючи в пам’яті найболючіші спогади. Тож Найтон і Пуаро, час від часу перемовляючись, стишували голос, щоб не тривожити його.

Однак, коли, скінчивши свій повільний по́повз по ceinture, потяг прибув на Ліонський вокзал, бельгієць раптом вибухнув активністю. Американець розумів, що, вирушаючи саме цим рейсом, той почасти мав на меті реконструювати обставини злочину. Детектив сам виконував усі ролі. Він почергово ставав служницею, що квапливо зачиняється у своєму купе, місіс Кеттерінґ, яка впізнає власного чоловіка – здивована і трішки стривожена, і Дереком Кеттерінґом, який виявляє, що його дружина подорожує тим самим потягом. А ще перевіряв різні можливості, як-от найкращий спосіб заховатися в суміжному купе.

І тут, здавалося, його раптом осяяло. Він ухопив мільйонера за руку.

– Mon Dieu, я зовсім про це не подумав! Наша поїздка перерветься в Парижі! Хутчіш, хутчіш, нам треба сходити негайно.

І, похапавши валізи, поспішив із вагона. Ван Олдін із Найтоном – спантеличено, але слухняно – подалися за ним. Бо американець, який знов склав собі високу думку про таланти Пуаро, не квапився відмовлятись від неї. Але на вході у вокзал їх зупинили: квитки усіх трьох залишилися у провідника – обставина, про яку жоден із них не згадав.

Усі пояснення детектива – гарячкові, вичерпні та пристрасні – не справили жодного враження на флегматичного контролера.

– Давайте закінчувати з цим, – утрутився ван Олдін. – Як я розумію, мсьє Пуаро, вам зараз ніколи. То заплатіть, заради Бога, за проїзд від Кале, і нумо повертатися до того, що у вас на думці.

Але словесний потік франкофона-бельгійця зненацька завмер на півслові – він неначе закам’янів, а рука, і досі здійнята в красномовному жесті, так і застигла, мовби її розбив параліч.

– Я ідіот, – сказав він коротко і ясно. – Ma foi, мій розум більше не служить мені. Давайте повертатися й спокійно продовжувати поїздку. Трішки везіння – і ми ще встигнемо на потяг.

Той, власне, уже відходив, коли Найтон, останній із трьох, таки встиг заскочити у вагон зі своєю валізою.

Схвильований провідник прочитав їм нотацію і допоміг віднести багаж назад у купе. Ван Олдін мовчав, але був вочевидь невдоволений такою ексцентричною поведінкою Пуаро. Залишившись на мить-другу наодинці з Найтоном, він зауважив:

– Ми ганяємося за химерами. Цей тип утратив колишню хватку. Подекуди йому ще вистачає мізків, але коли ти, втрачаючи голову, починаєш метушитися, наче сполоханий кролик, то куди ж це годиться?

За кілька хвилин бельгієць сам до них зазирнув – повний принижених перепрошень і такий відверто занепалий духом, що різкі слова були б зайвими. Ван Олдін із похмурим виглядом вислухав його вибачення, але спромігся стриматися від ущипливих коментарів.

Після обіду у вагоні-ресторані детектив, на деякий подив двійка своїх супутників, запропонував, щоб вони всі втрьох пройшли до купе мільйонера.

Американець зацікавлено поглянув на нього.

– Ви щось приховуєте від нас, мсьє Пуаро?

– Я? – Детектив витріщив на нього невинні, здивовані очі. – Ну що за дика думка…

Ван Олдін нічого на це не сказав, але й почутим не вдовольнився. Провідникові було велено не стелити постелі, а найменше здивування, яке той міг відчути, звів нанівець розмір чайових, які вручив йому мільйонер. Уся трійця сиділа в мовчанці. Пуаро совався на полиці та, схоже, не знаходив собі місця. І нарешті обернувся до секретаря.

– Майоре Найтоне, двері вашого купе замкнені на засувку? Я маю на увазі ті, які ведуть у коридор?

– Так. Я сам їх щойно й замкнув.

– Ви певні? – перепитав чоловічок.

– Можу піти й перевірити, якщо ви наполягаєте, – відказав, посміхаючись, той.

– Ні-ні, не тривожтеся. Я сам це зроблю.

Пройшовши у двері між купе, він за секунду-другу повернувся, киваючи.

– Так, так, усе як ви й сказали. Вибачте вже старому його метушливість.

І, зачинивши за собою двері, знову сів на своє місце в правому кутку.

Тяглися години. Трійця то куняла, то, стривожено здригаючись, прокидалася. Певно, ніколи ще три пасажири не купували квитків на потяг – найрозкішніший із наявних, – щоб потому відмовитися скористатися з вигод, за які заплатили. Пуаро вряди-годи позирав на годинник, а відтак, кивнувши, знову клював носом, заспокоєно дрімаючи. А одного разу підвівся з сидіння і, відчинивши двері в суміжне купе, зненацька туди зазирнув, після чого повернувся на місце, хитаючи головою.

