Аґата Крісті

Пуаро веде слідство

Зірка Заходу

Я стояв біля вікна в кімнаті Пуаро, ліниво поглядаючи на вулицю.

– Оце так! – раптом вихопилося в мене.

– Що там, mon ami?[1] – спокійно запитав Пуаро, не підводячись із затишного крісла.

– Це ви спробуйте пояснити, що відбувається! Ось факти: вулицею йде молода леді, багато вбрана – модний капелюшок, розкішне хутро. Вона йде повільно й уважно розглядає будинки. І не бачить, що її переслідують троє чоловіків і немолода жінка. Ось до них приєднується хлопчина-посильний, він показує на леді й розмахує руками. Що за драма розігрується в нас на очах? Невже ця розкішна леді – шахрайка, а троє чоловіків позаду – детективи, які хочуть її схопити? А може, це вони – негідники, які збираються напасти на невинну жертву? Що скаже наш видатний детектив?

– Видатний детектив, mon ami, як завжди, обере найпростіше. Він встане і подивиться сам, – і мій друг теж підійшов до вікна.

За мить він задоволено захихотів.

– Ви, як завжди, дивитеся на факти крізь рожеві окуляри романтизму. Це міс Мері Марвелл. Кінозірка. За нею йде табунець шанувальників, вони впізнали її на вулиці. І, en passant[2], любий мій Гастінґсе, міс Марвелл їх давно помітила!

Я засміявся.

– Тепер усе ясно! Але тут ви не розгадували загадку, Пуаро, а просто впізнали цю леді.

– En vérité![3] Але скільки разів ви бачили Мері Марвелл на екрані, mon cher?[4]

Я задумався.

– Певно, з десяток разів.

– А я – лиш один! Але саме я впізнав її, не ви.

– У реальності вона зовсім не така, як на екрані, – промимрив я.

– Sacré![5] – вигукнув Пуаро. – Невже ви сподівалися побачити міс Марвелл на вулицях Лондона в ковбойському капелюсі, босоніж або в образі ірландської дівиці з копицею рудих кучерів? Вас постійно відволікають якісь дрібні деталі! Пригадайте справу балерини Валері Сент-Клер.

Я роздратовано стенув плечима.

– Утім, не переймайтеся, mon ami, – зронив, заспокоївшись, мій друг-детектив. – Не всім же бути Еркюлями Пуаро! Що поробиш.

– Ви – найбільший ваш прихильник з усіх, кого я знаю! – вигукнув я напівзахоплено, напівсердито.

– Звісно. Бо якщо людина – унікум, вона про це знає! І не тільки вона – якщо я не помиляюся, міс Мері Марвелл поділяє мою думку.

– Що?

– Поза всяким сумнівом. Вона йде сюди.

– Як ви здогадалися?

– Дуже просто. Ця вулиця – вона ж не належить до фешенебельних, mon ami. Тут не живуть ні знамениті лікарі, ні знамениті дантисти, ні навіть знамениті модистки! Зате тут живе знаменитий детектив. Oui[6], мій друже, я став модним, dernier cri![7] Люди кажуть одне одному: «Comment?[8] Ви загубили свій золотий портсигар? Сходіть до того симпатичного бельгійця. Він такий чудовий! Усі до нього ходять! Courez![9]» І вони прибігають! Табунами, mon ami! З найдурнішими проблемами! – унизу пролунав дзвінок. – Ну, що я вам казав? Ось і міс Марвелл.

Пуаро, як завжди, мав рацію. За хвилину американську кінозірку провели до нас, і ми підвелися їй назустріч.

Мері Марвелл, поза сумнівом, була одною з найпопулярніших кінозірок. Вона лиш недавно прибула в Англію разом із чоловіком Ґреґорі Рольфом, теж кіноактором. Вони одружилися близько року тому в Штатах, і тепер уперше приїхали сюди. Їм влаштували розкішний прийом. Усі відразу почали захоплюватися Мері Марвелл, її чудовим вбранням і багатими хутрами, її прикрасами, особливо одною – вишуканим діамантом, який почали називати, на честь його власниці, «Зіркою Заходу». Про цей знаменитий камінь багато писали правди й вигадок, і ходили чутки, що він застрахований на величезну суму – п’ятдесят тисяч фунтів.

Усі ці подробиці пригадалися мені, поки я разом із Пуаро вітав нашу прекрасну клієнтку.

Міс Марвелл була мініатюрна, струнка і дуже гарна, схожа на маленьку дівчинку з великими невинними синіми очима.

Пуаро підсунув їй стільця, і вона одразу заговорила.

– Боюся, ви будете не найкращої думки про мене, мосьє Пуаро, але шановний лорд Кроншоу розповів мені вчора ввечері, як віртуозно ви розгадали загадку смерті його небожа, і я подумала, що просто мушу звернутися до вас за порадою. Можливо, це не більше ніж дурний жарт – Ґреґорі так каже – але цей жарт до смерті мене налякав.

Вона зупинилася перевести подих. Пуаро підбадьорливо всміхнувся.

– Продовжуйте, мадам. Я досі не все розумію.

– Усе через ці листи. – Міс Марвелл розстібнула сумочку, дістала звідти три конверти й подала Пуаро.

Той почав уважно їх розглядати.

– Дешевий папір – ім’я й адресу акуратно надруковано на машинці. Подивимося, що всередині. – Він вийняв листи.

Я схилився над плечем Пуаро, теж силкуючись розгледіти напис. Це було одне-єдине речення, надруковане так само акуратно, як і адреса на конверті. Ось що воно повідомляло:

«Великий діамант – ліве око бога – має повернутися туди, звідки його взяли».

Другий лист точно повторював перший, а от третій був більш розгорнутий:

«Вас попередили. Ви не послухалися. Тепер ми заберемо діамант. Коли місяць буде вповні, два діаманти – ліве і праве око бога – повернуться на своє місце. Так написано».

– Перший лист я сприйняла за жарт, – пояснила міс Марвелл. – Другий мене спантеличив. Третій надійшов учора, і мені здалося, що ця справа, можливо, серйозніша, ніж я думала спочатку.

– Бачу, ці листи надійшли не поштою.

– Ні, їх власноруч приніс мені китаєць. Це мене і лякає.

– Чому?

– Тому що саме в китайця Ґреґорі купив цей камінь три роки тому, у Сан-Франциско.

– Я так розумію, мадам, що ви говорите про діамант…

– «Зірка Заходу», – підтвердила міс Марвелл. – Саме так. Ґреґорі пригадує, що з цим каменем була пов’язана якась історія, але китаєць, який продав прикрасу, нічого до пуття не розповів. Ґреґорі каже, що той продавець, здається, був страшенно наляканий і гарячково поспішав позбутися каменя. Він узяв за нього лиш одну десяту справжньої вартості. Цей діамант Ґреґорі подарував мені на весілля.