– У чім річ? – прошепотів Найтон. – Ви очікуєте на якусь подію, адже так?

– Та щось нервуюся, – зізнався той. – Я наче кіт на розпеченій черепиці – аж підскакую від найменшого шурхоту.

Майор позіхнув.

– Ну й поїздочка – комфорту по саме нікуди, – буркнув він. – Сподіваюся, ви знаєте, що робите, мсьє Пуаро.

І спробував, розслабившись, заснути – ну чи хоч би покимарити. Вони з босом якраз задрімали, коли Пуаро, учотирнадцяте поглянувши на годинник, нахилився й поплескав мільйонера по плечу.

– Га? Що таке?

– За п’ять-десять хвилин, мсьє, ми прибуваємо в Ліон.

– О Господи! – У тьмяному світлі обличчя американця здавалося блідим і змарнілим. – То, значить, близько цього самого часу бідолашну Рут було вбито…

Він змовк, вдивляючись у простір перед собою, хоча вуста ледь помітно посмикувалися: той подумки повернувся до жахливої трагедії, яка занапастила його життя.

Зачувся, як і зазвичай, протяжний вереск гальм, і потяг, уповільнюючи швидкість, підповзав до перону. Ван Олдін опустив вікно й висунувся з нього.

– Якщо Дерек не винен… і ваша нова версія – правильна… той чоловік вийшов із вагона саме тут? – запитав він через плече.

На його подив, Пуаро похитав головою.

– Ні, – замислено видобув він. – Чоловік з вагона не виходив, але, гадаю… так, думаю, жінка – могла.

Найтон аж охнув.

– Жінка? – різким тоном перепитав батько вбитої.

– Так, жінка, – підтвердив детектив, киваючи. – Ви, мабуть, забули, мсьє ван Олдіне, але міс Ґрей у своїх показах згадувала, що якийсь молодик у кепці й пальті вискакував на перон – начебто розім’яти ноги. Але я особисто гадаю, що то була, найімовірніше, жінка.

– Але хто саме?

На обличчі американця була написана недовіра, проте відповідь Пуаро прозвучала серйозно й категорично.

– Її звуть – чи принаймні багато років звали – Кітті Кідд, але ви, мсьє ван Олдіне, знаєте її під іншим ім’ям – Ейди Мейсон.

Найтон стрибком звівся на ноги.

– Що?

Чоловічок обернувся до нього.

– Ох! Доки я не забув… – І вихопив щось із кишені, простягши майорові. – Дозвольте пригостити вас цигарочкою – і то з вашого власного портсигара. Як необережно було зронити його, коли ви підсіли в потяг на ceinture під Парижем!

Той вирячив на нього очі й застиг, неначе громом уражений. Відтак зробив якийсь порух, але Пуаро здійняв руку в застережному жесті.

– Ой, ні, не рухайтесь, – улесливим голоском видобув він. – Двері суміжного купе не замкнені, і в цю хвилину вас звідти тримають на мушці. Коли ми виїхали з Парижа, я відімкнув на них засувку, звелівши нашим друзям у формі зайти з коридору в купе й розташуватися там. Ну а як ви, підозрюю, знаєте, французька поліція досить активно вас розшукує, майоре Найтоне – чи нам краще звертатися до вас «мсьє Маркізе»?

Розділ тридцять п’ятий

Пояснення

– Пояснення?

Пуаро посміхнувся. Він сидів навпроти Руфуса ван Олдіна за накритим для ланчу столиком у мільйонеровому номері-люкс в готелі «Неґреско». На обличчі його візаві читались як полегшення, так і приголомшення. Детектив відкинувся в кріслі, закурив одну зі своїх крихітних цигарок і замислено витріщився у стелю.

– Гаразд, я надам вам пояснення. Все почалося з одного нюансу, який спантеличив мене. Знаєте якого? Спотвореного обличчя. Розслідуючи злочини, з таким нерідко стикаєшся, і тут одразу ж виникає запитання, пов’язане зі встановленням особи жертви. Тому якраз воно, природно, й спало мені на думку першим. Чи й справді вбили саме місіс Кеттерінґ? Але цей шлях нікуди не привів, оскільки покази міс Ґрей були недвозначні й дуже надійні, тож я викинув таку версію з голови. Вбито дійсно було місіс Кеттерінґ.

– Коли ви вперше запідозрили служницю?