Пуаро задумливо кивнув.

– На позір видається, що вся ця історія – не більше ніж романтична побрехенька. Але хтозна? Прошу вас, Гастінґсе, подайте мені мого щоденничка.

Я виконав прохання Пуаро.

– Voyons![10] – сказав Пуаро, гортаючи сторінки. – Коли буде повня? А, цієї п’ятниці. Отже, в нас є три дні. Eh bien[11], мадам, ви хочете, щоб я висловив свою думку про всю цю історію – ось вона, моя думка. Ваша belle histoire[12] може виявитися простою містифікацією – а може й ні. Раджу вам віддати діамант мені на зберігання до п’ятниці, а потім уже будемо щось вирішувати.

Обличчя актриси на мить спохмурніло, і вона зніяковіло відповіла: – Боюся, це неможливо.

– Ви ж маєте його з собою, hein?[13] – Пуаро дивився їй просто в очі.

Жінка секунду повагалася, а потім вийняла з вирізу сукні тонкий довгий ланцюжок і нахилилася, розкривши долоню. В руці у неї поблискував камінь, наче білий вогник, закутий у витончену платинову оправу.

Пуаро захоплено зітхнув.

– Épatant![14] – прошепотів він. – Дозвольте, мадам? – Детектив узяв прикрасу й уважно розглянув її, а потім із поклоном повернув власниці. – Пречудовий камінь, без жодного ґанджу. Ах, cent tonnerres![15] І ви носите його з собою, comme ça![16]

– Ні-ні, насправді я дуже обережна, мосьє Пуаро. Зазвичай він лежить замкнений у моїй скриньці для коштовностей, яку я зберігаю в готельному сейфі. Ви, певно, чули, ми зупинилися в «Магніфісенті». Я лише сьогодні взяла камінь із собою, щоб показати вам.

– І ви залишите його тут, n’est-ce pas?[17] Ви ж послухаєте татуся Пуаро?

– Річ у тім, мосьє Пуаро, що у п’ятницю ми їдемо на кілька днів на гостину в маєток лорда й леді Ярдлі.

Коли я почув це прізвище, в моїй голові озвалися невиразні спогади. Ходили якісь плітки, пов’язані з Ярдлі – але які? Кілька років тому лорд із леді відвідали Сполучені Штати, і після цього поповзли чутки, що його світлість дуже близько познайомився там із кількома прекрасними дамами. Але було там щось іще, якісь розмови про зв’язок леді Ярдлі з кінозіркою з Каліфорнії… І раптом мене осяяло: це ж був, власне, Ґреґорі Рольф!

– Відкрию вам маленький секрет, мосьє Пуаро, – продовжувала міс Марвелл. – У нас до лорда Ярдлі є одна справа. Можливо, ми домовимося, щоб він дозволив нам зняти фільм у своєму родинному маєтку.

– У маєтку Ярдлі? – з цікавістю вигукнув я. – О, та це ж одне з найкрасивіших місць в Англії!

Міс Марвелл кивнула.

– Думаю, це справжній середньовічний замок. Але лорд за це просить чималі гроші, і я, звісно, ще не знаю, чи вдасться укласти угоду. Втім, ми з Ґреґом завжди любили поєднувати справи з розвагами.

– Але… Перепрошую, якщо я чогось не розумію, мадам… Ви ж можете поїхати в маєток Ярдлі й без діаманта?

Погляд міс Марвелл став пронизливим і суворим, від дитячої невинності не лишилося й сліду. Вона раптом почала здаватися значно старшою.

– Я хочу, щоб прикраса була на мені.

– Напевно, – вихопилося в мене, – в колекції Ярдлі є багато знаменитих коштовностей, і серед них – великий діамант?

– Саме так, – зронила міс Марвелл.

Я почув, як Пуаро пробурмотів: «Ага, c’est comme ça![18]» А тоді сказав голосно:

– Отже, ви вже знайомі з леді Ярдлі або її знає ваш чоловік? – як завжди, йому пощастило вивести нашу співрозмовницю на чисту воду (свою удачу в цих питаннях Пуаро гордо називає обізнаністю в психології людини).

– Ґреґорі познайомився з нею, коли леді відвідувала Штати три роки тому, – сказала міс Марвелл. Вона мить повагалася, а потім швидко запитала: – Хтось із вас читає «Світську хроніку»?

Ми з Пуаро, опустивши очі, зізналися, що маємо за собою такий гріх.

– Я питаю, тому що в останньому номері є стаття про знамениті коштовності, і там ідеться про дещо цікаве…

Я підвівся, підійшов до столу й повернувся з найсвіжішим номером газети. Міс Марвелл узяла її в мене, знайшла статтю і почала читати вголос:

«Серед інших знаменитих каменів згадаємо “Зірку Сходу” – цей діамант належить родині Ярдлі. Предок нинішнього лорда Ярдлі привіз цю коштовність із Китаю, а разом із нею – романтичну історію. Кажуть, що камінь був колись правим оком ідола, який стояв у храмі. Ліве око також прикрашав діамант точно такого розміру і форми. Існувало передбачення, що цей другий камінь теж мали вкрасти. “Одне око потрапить на Захід, а друге – на Схід, аж поки вони знову зустрінуться. І тоді їх буде врочисто повернуто богові”. За цікавим збігом, зараз в Англії перебуває камінь, який за описом дуже нагадує діамант із історії, і називається він “Зірка Заходу”. Коштовність належить знаменитій кіноакторці міс Мері Марвелл. Цікаво було б порівняти обидва камені».

Жінка замовкла.

– Épatant! – пробурмотів Пуаро. – Поза всяким сумнівом, це щирісінька вигадка. – Він повернувся до Мері Марвелл. – І ви не боїтеся, мадам? Невже вас не мучать погані передчуття? Невже не хвилюєтеся, що коли зведете сіамських близнюків докупи, одразу нізвідки вигулькне китаєць і – hey presto![19] – забере їх назад у Китай?

Пуаро говорив із усмішкою, але я відчув, яка серйозність бриніла в його голосі.

– Я не вірю, що діамант леді Ярдлі може красою зрівнятися з моїм, – відказала міс Марвелл. – Зрештою, мені цікаво подивитися й переконатися на власні очі.

Не знаю, що на це мав сказати Пуаро, бо в ту мить двері розчахнулися, і в кімнату рішуче увійшов вродливий чоловік. Це був справжній романтичний герой, від чорних хвиль пишного волосся до кінчиків модних шкіряних черевиків.

– Я ж казав, що наздожену тебе, Мері, – видихнув Ґреґорі Рольф. – І от я тут. Ну, і що ж мосьє Пуаро каже про нашу проблемку? Що це якийсь розіграш? Він згоден зі мною?

Пуаро стримано всміхнувся до знаменитого актора. Кумедно, якими несхожими були ці двоє чоловіків.