– Не відразу, але одна характерна маленька деталь привернула до неї мою увагу – знайдений у вагоні портсигар. Вона ж бо сказала нам, що місіс Кеттерінґ подарувала такий чоловікові. Беручи до уваги їхні стосунки, це навіть при побіжному погляді здавалося вкрай малоймовірним і пробудило в мене сумніви щодо правдивості свідчень Ейди Мейсон як таких. Тут варто було взяти до уваги ще й той досить підозрілий факт, що вона прослужила у своєї господарки лише два місяці. Звісно, ніщо не вказувало на те, ніби вона могла бути причетною до цього злочину, оскільки її залишили в Парижі, а кілька свідків відтоді бачили місіс Кеттерінґ живою, але…

Тут Пуаро нахилився вперед і, по-менторськи здійнявши вказівного пальця, дуже виразно помахав ним перед обличчям ван Олдіна.

– … Але я хороший детектив. От і підозрюю. Ніхто й ніщо не вільні від моїх підозр. Я не вірю нічому з почутого. Тож і кажу собі: а звідки ми знаємо, що Ейду Мейсон таки залишили в Парижі? І спершу відповідь на це запитання здавалася цілком задовільною – із показів вашого секретаря, майора Найтона, людини абсолютно сторонньої та начебто цілком неупередженої у своїх свідченнях, які підтверджувались іще й словами самої вбитої до вагонного провідника. Але я поки виніс цю обставину за дужки, оскільки в моїй голові пускала паростки одна дуже химерна ідея – позірно неможлива й фантастична, – але якби вона якимось дивом все ж отримала підтвердження, то це конкретно взяте свідчення ставало нічого не вартим.

– Я зосередився на головному «камені спотикання» своєї версії – твердженні майора Найтона, що він зустрів Ейду Мейсон у готелі «Ріц», після того як «Блакитний потяг» відійшов із Парижа. Воно здавалось досить переконливим, а все ж, ретельно проаналізувавши факти, я зауважив два моменти. По-перше, те, що, за дивним збігом обставин, він теж прослужив у вас рівно два місяці. А по-друге, що його прізвище теж починається з літери «К»: Knighton.[86] Припустімо – просто припустімо, – що саме його портсигар було знайдено у вагоні. І тоді, якщо вони з Ейдою Мейсон – спільники і та впізнала цю річ, коли ми пред’явили їй знахідку, хіба вона не саме так і мала б повестися? Спершу захоплена зненацька, служниця швидко сфабрикувала правдоподібне пояснення, яке узгоджувалося б із версією про вину містера Кеттерінґа. Bien entendu,[87] їхній первинний задум був іншим. Роль цапа-відбувайла відводилася графові де ля Рошу, хоч Ейда Мейсон і остереглася впізнавати його напевне, бо той міг, чого доброго, довести своє алібі. А тепер, якщо ви подумки повернетесь у той день, то згадаєте одну вкрай важливу подію. Під час її допиту я висловив припущення, що чоловік, якого вона бачила, був не граф де ля Рош, а Дерек Кеттерінґ. Свідчиця спершу вагалася, але пізніше, коли я повернувся у свій готель, ви подзвонили мені й повідомили про її прихід і заяву, що, все як слід обміркувавши, тепер вона цілком певна: той чоловік був не хто інший як містер Кеттерінґ. Таке покращення пам’яті з її боку могло мати тільки одне пояснення: вийшовши з вашого готелю, вона мала час із кимось порадитися й отримати інструкції, відповідно до яких і вчинила. А хто проінструктував її? Майор Найтон. Була ще одна дуже дрібна деталь, яка могла нічого не означати, але могла й означати багато дечого. У приватній розмові той зронив зауваження, що якось гостював в одному йоркширському будинку, де зникли коштовності. Можливо, просто збіг – а може, й іще одна ланка в ланцюжку.

– Але мені неясно одне, мсьє Пуаро, – я, напевно, тупий, раз і досі цього не збагнув, – хто був той чоловік, який заходив у купе в Парижі? Дерек Кеттерінґ чи граф де ля Рош?

– Та це ж найпростіше в усій цій історії. Не було ніякого чоловіка. Ах – mille tonnerres![88] – невже ви не можете збагнути, як спритно все це придумано? Із чиїх слів випливає, що там узагалі був якийсь чоловік? Лише Ейди Мейсон. І ми віримо їй, бо Найтон підтвердив, що ту зоставили в Парижі.

– Але ж Рут сама сказала провідникові, що залишила там свою служницю, – заперечив на це мільйонер.

– О, я саме до цього й підходжу. Тут у нас є власне свідчення місіс Кеттерінґ, але, з іншого боку, його в нас насправді немає, оскільки, мсьє ван Олдіне, мертва не може нічого посвідчити. Це не її особисте свідчення, а покази вагонного провідника – себто зовсім інша річ.

– То ви гадаєте, що він брехав?

– Ні-ні, аж ніяк. Він повідомив те, що сам уважав за правду. Але жінка, яка сказала йому, що залишила служницю в Парижі була не місіс Кеттерінґ.