– Розіграш чи не розіграш, містере Рольф, – сухо сказав детектив, – але я порадив мадам, вашій дружині, не брати із собою діамант у гості до Ярдлі у п’ятницю.

– Цілковито поділяю вашу думку, сер. Я вже казав це Мері. Та ба! Це ж жінка, і хіба вона потерпить, щоб інша мала на собі гарніші коштовності, ніж вона?

– Не мели дурниць, Ґреґорі! – різко кинула міс Марвелл, але щоки її спалахнули.

Пуаро стенув плечима.

– Мадам, я дав вам пораду. Більше нічого не можу зробити. C’est fini[20].

Він вклонився і провів обох гостей до дверей.

– О la la, – сказав Пуаро сам до себе, вертаючись у крісло. – Histoire des femmes![21] Хороший чоловік, усе зробив правильно. Tout de même[22], який невихований. Страшенно.

Я поділився з Пуаро тим, що згадав про Рольфа, і він закивав на мої слова.

– Я так і думав. Усе-таки в цій історії криється щось цікаве. З вашого дозволу, mon ami, я піду подихаю свіжим повітрям. Дочекайтеся мого повернення, благаю вас, я не гулятиму довго.

Я вже був закуняв у кріслі, аж тут у двері постукала пані, в якої ми винаймали квартиру.

– До мосьє Пуаро прийшла ще одна леді, сер. Я сказала їй, що пан вийшов, але вона каже, що зачекає, бо приїхала здалеку.

– О, запрошуйте її сюди, місіс Мерчісон. Можливо, я чимось зможу їй допомогти.

За хвилину відвідувачку провели до мене. Я впізнав її, і мені перехопило подих. Портрет леді Ярдлі не раз траплявся мені на очі у світській хроніці, тому я добре знав це обличчя.

– Прошу, сідайте, леді Ярдлі, – підсунув я стільця. – Мій друг Пуаро вийшов, але запевнив мене, що невдовзі повернеться.

Вона подякувала і сіла. Це була натура зовсім іншого типу, ніж Мері Марвелл. Висока, темноволоса жінка з пломенистими очима та гордовитим білим лицем – лише її вуста затаїли тугу.

Я раптом відчув, що хочу вразити нашу відвідувачку. Чом би й ні? У присутності Пуаро я завжди соромився і боявся показати себе не з найкращого боку. Але ж і я теж трохи знаю дедукцію! Піддавшись внутрішньому поштовху, я нахилився вперед.

– Леді Ярдлі, я знаю, чому ви тут. Вам надсилали листи з погрозами, в яких ішлося про діамант.

Схоже, я вгадав. Жінка втупилася в мене, лице її сполотніло, а вуста розтулилися.

– Ви про них знаєте? Звідки?

Я всміхнувся.

– Логіка, леді. Якщо міс Марвелл отримувала листи з попередженнями…

– Міс Марвелл? Вона тут уже побувала?

– Щойно пішла. Як я казав, якщо вона, власниця одного з діамантів-двійників, отримала кілька таємничих попереджень, то ви, власниця другого каменю, теж мали б їх отримати. Бачите, все дуже просто. Отже, я вгадав, вам теж надходили дивні повідомлення?

Леді Ярдлі повагалася мить, ніби не знаючи, довіряти мені чи ні, а тоді схилила голову, ледь усміхаючись.

– Саме так, – підтвердила вона.

– І їх теж приносив особисто якийсь китаєць?

– Ні, вони надходили поштою. Але скажіть, із міс Марвелл трапилося те саме, що й зі мною?

Я переказав леді все, що відбулося цього ранку. Вона слухала дуже уважно.

– Усе збігається. Мої листи – це копії повідомлень, надісланих їй. Так, мені їх надсилали поштою, але папір покропили якимись цікавими парфумами, які нагадували мені китайські ароматичні палички і Схід. Що ж усе це означає?

Я похитав головою.

– Це нам і треба з’ясувати. Ви маєте листи з собою? Можливо, поштові марки щось нам підкажуть.

– На жаль, я їх знищила. Розумієте, тоді я подумала, що це просто дурний жарт. Невже якась китайська банда справді хоче повернути діаманти на місце? Не дуже віриться.

Ми перебирали факти ще раз і ще, але ніяк не могли розгадати таємницю. Врешті леді Ярдлі встала.

– Думаю, мені немає потреби чекати на мосьє Пуаро. Ви ж можете переказати йому нашу розмову? Дуже вам дякую, містере…

Вона завмерла з простягнутою рукою.

– Капітан Гастінґс.

– Звісно! Як я могла забути! Ви ж приятель Кавендішів, правда? Це Мері Кавендіш порадила мені звернутися до мосьє Пуаро.

Коли повернувся з прогулянки мій друг, я з гордістю оповів йому про те, що сталося за час його відсутності. Він суворо допитав мене про деталі нашої зустрічі, і з тону його голосу я відчув, що Пуаро не радий, що гуляв під час цієї важливої розмови. Я навіть здивувався, що мій дорогий друг заздрить мені. Він так звик постійно применшувати мої здібності, що навіть розчарувався, коли не зміг знайти жодної зачіпки для критики. Я ж у глибині душі був собою задоволений, хоча й потай боявся роздратувати Пуаро, адже щиро любив свого дивовижного друга, попри його екстравагантність.

– Bien![23] – сказав Пуаро за кілька хвилин із таємничим виразом обличчя. – Наша історія набирає обертів. Прошу вас, передайте мені довідник англійських аристократів із он тієї полиці. – Він погортав сторінки. – Ось воно! «Ярдлі… віконт у десятому коліні, учасник війни в Південній Африці…» tout ça n’a pas d’importance…[24] «одружився 1907 року з її світлістю Мод Стоппертон, четвертою донькою барона Коттеріля третього…» гм, гм, гм… «має двох доньок, 1908 і 1910 року народження… Член клубів… має нерухомість…». Voilà[25], ця інформація нам не дуже допомогла. Але завтра вранці ми побачимо цього мілорда!

– Що?

– Так. Я надіслав йому телеграму.

– Я думав, ви вже вмили руки!

– Я не виступаю в інтересах міс Марвелл, оскільки вона не бажає слухати моїх порад. Тепер я діятиму тільки для власного задоволення – задоволення Еркюля Пуаро! Мені дуже кортить упхнути носа в цю справу.

– І ви спокійнісінько змушуєте лорда Ярдлі мчати в місто тільки для того, щоб отримати задоволення? Сумніваюся, що йому це сподобається.

– Au contraire[26], якщо я допоможу йому зберегти родинну коштовність, він буде мені дуже вдячний.

– О, значить, ви все-таки думаєте, що камінь можуть вкрасти? – з інтересом запитав я.

– Я знаю це майже напевно, – спокійно відказав Пуаро. – Усе на те вказує.

– Але як…

Пуаро зупинив мої запитання легким помахом руки.