Американець витріщив на нього очі.

– Мсьє ван Олдіне, ваша дочка загинула ще до того як потяг прибув на Ліонський вокзал. Не хто інший як Ейда Мейсон, перевдягнувшись у дуже прикметне вбрання своєї господарки, замовила кошик із провізією й зробила ту вкрай необхідну заяву провідникові.

– Не може бути!

– Ні, ні, мсьє ван Олдіне, може. Сьогодні les femmes такі схожі одна на одну, що їх розрізняють радше за одягом, ніж за обличчям. А зріст Ейди Мейсон – достоту як у Рут Кеттерінґ. Тож варто їй перевдягтися в те вельми розкішне хутряне манто, насунути на очі той червоний капелюшок відтінку китайського лаку – так, щоб над вухами прозирали всього два пасемця червонясто-коричневих кучерів, – і нічого дивуватися, що провідника вдалося ввести в оману. Ви ж пам’ятаєте, що той іще не розмовляв із місіс Кеттерінґ. Так, він мигцем бачив служницю, коли та віддавала йому квитки, але все його враження про неї звелося до сухорлявої, одягнутої в чорне жіночки. Якби той був чоловіком непересічного розуму, то, мабуть, міг би навіть зауважити, що господарка та служниця чимось схожі – але вкрай малоймовірно, що він хоч би подумав про таке. А ще не забувайте, що Ейда Мейсон, вона ж Кітті Кідд, – актриса, здатна на очах змінювати зовнішність і тембр голосу. Ні-ні, загрози того, що провідник упізнає служницю, перевдягнену в речі господарки, не існувало – зате існувала загроза, що коли той повернеться і виявить тіло, то може, чого доброго, збагнути, що не з цією жінкою він розмовляв напередодні ввечері. І тут ми розуміємо причину спотвореного обличчя. Найголовніша небезпека, на яку наражалася Ейда Мейсон, полягала в тому, що після відходу потяга з Парижа в купе місіс Кеттерінґ могла зазирнути міс Ґрей, тож вона вжила запобіжних заходів, замовивши кошик із провізією і замкнувшись у своєму купе.

– Але хто ж убив Рут – і коли?

– По-перше, майте на увазі, що цей злочин спланували і скоїли двоє – Найтон та Ейда Мейсон, співучасники. Перебуваючи того дня в Парижі за вашим дорученням, Найтон підсів у потяг десь на об’їзній – ceinture. Місіс Кеттерінґ, напевно, здивувалася, однак нічого не запідозрила. Він, мабуть, відволік її увагу, показавши щось у вікні, а коли та обернулася поглянути, накинув їй на шию шнура – і за секунду-другу все скінчено. Двері купе замикаються, і вони зі спільницею беруться до роботи. Скидають з убитої верхній одяг, загортають її тіло в плед і кладуть на полицю суміжного купе серед валіз та сумок. Прихопивши футляр із рубінами, Найтон вистрибує з вагона. Оскільки всі вважатимуть, що злочин стався ледь не на півдоби пізніше, йому нічогісінько не загрожує, і його свідчення, разом зі словами гаданої місіс Кеттерінґ провідникові, забезпечить його спільницю надійним алібі. На Ліонському вокзалі Ейда Мейсон отримує кошика з провізією і, зачинившись у туалеті, швидко перевдягається у вбрання своєї господарки, чіпляє два фальшиві пасма червонясто-коричневих кучерів і взагалі гримується, щоб досягти якнайбільшої схожості. Коли провідник заходить послати постелі, розповідає йому заготовану історію про залишену в Парижі служницю, і доки той готує її місце до сну, стоїть, дивлячись у вікно – спиною до коридору й людей, які вздовж нього проходять. Завбачлива обережність, оскільки, як нам відомо, серед них виявилася й міс Ґрей, ладна, разом з іншими, підтвердити під присягою, що місіс Кеттерінґ о тій порі була ще жива.

– Продовжуйте, – сказав ван Олдін.

– До прибуття в Ліон Ейда Мейсон розташувала тіло господарки на полиці, акуратно склала на краєчку вбрання вбитої, а сама перевдяглася чоловіком і приготувалася залишити вагон. Коли Дерек Кеттерінґ зайшов до купе дружини й побачив, – як йому здалося, – що та спить на своїй полиці, декорацію було вже влаштовано, а спільниця Найтона ховалася у своєму купе, чекаючи слушного моменту, щоб зійти з потяга непоміченою. І щойно провідник спустився на ліонський перон, вона рушає вслід за ним на вулицю й походжає сюди-туди, неначе вийшла – чи радше «вийшов» – просто подихати повітрям. А в певний момент, коли її ніхто не бачить, квапливо перебирається на інший перон і першим же потягом вирушає в Париж, у готель «Ріц», де напередодні ввечері зареєструвалася під її ім’ям одна з жінок-підручних Найтона. Там їй уже нічого не треба робити, окрім як спокійно чекати на вашу появу. Коштовностей у неї немає – та й не було ніколи. А ваш вільний від підозр секретар везе їх у Ніццу, нітрохи не побоюючись викриття. З мсьє Папополусом уже про все домовлено, і ті потрапляють до рук Мейсон лише в останню мить – саме вона передає їх греку. Загалом дуже ретельно продумана партія – ну а чого ж іще очікувати від гравця такого класу, як Маркіз?