– Прошу вас, не тепер. Не забиваймо собі голови. Погляньте-но краще на довідник, куди ви його поставили! Невже не бачите, що найвищі книжки стоять на найвищій полиці, трохи нижчі – на наступній, і так далі. У нас є порядок, method[27], а це, як я вже не раз вам казав, Гастінґсе…

– Саме так, – квапливо підтвердив я і поставив фоліант туди, де він мав стояти.

***

Лорд Ярдлі виявився жвавим галасливим чоловіком спортивної статури з червонуватим обличчям, і добродушна привітність робила його вельми привабливим, навіть попри явну відсутність високого інтелекту.

– Незвичайна це справа, мосьє Пуаро. Якось я не складу всієї картини в голові. Моя дружина що, отримувала якісь дивні листи, такі самі, як міс Марвелл? І до чого все це?

Пуаро передав йому примірник «Світської хроніки».

– Найперше, мілорде, дозвольте вас запитати, чи всі викладені тут факти відповідають реальності?

Його світлість узяв газету й пробіг очима статтю. Чоловікове обличчя потемніло від гніву.

– Брехня! – врешті вибухнув він. – Не було ніякої романтичної історії, пов’язаної з каменем. Його взагалі, здається, з Індії привезли. Ніколи не чув ні про яких китайських божків.

– Та все ж камінь називають «Зіркою Сходу».

– І що? – проревів лорд.

Пуаро ледь помітно посміхнувся, але прямо не відповів.

– Прошу вас, мілорде, довіртеся мені. Якщо ви беззастережно віддасте справу в мої руки, я майже певен, що зможу відвернути катастрофу.

– Думаєте, щось-таки за цими всіма фіглями-міглями стоїть?

– Чи не могли б ви зробити те, що я вас попрошу?

– Звичайно, але…

– Bien! Тоді дозвольте поставити вам кілька запитань. То ви кажете, що вже уклали з містером Рольфом цю угоду, пов’язану з маєтком Ярдлі?

– О, то він вам про це вже розказував? Ні, ми ще ні про що конкретно не домовилися. – Лорд повагався, і його обличчя почервоніло ще більше. – Буду говорити чесно. Я справжнісінький осел, мосьє Пуаро, і я по вуха в боргах. Але я хочу з них вибратися. Я люблю своїх дітлахів і дуже хочу, щоб усе знову стало як раніше, і щоб ми й далі жили там само. Ґреґорі Рольф пропонує мені круглу суму – її вистачить, щоб знову стати на ноги. Але мені не хочеться погоджуватися: ненавиджу весь цей набрід, зле стає від самої думки, що вони будуть крутитися навколо маєтку зі своїми ігрищами. Втім, погодитися таки доведеться – а інакше… – Лорд раптово замовк.

Пуаро поглянув йому просто в очі.

– Отже, у вас є запасний варіант? Дозвольте я вгадаю? Продати «Зірку Сходу»?

Лорд Ярдлі кивнув.

– Так. Ця коштовність передається в моїй родині з покоління в покоління, але яка різниця. Правда, покупця знайти не так уже й легко. Гоффберґ із Гаттон-Ґардена взявся допомогти мені знайти покупця, але він має поспішити, інакше нічого не вийде.

– Ще одне запитання, permettez[28]. Леді Ярдлі, до якого варіанту схиляється вона?

– О, вона виступає проти того, щоб я продавав коштовність. Жінки, ви ж розумієте, всі вони в захваті від цих кіношних штук.

– Розумію, – сказав Пуаро. Він трохи помовчав, роздумуючи, а потім зірвався на ноги. – Ви ж одразу поверенетеся в маєток? Bien! Не кажіть нікому ні слова – нікому, зрозуміло? І очікуйте нас із візитом сьогодні ввечері. Ми приїдемо близько п’ятої.

– Добре, але я не…

– Ça n’a pas d’importance, – м’яко сказав Пуаро. – Ви ж хочете, щоб я вберіг ваш дорогоцінний діамант від крадіжки, n’est-ce pas?

– Так, але…

– Тоді робіть, як я вам сказав.

Сумний і збитий з пантелику аристократ пішов геть із нашої кімнати.

***

У маєток Ярдлі ми прибули о пів на шосту. Величавий дворецький провів нас у старовинну залу, стіни якої були обшиті панелями, а в каміні палало жарке полум’я. Нашим очам відкрилася зворушлива картина: темноволоса леді Ярдлі схилилася над світлими голівками двох своїх дітей, а лорд Ярдлі стояв коло них, і його обличчя було осяяне теплою усмішкою.

– Мосьє Пуаро і капітан Гастінґс! – оголосив дворецький.

Леді Ярдлі здригнулася й підвела очі, а її чоловік невпевнено рушив назустріч нам, шукаючи поглядом вказівок від Пуаро. Мій маленький друг почувався як риба в воді.

– О, прошу мені вибачити! Я досі намагаюся розплутати справу міс Марвелл. Вона ж має приїхати до вас у п’ятницю, я не помиляюся? Тож я прибув сюди, щоб переконатися, що тут безпечно. Також я хотів запитати в леді Ярдлі, чи не пригадала вона часом, які ж усе-таки були марки на тих конвертах із листами, що їх вона отримувала?

Леді Ярдлі сумно похитала головою.

– Боюся, що ні. Розумію, що мала б звернути на це увагу, але я навіть не думала, що все виявиться так серйозно.

– Ви залишитеся в нас ночувати? – запитав лорд Ярдлі.

– О, мілорде, не хочу вас обтяжувати. Ми залишили речі в заїзді.

– Ні-ні, все гаразд! – Лорд Ярдлі зрозумів натяк. – Я пошлю по них людину. Ви нас не обтяжите, запевняю.

Пуаро дозволив себе вмовити. Він сів біля леді Ярдлі й почав знайомитися з дітьми. За хвилину вони вже бавилися всі разом, і навіть мене їм вдалося залучити до гри.

– Vous êtes bonne mère[29], – сказав із галантним поклоном Пуаро, коли з’явилася гувернантка і забрала дітей.

Леді Ярдлі поправила скуйовджене волосся.

– Обожнюю своїх малих, – сказала вона тепло.

– А вони вас, і недарма! – Пуаро знову вклонився.

Звук гонга сповістив, що настав час переодягатися до вечері, і ми підвелися, щоб розійтися по кімнатах. Аж тут зайшов дворецький, тримаючи на таці телеграму для лорда Ярдлі. Той перепросив і розірвав конверт. Прочитавши текст, лорд захвилювався.

Зітхнувши, він передав папірець дружині, а потім виразно глянув на мого друга.

– Заждіть хвилю, мосьє Пуаро. Думаю, вам варто знати, яке повідомлення я отримав. Пише Гоффберґ. Він повідомляє, що знайшов покупця для діаманта: це американець, який завтра відпливає у Сполучені Штати. Сьогодні ввечері він пришле до нас фахівця, який огляне камінь. Їй-богу, якщо все буде добре… – лорд не договорив.

Леді сумно відвернулася. Вона досі тримала телеграму.

– Я б дуже не хотіла, щоб ти продавав його, Джордже, – сказала вона тихо. – Коштовність так довго була у власності нашої родини. – Леді помовчала, ніби сподіваючись на відповідь, але так і не дочекавшись її, спохмурніла й стенула плечима:

– Я йду одягатися. Заодно вберу наш «товар». – ледь скривившись, вона повернулася до Пуаро. – Це одна з найбридкіших прикрас у світі! Не знаю, який ювелір її створив. Джордж завжди обіцяв, що переробить її для мене, але так цього й не зробив, – із цими словами жінка вийшла з кімнати.

За півгодини ми зібралися у великій вітальні, чекаючи на леді. Вечеря вже мала розпочатися, а її досі не було.

Раптом почувся шурхіт, двері розчинилися, і перед нами постала леді Ярдлі, убрана в білу блискучу сукню. Її фігура аж сяяла, а на тонкій шиї ясніла смужка вогню. Леді стояла, одною рукою ледь торкаючись прикраси.

– Прийміть цю жертву, – весело сказала вона. Де й подівся її похмурий настрій. – Зачекайте, зараз увімкнемо горішнє світло, і ви побачите найпотворніше намисто в Англії!

Вимикач був якраз за дверима. Леді потягнулася до нього, і раптом сталося щось жахливе: усе світло згасло, двері грюкнули, і за ними почувся довгий пронизливий жіночий крик.

– Боже! – видихнув лорд Ярдлі, – це ж голос Мод! Що сталося?

У темряві ми кинулися до дверей, зачіплюючись один за одного. Щоб знайти вихід, нам знадобилося кілька хвилин. І що ж відкрилося нашим очам! Леді Ярдлі лежала на мармуровій підлозі непритомна, а на її шиї, там, де було намисто, видніла кривава смуга.

У першу мить нам здалося, що леді не жива, але коли ми схилилися над нею, її повіки розтулилися.

– Китаєць, – ледве прошепотіла жінка, – китаєць, бічні двері…

Лорд Ярдлі зірвався на ноги, лаючись. Я скочив услід за ним, серце мало не вистрибувало в мене з грудей. Знову китаєць! Бічні двері виявилися маленькими дверцятами в кутку, лишень за якийсь десяток ярдів[30] від місця, де лежала леді. Коли ми підбігли до цього виходу, у мене вихопився скрик: просто на порозі лежало намисто, що його, тікаючи, впустив злодій. Я впав на коліна і радісно схопив прикрасу, аж тут скрикнув лорд Ярдлі: посередині намиста зяяв отвір. «Зірка Сходу» зникла!

– Так он воно що, – видихнув я. – Це були не звичайні злодії. Їм потрібен був саме той камінь!

– Але як той китаєць потрапив у дім?

– Через ці двері.

– Та ж вони завжди замкнені!

Я похитав головою.

– Зараз не замкнені. Погляньте. – Я штовхнув двері, і вони відчинилися.

Тут щось упало на підлогу. Я нахилився й підняв клаптик шовкової тканини з вишивкою. Без сумніву, він відірвався від халата китайця.

– Мабуть, поспішаючи, він прищемив край одягу дверима, – пояснив я. – Біжімо за ним! Він не міг утекти далеко.

Та всі наші зусилля виявилися марними. Злодій легко розчинився в темряві. Ми мусили повернутися, і лорд Ярдлі послав слугу в поліційний відділок повідомити про злочин.

Пуаро весь цей час був із леді Ярдлі, він подбав про неї не гірше, ніж це зробила б жінка. Леді почувалася вже значно краще і змогла розповісти нам, що сталося.

– Я саме збиралася ввімкнути горішнє світло, коли ззаду на мене напав чоловік. Він рвонув намисто на моїй шиї так сильно, що я впала навзнак. Тоді я встигла помітити, як він тікає через бічні двері. Волосся в нього було заплетене в косичку, а вбраний він був у вишитий халат, тож я здогадалася, що то китаєць. – Леді замовкла і здригнулася.

Увійшов дворецький і тихо сказав лордові Ярдлі:

– Прибув джентльмен від Гоффберґа, мілорде. Він каже, що ви на нього чекали.

– Сили небесні! – вигукнув із досадою лорд. – Треба з ним поговорити, мабуть. Але не тут, Маллінґсе, а в бібліотеці.

Я відвів Пуаро вбік.

– Дорогий друже, вам не здається, що нам краще повернутися в Лондон?

– Ви так вважаєте, Гастінґсе? Чому?

– Ну, – я делікатно кашлянув, – усе пішло трохи не так, як планувалося, правда? Ви сказали лордові Ярдлі довіритися вам, і тоді все буде гаразд – а натомість діамант вислизнув прямісінько у вас з-під носа!

– Це правда, – понуро погодився Пуаро. – Не можу сказати, що це моя найблискучіша перемога.

Я мало не розсміявся, почувши, як мій друг сприймає події, але продовжував правити своєї.

– Отже, тепер, коли ми спричинили – перепрошую за вислів – такий розгардіяш, невже ви не думаєте, що краще негайно звідси поїхати?

– А як же вечеря, чудова, без сумніву, вечеря від видатного кухаря лорда Ярдлі?

– Ах, яка там вечеря! – нетерпеливився я.

Пуаро з жахом звів руки до неба.

– Mon Dieu![31] У цій країні ви ставитеся до гастрономічних справ зі злочинним недбальством.

– Є ще одна причина, чому ми маємо негайно повертатися в Лондон, – продовжував я.

– І що ж це причина, мій друже?

– Другий діамант, – прошепотів я, – той, що належить міс Марвелл.

– Eh bien, а що з ним?

– Як ви не розумієте? – дивна нетямущість Пуаро почала мене нервувати. Де подівся його гострий розум? – Вони вже вкрали один діамант, тепер їм потрібен другий.

– Tiens![32] – вигукнув Пуаро, відступивши на крок і дивлячись на мене із захватом. – Друже, ваш мозок працює як ніколи блискуче! Уявіть собі, а я про такий варіант розвитку подій навіть не подумав! Але в нас достатньо часу. Повня буде аж у п’ятницю.

Я невпевнено похитав головою. Згадка про повний місяць не дуже мене переконала. Тож ми з Пуаро швиденько зібралися й поїхали, залишивши записку з перепросинами для лорда Ярдлі.

Я пропонував одразу поїхати в готель «Магніфісент» і розповісти міс Марвелл, що сталося, але Пуаро не погодився. Він наполягав, що справа може зачекати до ранку, і мені довелося з важким серцем поступитися.