– То ви справді хочете сказати, наче Річард Найтон – знаменитий злочинець, який займається своїм ремеслом уже не рік і не два?

Пуаро кивнув.

– Одна з найсильніших якостей джентльмена, знаного як Маркіз, – це його природна, харизматична манера триматися. Ви стали жертвою цих чар, мсьє ван Олдіне, коли взяли того секретарем після такого поверхового знайомства.

– Я ладен був би заприсягтися, що він і думати не смів полювати на цю посаду! – вигукнув мільйонер.

– Усе робилося дуже тонко – настільки тонко, що ввело в оману навіть чоловіка з таким колосальним знанням людей, як у вас.

– Я і його минулим поцікавився. Послужний список того хлопця був бездоганний.

– Так-так, це входило до запланованої комбінації. В іпостасі Річарда Найтона його біографія здавалась абсолютно незаплямованою. Гарне походження, хороші зв’язки, чесна служба під час війни і загалом начебто нічого підозрілого – та все ж коли я почав збирати інформацію про загадкового Маркіза, то в них знайшлося чимало спільного. Найтон розмовляв французькою, як рідною, і жив в Америці, Франції й Англії більш-менш у той самий час, коли там діяв Маркіз. Востаннє про нього чули, коли той спланував серію крадіжок коштовностей у Швейцарії – а ви якраз там і познайомилися зі своїм секретарем і причому точно в той самий час, коли вперше поповзли чутки, начебто ведуться перемовини щодо вашої купівлі знаменитих рубінів.

– Але навіщо вбивати? – гірко спитав ван Олдін. – Адже тямущий злодій, звісна річ, міг украсти ті камені й не стромляючи голови в зашморг?

Пуаро похитав головою.

– Це вже не перше забране життя на його рахунку. Він природжений убивця, а також свято вірить у те, що не слід залишати свідків: мертві-бо нічого не скажуть. Маркіз мав палку пристрасть до знаменитих, уславлених в історії самоцвітів. І вибудовував свій план дуже заздалегідь, влаштувавшись до вас секретарем і доручивши спільниці обійняти посаду служниці при вашій доньці, для якої, як він здогадався, й призначалися коштовності. А все ж, попри такий зрілий, ретельно продуманий намір, не зупинився перед тим, щоб спробувати скоротити собі шлях до мети, найнявши двійко апашів, які влаштували на вас засідку в Парижі в ніч купівлі рубінів. Це не спрацювало, і той, гадаю, навряд чи здивувався. Зате його основний план був, як йому уявлялося, цілковито надійним. Жодна мислима підозра не могла впасти на Річарда Найтона. Але, як усі видатні люди, – а Маркіз видатна людина, – він мав свої слабкості. А тому щиро закохався в міс Ґрей і, запідозривши, що та небайдужа до Дерека Кеттерінґа, не зміг утриматися від спокуси звалити цей злочин на нього, коли постала нагода. І ось тут, мсьє ван Олдіне, я скажу вам дещо дуже дивне. Міс Ґрей – жінка, нітрохи не схильна давати волю уяві, – все ж твердо переконана, що якось одного дня, в садах біля казино в Монте-Карло, відчула поруч себе незриму присутність вашої дочки – одразу ж після довгої розмови з Найтоном. Вона, за її словами, впевнена, що вбита відчайдушно намагалася сказати їй дещо – і тут її раптом осяяло: та намагалася повідомити, що вбивця – саме він і є! У той момент ця версія здавалась аж такою фантастичною, що міс Ґрей нікому не говорила про неї. Але була настільки переконана в її правдивості, що – попри всю позірну дикість – стала діяти, виходячи з неї: приймала Найтонові залицяння, вдаючи перед ним, що не сумнівається у провині Дерека Кеттерінґа.

– Просто містика якась… – видобув американець.