А зранку Пуаро зовсім не виявляв бажання кудись іти. Я запідозрив, що після поразки на початку він не хоче далі працювати з цією справою. І коли взявся його переконувати все ж піти до міс Марвелл, мляво відповів (але не без резону!), що оскільки подробиці вчорашніх подій уже з’явилися у вранішніх газетах, то Рольфи зможуть прочитати все те саме, що почули б від нас. Мені довелося здатися.

Минуло трохи часу, і мої передчуття справдилися. Близько другої задзвонив телефон. Пуаро взяв слухавку. Кілька секунд він слухав, а потім коротко відповів: «Bien, j’y serai»[33]. А тоді сказав мені, трохи збентежено, а трохи захоплено:

– І що ви думаєте, mon ami? Діамант міс Марвелл… Його теж украли.

– Що? – скрикнув я, зриваючись на рівні. – І що ви тепер скажете про вашу «повню»? – Пуаро опустив голову. – Коли це сталося?

– Сьогодні вранці, я так розумію.

Я сумно похитав головою.

– Якби ж ви тільки мене послухали. Бачите, я таки мав рацію.

– Здається, так, mon ami, – м’яко сказав Пуаро. – Кажуть, що коли здається, то треба хреститися, але ж таки здається, що так…

Поки ми їхали на таксі до «Магніфісента», я раптом усвідомив усю підступність вигаданої злочинцями схеми.

– А хитро вони придумали з тою «повнею»! Хотіли відволікти нас і змусити думати про п’ятницю, а тим часом зробити свою чорну справу. Шкода, що ви їх не розкусили.

– Ma foi![34] – легковажно сказав Пуаро. Він знову був, як завжди, спокійнісінький. – Ніхто не здатен передбачити все наперед.

Мені стало його шкода. Так ненавидіти поразки!

– Не журіться! – спробував я підбадьорити друга. – Наступного разу вам пощастить більше.

Щойно ми прибули в «Магніфісент», нас одразу провели в кабінет управителя. Там уже був Ґреґорі Рольф і двоє детективів зі Скотленд-Ярду. Навпроти за столом сидів дуже блідий управитель.

Коли ми зайшли, Рольф кивнув.

– Схоже, ми наблизилися до розгадки цієї таємниці, – сказав він, – але… Повірити не можу! У того хлопця мала бути сталева витримка!

За кілька хвилин нас ознайомили з фактами. Містер Рольф вийшов із готелю об 11 : 15. Об 11 : 30 якийсь джентльмен, надзвичайно на Рольфа схожий, зайшов у готель і попросив видати йому скриньку з коштовністю із сейфу. Поставив підпис на документі, ніби ненароком зазначивши: «Підпис вийшов трохи не такий як завжди, але це тому, що я вдарився рукою, коли виходив із таксі». Управитель на це тільки всміхнувся і зазначив, що великої різниці він не бачить. Тоді Рольф засміявся і сказав: «Дивіться не сприйміть мене за злодія й не запроторте у в’язницю. Останніми днями я отримав кілька листів із погрозами від китайця, але найгірше, що сам я теж схожий на китайця – погляньте лишень на мої очі».

– Я подивився на його очі, – продовжив свою розповідь управитель, – і одразу зрозумів, до чого він хилить. Кутики очей того чоловіка піднімалися і скошувалися, як у людей зі Сходу. Спершу я цього не помітив.

– Хай йому лихо! – заревів Ґреґорі Рольф і нахилився вперед. – А зараз які в мене очі?

Управитель поглянув на нього й здригнувся: – Звичайні, сер. Я не бачу нічого китайського. – і справді, у відвертих карих очах, які дивилися на нас, не було анічогісінько східного.

Детектив зі Скотленд-Ярду гмикнув: – А той чоловік був сміливий. Підозрював, що очі можуть його викрити, і вирішив діяти на випередження, звернувши увагу на свою особливість. Він, мабуть, чатував біля готелю і спостерігав за вами, сер, а коли ви відійшли достатньо далеко, пробрався всередину.

– А що ж сталося з прикрасою? – запитав я.

– Її знайшли у коридорі в готелі. З намиста зник тільки один камінь – «Зірка Заходу».

Ми з Пуаро перезирнулися. Історія звучала неймовірно дивно.

Аж тут мій друг скочив зі стільця і сказав із жалем:

– Боюся, користі з мене було мало. А можна побачитися з мадам?

– Вона, мабуть, іще не відійшла від шоку, – відказав Рольф.

– Тоді я хотів би поговорити з вами тет-а-тет, мосьє.

– Звісно.

За кілька хвилин Пуаро повернувся.

– А тепер, друже, гайда на пошту! – сказав він, радісно потираючи руки. – Треба надіслати телеграму.

– Кому?

– Лордові Ярдлі. – Він узяв мене під руку, не даючи більше нічого спитати. – Ходімо хутчіше, mon ami. Прекрасно розумію ваші почуття стосовно цієї жахливої справи. Я показав себе далеко не з найкращого боку! А от ви, якби взялися розплутувати всі таємниці, проявили б себе якнайкраще! Bien! От ми все й визнали. А тепер забудьмо про все та й ходім обідати.

Ми вернулися в квартиру Пуаро аж о четвертій. Із крісла під вікном нам назустріч підвелася якась фігура. Лорд Ярдлі. Він був змучений, а погляд його несамовито блукав по кімнаті.

– Я отримав вашу телеграму й негайно примчав сюди. І послухайте, я був у Гоффберґа, він мені каже, що ніхто не посилав до нас ніякого фахівця, і телеграми вони не надсилали. Ви що, думаєте…

Пуаро підняв руку.

– Прошу мені пробачити! Це я послав телеграму і найняв того чоловіка.

– Ви? Але навіщо? Чому? – промимрив лорд.

– Я просто хотів змусити коліщата закрутитися, – спокійнісінько відказав Пуаро.

– Змусити коліщата закрутитися? Ви про що? – ревнув лорд Ярдлі.

– І в мене все вийшло, – радісно сповістив Пуаро. – А тепер, мілорде, маю за честь повернути вам оце! – драматичним жестом мій друг дістав щось блискуче і простягнув руку: на долоні в нього лежав великий діамант.

– «Зірка Сходу», – прохрипів лорд Ярдлі. – Але я не розумію…

– Справді? – перепитав Пуаро. – Втім, це не важливо. Повірте, було дуже потрібно, щоб діамант вкрали. Я пообіцяв вам, що збережу його для вас, і дотримав слова. Дозвольте мені зберегти цю маленьку таємницю. Прошу, передайте від мене уклін леді Ярдлі й скажіть їй, що для мене велика честь – долучитися до повернення її прикраси. Яка beau temps[35], правда? Гарного вам дня, мілорде.

Чемною усмішкою й ласкавими словами мій друг спровадив ошелешеного лорда Ярдлі за двері. А потім повернувся, потираючи руки.

– Пуаро, – сказав я, – зізнайтеся, я божевільний?

– Та ні, mon ami, але ваш розум, як завжди, огортає туман.

– Де ви взяли діамант?

– У містера Рольфа.

– Рольфа?

– Mais oui![36] Листи з погрозами, китаєць, стаття в «Світській хроніці» – усе це породження одного геніального розуму, розуму містера Рольфа! Ці два діаманти, дивовижно схожі один на одного, – опля! – їх не існує. Є тільки один діамант, мій друже! Спершу він належав до колекції лорда Ярдлі, але три роки його власником був містер Рольф. Саме цей камінь украв сьогодні він сам, підвівши очі коричневим олівцем. О, я мушу подивитися якийсь фільм за його участі, він неперевершений актор, celui-là![37]

– Але навіщо йому було красти діамант у самого себе? – спитав я спантеличено.

– На те він мав кілька причин. По-перше, леді Ярдлі стала норовливою.

– Леді Ярдлі?

– Пригадуєте, в Каліфорнії лорд залишив її на самоті й розважався окремо. Аж тут нагодився містер Рольф, красивий і романтичний на позір чоловік. Але au fond[38] він виявився доволі практичним, ce monsieur![39] Він закрутив голову леді Ярдлі, а потім почав її шантажувати. Позавчора ввечері мені вдалося змусити леді Ярдлі зізнатися в усьому. Вона визнала власну нерозсудливість, і я вірю її каяттю. Але в Рольфа залишилися листи від неї, які можна зрозуміти так, як вигідно йому. Боячись, що дійде до розлучення і в неї заберуть дітей, леді погодилася на всі Рольфові умови. Але власних грошей у неї не було, тому довелося віддати діамант, замінивши його в намисті підробкою. Мене одразу насторожив збіг у даті появи «Зірки Заходу». Усе минуло гладко. А потім лорд Ярдлі вирішив узятися за розум. І тут з’явилася перспектива продати діамант. Підміну одразу виявили б. Тож леді в розпачі написала Рольфу, щойно той прибув в Англію. Актор заспокоїв її й узявся готувати аферу – подвійну крадіжку. Так він мав заспокоїти леді, щоб та нічого не вибовкала чоловікові (цього наш шахрай не хотів аж ніяк), та ще й отримати 50 000 фунтів страхових грошей (ха, а ви про них геть забули!), і водночас залишити діамант собі. І тут свої п’ять шилінгів у цю справу вставив я. Ярдлі дізнаються про експерта, який має оцінити вартість діаманта. Леді негайно організовує крадіжку коштовності – я й не сумнівався, що вона це зробить! Сценарій розігрується дуже успішно. Але Еркюль Пуаро – він бачить тільки факти. Що трапилося насправді? Леді вимкнула світло, грюкнула дверима, кинула намисто в коридор і закричала. Іще нагорі вона встигла вийняти діамант щипцями…

– Але ж ми бачили намисто на її шиї! – заперечив я.

– Перепрошую, мій друже. Її рука закривала частину намиста, де саме зяяла дірка від діаманта. А заздалегідь причепити шматочок шовку на двері – з таким навіть дитина легко впорається! Ну і, звісно, щойно Рольф прочитав про крадіжку, він організував власну невеличку комедію. І зіграв її чудово!

– Що ви йому сказали? – мене розбирала цікавість.

– Я сказав, що леді Ярдлі розповіла чоловікові всю правду, і що вона доручила мені повернути намисто, і якщо він негайно не передасть мені діамант, то доведеться вжити всіх необхідних заходів. Ну, і ще кілька вигадок, які в той момент спали мені на думку. Він любісінько мене послухався!

Я на хвилю задумався.

– Але вийшло трохи несправедливо щодо Мері Марвелл. Вона втратила діамант без власної вини.

– Ха! – доволі грубо вигукнув Пуаро. – Вона отримала чудову рекламу. А це все, що потрібно цій красуні! От леді – вона інша. Bonne mère, très femme![40]

– Так, – сказав я невпевнено, бо не зовсім поділяв його смаки щодо жінок. – Думаю, це Рольф надсилав їй копії листів із погрозами.

– Pas du tout[41], – вигукнув Пуаро, – вона прийшла за порадою Мері Кавендіш, щоб я допоміг їй залагодити її проблему. А потім дізналася, що Мері Марвелл, яку вважала своїм ворогом, вже в нас побувала, і змінила плани відповідно до ситуації, про яку ви, мій друже, самі їй повідомили. Поставивши леді кілька запитань, я зрозумів, що це ви розказали їй про листи, а не вона вам! А леді Ярдлі залишалося лише скористатися тим шансом, що ви їй запропонували.

– Не вірю! – вихопилося в мене, бо слова Пуаро добряче мене зачепили.

– Si, si, mon ami, шкода, що ви не вивчаєте психологію. Леді сказала, що знищила листи? О-ля-ля, жінка ніколи не знищить листа, якщо в цьому не буде крайньої потреби. Навіть якщо знищити його було б справді варто.

– Усе це дуже добре, – сказав я, відчуваючи, як серджуся все більше, – але ви виставили мене справжнісіньким дурнем! Від початку й до кінця! Звісно, легко пояснювати події логічно, коли все вже позаду. Однак усьому є межа!

– Але ви так пишалися собою, мій друже, що я не став руйнувати ваших ілюзій.

– Це неправильно. Цього разу ви зайшли задалеко.

– Mon Dieu! Та перестаньте ви гніватися на пустому місці, mon ami!

– З мене годі! – я вийшов геть, грюкнувши дверима. Пуаро зробив із мене посміховисько, і я вирішив, що його треба провчити. Хай мине трохи часу, перш ніж я йому пробачу! Він навмисно підлаштував усе так, щоб я виставив себе повним дурнем!

Трагедія в Мерсдон-Менорі

Я поїхав із міста на кілька днів у справах, а коли повернувся, то застав Пуаро за спаковуванням знаменитої маленької валізи.

– A la bonne heure[42], Гастінґсе, я боявся, що ви повернетеся додому пізніше й не зможете поїхати зі мною.

– Значить, вам підкинули справу?

– Так. Втім, мушу визнати, що вона навряд чи виявиться цікавою. Страхова компанія «Північна спілка» попросила мене з’ясувати обставини смерті містера Мелтреверса, який кілька тижнів тому застрахував у них життя на п’ятдесят тисяч фунтів.

– На п’ятдесят тисяч? – мене ця історія дуже зацікавила.