– Еге ж, це дуже дивно. Таке годі пояснити. О, до речі, є один нюанс, який неабияк мене спантеличував. Ваш секретар помітно шкутильгає: дається взнаки рана, отримана на війні. А от Маркіз не виявляв ані найменшої кульгавості. Ось де лежав камінь спотикання. Але міс Ленокс Темплін якось зауважила, що Найтон, скульгавівши, здивував хірурга, який опікувався ним у материному шпиталі. Це наводило на думку про симуляцію. Тож, бувши в Лондоні, я завітав до того лікаря й дізнався деякі медичні подробиці, які зміцнили мене в цій думці. А позавчора я згадав ім’я того хірурга в Найтоновій присутності. З його боку було б природно зазначити, що той лікував його під час війни, але він промовчав – і вже сама лише ця маленька деталь нарешті остаточно переконала мене у правильності моєї версії. А міс Ґрей до того ж передала мені газетну вирізку, яка сповіщала про те, що у шпиталі леді Темплін сталася крадіжка під час перебування там Найтона. Коли я написав їй із паризького «Ріцу», вона збагнула, що ми з нею йдемо по тому самому сліду. Моє розслідування в готелі зіткнулося з певними труднощами, але свого я досяг – отримав докази, що Ейда Мейсон прибула на ранок після злочину, а не напередодні ввечері.

Запала довга мовчанка, а відтак мільйонер простяг детективові через стіл свою руку.

– Гадаю, ви знаєте, що це значить для мене, мсьє Пуаро, – хрипко промовив він. – Уранці я пришлю вам чек, але жоден чек на світі не передасть моїх відчуттів із приводу вашої мені послуги. Ви варті своєї слави, мсьє Пуаро, тисячу разів варті.

Чоловічок, підвівшись, випнув груди.

– Я всього лише Еркюль Пуаро, – скромно видобув він, – але, за вашими ж словами, по-своєму не остання людина, як-от і ви сам не абихто. Тож я радий, ба навіть щасливий, що зміг прислужитися вам. А зараз піду-но я відновлювати сили після цієї поїздки. Гай-гай! Мій славний Жорж зараз не зі мною.

У вестибюлі готелю він натрапив на знайомого – превелебного мсьє Папополуса в супроводі своєї доньки Зії.

– Я думав, ви поїхали з Ніцци, мсьє Пуаро, – промурмотів грек, потискаючи руку, яку привітно простяг йому детектив.

– Справи змусили мене повернутися, мій любий мсьє Папополусе.

– Справи?

– Так, справи. І коли вже про це зайшла мова, то сподіваюся, що ви поправили своє здоров’я, друже мій?

– І то набагато. Ми, власне, повертаємося завтра в Париж.

– Щасливий чути такі гарні новини. Маю надію, ви не розорили грецького екс-прем’єра дощенту?

– Я?

– Це ж ви, як я розумію, продали йому один прекрасний рубін, який – строго entre nous[89] – носить зараз мадемуазель Мірей, танцівниця?

– Так, – буркнув мсьє Папополус, – так, це правда.

– Рубін, який чимось нагадує уславлене «Серце вогню».

– Певна схожість, безперечно, є, – недбало кинув грек.

– У вас легка рука на коштовності, мсьє Папополусе. Із чим вас і вітаю. Мадемуазель Зіє, як шкода, що ви так швидко повертаєтесь у Париж. Тепер, покінчивши зі справами, я сподівався бачитися з вами частіше.

– А чи не буде нескромністю спитати, що то були за справи? – поцікавився мсьє Папополус.

– Ні-ні, аж ніяк. Мені щойно вдалося запроторити за ґрати Маркіза.

На шляхетному обличчі мсьє Папополуса проступив відсторонений вираз.

– Маркіза?.. – промурмотів він. – Щось неначе й знайоме… але ні – не пригадую.

– Не сумніваюся, що ви його не знаєте, – сказав на це детектив. – Бо я кажу про знаменитого злочинця – викрадача коштовностей. Його тільки-но арештували за вбивство тієї англійської леді, мадам Кеттерінґ.

– Справді? Як цікаво!

Затим настав увічливий обмін прощаннями, і коли Пуаро вже не міг їх почути, мсьє Папополус обернувся до доньки.

– Зіє, – з почуттям сказав він, – цей чоловік – справдешній диявол!

– А мені він подобається.

– Він і мені самому до душі, – зізнався той. – А все ж сущий диявол!

Розділ тридцять шостий

На узмор’ї

Мімоза майже відцвіла, і її запах у повітрі був трішечки неприємним. Уздовж балюстради вілли леді Темплін плелася рожева герань, а міріади гвоздик під нею розливали солодкий, насичений аромат. Середземноморська синява аж сліпила. Пуаро сидів на терасі з Ленокс Темплін. Він щойно закінчив розповідати їй ту саму історію, що й ван Олдіну за два дні до того. Дівчина слухала, поглинута увагою, – її брови були насуплені, а погляд – розважливий.

Коли ж детектив закінчив, вона коротко запитала:

– А Дерек?

– Його вчора звільнили.

– І він подався звідси – куди?

– Учора ввечері він поїхав із Ніцци.

– У Сент-Мері-Мід?

– Так, у Сент-Мері-Мід.

Повисла пауза.

– Я помилялася щодо Кетрін, – зауважила Ленокс. – Гадала, їй байдуже.

– Вона дуже потайлива. І не довіряє нікому.

– Мені могла б і довіритися, – сказала дівчина з ноткою гіркоти.

– Так, – серйозно погодився Пуаро, – вам можна було б і довіритись. Але мадемуазель Кетрін чималу частину життя прослухала інших, а тим, хто вміє слухати, нелегко взятися розповідати: вони таять свої біди та радості й нікому про них не розказують.

– Я була дурепою, – зізналася Ленокс. – Бо думала, що вона справді небайдужа до Найтона. Мені треба було здогадатися. Гадаю, я так думала тому що… ну, мені хотілося в це вірити…

Детектив узяв дівчину за руку і злегенька по-дружньому потиснув її.

– Не слід занепадати духом, мадемуазель, – лагідно мовив він.

Ленокс утупила погляд у морську далечінь, і на її неприємно жорсткому обличчі на мить проступила трагічна краса.

– Що ж, – видобула вона нарешті, – все одно нічого б не склеїлося. Я надто молода для Дерека, а він – хлопчак, який довіку не подорослішає. Йому подавай Мадонну.

Запанувала довга мовчанка, а відтак Ленокс у раптовому пориві обернулася до співрозмовника.

– Але я таки допомогла, мсьє Пуаро, хоч би допомогла!

– Так, мадемуазель. Саме ви вперше підвели мене до правди, зауваживши, що вбивця – зовсім не обов’язково хтось із пасажирів. А доти я не міг збагнути, як усе відбулося.

Дівчина глибоко зітхнула.

– Я рада, – видобула вона. – Принаймні… хоч щось…

Із-за їхніх спин, аж ген іздалеку, зачувся протяжний зойк паровозного гудка.

– Знову той клятий «Блакитний», – промовила Ленокс. – Потяги непогамовні, правда, мсьє Пуаро? Люди гинуть і помирають, а вони ходять собі, як і ходили. Дурниці, звісно, але ви розумієте, що я хочу сказати.

– Ще б пак, чудово розумію. Життя – це потяг, мадемуазель. Воно йде далі. І добре, що так.

– Чому?

– Бо потяг зрештою прибуває у пункт призначення, мандрівка сягає кінця, а з цього приводу у вашій мові, мадемуазель, є приказка…

– «В кінці мандрівки на закоханих чекає зустріч». – Ленокс засміялася. – Для мене це виявиться не так.

– Ні-ні, саме так. Ви молода – молодша, ніж самі гадаєте. Повірте потягу, мадемуазель, адже сам le bon Dieu у ньому за машиніста.

Гудок долинув знову.

– Повірте потягу, мадемуазель, – знову промурмотів чоловічок. – Ну а ще Еркюлю Пуаро – він усе розуміє…

Примітки

1

О. В. П. («Орден вірних псів») – вигадана «організація», яка охоплювала тих, хто не відвернувся від письменниці після її сенсаційного зникнення наприкінці 1926 р., спричиненого низкою негараздів в особистому житті, – зокрема, секретарку Шарлотту «Карло» Фішер та жорсткошерстого фокстер’єра Пітера. – Тут і далі прим. перекл.

2

На початку ХХ ст. паризьких вуличних злочинців почали називати «апачами» (у французькій вимові – апашами), оскільки саме це індіанське плем’я начебто славилося особливою кровожерністю.

3

Атож (фр.).

4

Звертання до нащадків вищої британської знаті, особливо до дітей перів.

5

Друже мій (фр.).

6

Люба (фр.).

7

Гарний хлопець (фр.).

8

Це непрактично (фр.).

9

Боже мій (фр.).

10

Тут: ну й нехай (фр.).

11

Чорт забирай (фр.).

12

За звичаєм описуваних часів, до заміжньої жінки належало офіційно звертатися не лише на прізвище, але й на ім’я чоловіка: так, «місіс Мері Енн Гарфілд» паралельно йменувалася «місіс Семюел Гарфілд».

13

Перша світова.

14

Дуже по-англійському (фр.).

15

Красуня-англійка (фр.).

16

Світло-сірий англійський костюм (фр.).

17

Вечірню сукню «подих осені» (фр.).

18

Смак (фр.).

19

«Міжнародна компанія спальних вагонів» (фр.).

20

Об’їзна дорога (фр.).

21

Детективний роман (фр.).

22

Тут: що ж (фр.).

23

Багажний талон (фр.).

24

Тут: карна поліція (фр.).

25

Гаразд (фр.).

26

Дуже добре (фр.).

27

Наш «детективний роман» (фр.).

28

Ліонський вокзал (фр.).

29

Тут: дорогá (фр.).

30

Довідник із генеалогії європейських аристократичних родів, що видавався впродовж 1763–1944 рр. у м. Гота.

31

Тут: присягаюся честю (фр.).

32

Тут: що ж (фр.).

33

Глибоко (фр.).

34

Боже мій (фр.).

35

О, ще б пак (фр.).

36

Саме так (фр.).

37

Життя (фр.).

38

Шматочок філе морського язика «а-ля Жанетт» (фр.).

39

Вайтчепел – історичний район у лондонському Іст-Енді, переважно заселений іммігрантами та біднотою, у якому, серед іншого, скоїв свої злочини Джек-Різник.

40

Готовність (фр.).

41

Потяг-люкс (фр.).

42

Тут: авжеж (фр.).

43

Це просто неймовірно (фр.).

44

(Другий) сніданок (фр.).

45

Омлет з духмяними травами (фр.).

46

Антрекот по-беарнському (фр.).

47

Ромова баба (фр.).

48

Предмети мистецтва (фр.).

49

Тут: обстановка (фр.).

50

Поштове відділення (фр.).

51

Непутящий тип (фр.).

52

Жінки (фр.).

53

Добрий день (фр.).

54

Тисяча вибачень (фр.).

55

Тут: це ненадійно (фр.).

56

Ось (фр.).

57

Проведіть мсьє нагору (фр.).

58

Тут: ну от (фр.).

59

До побачення (фр.).

60

Тут: мушу бігти (фр.).

61

Симпатична (фр.).

62

Тут: ось такі справи (фр.).

63

До себе (фр.).

64

Гоулі Гарві Кріппен (1862–1910) – американський лікар-гомеопат, фігурант гучного процесу за звинуваченням у вбивстві своєї дружини. За його результатами ім’я Кріппена зробилося прозивним: воскова фігура злочинця експонується в музеї мадам Тюссо. Неупередженість слідства та надійність доказової бази беруться під сумнів низкою сучасних дослідників.

65

Трав’яний чай (фр.).

66

Той тип (фр.).

67

Професія (фр.).

68

Ох, як це по-англійськи (фр.).

69

Люба подруга (фр.).

70

Тут: ну і (фр.).

71

Кажуть (фр.).

72

Глухий кут (фр.).

73

Тут: хай йому грець (фр.).

74

Буквально (фр.).

75

Збіса шикарний (фр.).

76

Великий пан (фр.).

77

А, осьде ви (фр.).

78

Кохання (фр.).

79

Неуважна (фр.).

80

Господь милостивий (фр.).

81

Цей тип (фр.).

82

Тут: ах, прокляття (фр.).

83

Точнісінько так (фр.).

84

Тушковане курча (фр.).

85

Війна тут ні до чого (фр.).

86

За правилами англійської мови в буквосполученні kn-, як-от у прізвищі Knighton, перша літера не читається.

87

Звісно (фр.).

88

Тут: грім і блискавка! (фр.)

89

Між нами (фр.).

Content

Аґата Крісті
Загадка «Блакитного потяга»

Розділ перший Чоловік із сивиною

Розділ другий Мсьє маркіз

Розділ третій Серце вогню

Розділ четвертий На Керзон-стріт

Розділ п’ятий Корисний джентльмен

Розділ шостий Мірей

Розділ сьомий Листи

Розділ восьмий Листа пише й леді Темплін

Розділ дев’ятий Відхилена пропозиція

Розділ десятий У «Блакитному потягу»

Розділ одинадцятий Убивство

Розділ дванадцятий На віллі «Марґеріт»

Розділ тринадцятий Ван Олдін отримує телеграму

Розділ чотирнадцятий Покази Ейди Мейсон

Розділ п’ятнадцятий Граф де ля Рош

Розділ шістнадцятий Пуаро обговорює справу

Розділ сімнадцятий Аристократ

Розділ вісімнадцятий Дерек за ланчем

Розділ дев’ятнадцятий Несподіваний візит

Розділ двадцятий У Кетрін з’являється подруга

Розділ двадцять перший На тенісному матчі

Розділ двадцять другий Мсьє Папополус снідає

Розділ двадцять третій Нова версія

Розділ двадцять четвертий Пуаро дає пораду

Розділ двадцять п’ятий Неприховане зухвальство

Розділ двадцять шостий Попередження

Розділ двадцять сьомий Розмова з Мірей

Розділ двадцять восьмий Пуаро в ролі білки

Розділ двадцять дев’ятий Лист із дому

Розділ тридцятий Міс Вайнер складає присуд

Розділ тридцять перший Містер Ааронз за ланчем

Розділ тридцять другий Кетрін і Пуаро обмінюються зауваженнями

Розділ тридцять третій Зовсім нова версія

Розділ тридцять четвертий Знов у «Блакитному потягу»

Розділ тридцять п’ятий Пояснення

Розділ тридцять шостий На узмор’ї

Примітки