– Звісно, в договорі був пункт про самогубство. Якби протягом року він убив себе, гроші родині не виплатили б. Містера Мелтреверса ретельно оглянув лікар, який працює у страховій компанії. І хоча клієнта вже не можна було назвати чоловіком у розповні літ, здоров’я він мав, здавалося, цілком добре. А проте в середу, тобто позавчора, його тіло знайшли в полі недалеко від дому – жив він у Мерсдон-Менорі, графство Ессекс. Причиною смерті містера Мелтреверса назвали внутрішній крововилив. І не було б у цьому нічого надзвичайного, якби не літали останнім часом чорні чутки про фінансове становище цього пана. «Північна спілка» отримала найпевніші відомості про те, що Мелтреверс стояв на порозі банкрутства. Отже, все не так просто в цій справі. Мелтреверс мав молоду вродливу дружину, і злі язики кажуть, що він зібрав усі гроші, які в нього ще лишалися, щоб заплатити внесок за страхування життя на користь дружини, а тоді вчинив самогубство. Такі випадки вже бували. Хай там як, мій друг Альфред Райт, директор «Північної спілки», попросив мене розслідувати цю справу, хоч я й не можу гарантувати, що розгадаю загадку. Якби причиною смерті назвали серцеву недостатність, я б міг сподіватися на більше, бо цим діагнозом місцеві лікарі зазвичай намагаються прикрити власну нездатність визначити, від чого насправді помер пацієнт. Але крововилив – причина цілком конкретна. І все ж ми мусимо поїхати туди й спробувати щось дізнатися. У вас, Гастінґсе, є п’ять хвилин, щоб спакувати речі, бо нам уже пора ловити таксі до вокзалу.

За годину ми зійшли з потяга на маленькій станції «Мерсдон-Лі». Нам сказали, що до маєтку Мерсдон-Менор звідси – не більше милі[43]. Пуаро вирішив, що нам варто пройтися, і ми вирушили головною вулицею містечка.

– Які в нас плани? – запитав я.

– Спершу треба поговорити з лікарем. Я довідався, що тут, у Мерсдон-Лі, він тільки один, доктор Ральф Бернард. Ось ми, до речі, підійшли до його будинку.

Будинок більше нагадував високий котедж. Він стояв у глибині двору, далі від дороги. На металевій пластині на воротах було вигравіювано ім’я лікаря. Ми пройшли стежкою до дверей і подзвонили.

Нам пощастило: була якраз приймальна година, але пацієнти під кабінетом ще не зібралися. Доктор Бернард, сутулий і гостроплечий чоловік у літах, виявився трохи неуважним, але привітним співрозмовником.

Пуаро відрекомендувався і розповів, чому ми прийшли, підкресливши, що страхова компанія має намір розслідувати всі деталі цієї справи.

– Ну звісно, звісно, – дивлячись повз нас, сказав доктор Бернард, – мабуть, такий багатий чоловік застрахував життя на досить пристойну суму?

– Ви думаєте, він був заможний, докторе?

Лікар, здавалося, здивувався.

– А хіба ні? У нього було два автомобілі, та й Мерсдон-Менор – великий маєток, утримання його влітало в копієчку. Хоча, здається, купив він його задешево.

– Я чув, що останнім часом покійник мав фінансові проблеми, – сказав Пуаро, дивлячись лікарю просто в очі.

Але той тільки сумно похитав головою.

– Невже? Справді. Тоді його дружині вельми пощастило, що він застрахував життя. Вона дуже мила юна особа, але ця катастрофа зовсім вибила її з колії. Бідна жінка перетворилася просто-таки на клубок нервів. Я намагався допомогти їй як міг, але, звісно, вона пережила надто сильний шок.

– Містер Мелтреверс давно звертався до вас, поки ще був живий?

– Сер, він ніколи до мене не звертався.

– Невже?

– Містер Мелтреверс був прихильником християнської науки[44] – щось таке я чув.

– Але ви оглянули тіло?

– Звісно. Мене викликав один із садівників.

– І у вас не виникло сумніву щодо причин смерті?

– Жодного. У нього на губах була кров, але переважно крововилив був, мабуть, внутрішній.

– Він лежав там, де його знайшли?

– Так, до тіла не торкалися. Покійник лежав на краю невеликого поля. Він, напевно, вийшов стріляти у граків, бо біля нього лежала фермерська гвинтівка. Мабуть, крововилив почався несподівано. Найімовірніше, відкрилася виразка шлунку.

– І у вас не виникає навіть найменшої підозри, що його могли застрелити?

– Та що ви кажете, сер!

– Перепрошую, – смиренно мовив Пуаро, – але якщо мене не підводить пам’ять, недавно сталося вбивство, що його лікар спершу назвав смертю від серцевого нападу, аж поки констебль не вказав йому на дірку від кулі в голові у покійника!

– Ви не знайдете жодної дірки від кулі на тілі в містера Мелтреверса, – сухо відказав доктор Бернард, – а тепер, джентльмени, якщо це все, про що ви хотіли поговорити…

Ми зрозуміли натяк.

– Гарного вам дня, лікарю, і дуже дякуємо вам, що люб’язно погодилися відповісти на наші запитання. До речі, ви не вважали за необхідне зробити розтин?

– Звісно, що ні, – доктор Бернард почав уже сердитися, – причина смерті була очевидна, і я, як і всі мої колеги, намагаюся зайвий раз не завдавати болю родичам покійного пацієнта.

Розвернувшись, лікар захряснув двері просто перед нашими носами.

– Що думаєте про доктора Бернарда, Гастінґсе? – спитав мене Пуаро, коли ми вже йшли вулицею в напрямку до Менора.

– Гидкий старий пень.

– Я завжди погоджувався з вашими тонкими оцінками характерів, мій друже, – відказав на це Пуаро.

Я підозріливо покосував на нього, але детектив, здавалося, був цілком серйозний. Аж тут його очі хитро заблищали, і він додав: – Тільки коли йдеться про вродливих жінок!

Я кинув на нього холодний погляд.

Коли ми нарешті дісталися до маєтку, двері нам відчинила немолода покоївка. Пуаро дав їй візитку та листа від страхової компанії до місіс Мелтреверс. Покоївка відвела нас у східну вітальню з великими вікнами, а сама пішла повідомити про нас своїй пані. За десять хвилин двері відчинилися, і на порозі з’явилася тонка постать у траурному вбранні.

– Мосьє Пуаро? – нерішуче мовила вона.

– Мадам! – Пуаро зірвався на ноги й галантно вклонився, а тоді кинувся до жінки. – Страшенно шкода, що я мушу тривожити вас. Але що ми можемо вдіяти? Les affaires[45], у них немає ні краплі співчуття.

Місіс Мелтреверс дозволила йому провести себе до стільця. Її очі були червоні від сліз, але вони не могли затьмарити її неймовірної краси. Жінці було двадцять сім чи вісім років, вона мала дуже світле волосся, блакитні очі й гарненькі пухкі вуста.

– Ідеться про страхування мого чоловіка, я не помиляюся? Але невже так необхідно перевіряти все саме тепер – одразу після…

– Тримайтеся, мадам. Тримайтеся! Розумієте, ваш чоловік застрахував своє життя на досить велику суму, а в таких випадках страхові компанії завжди намагаються з’ясувати для себе деякі деталі. Вони уповноважили мене виступати від їхнього імені. Повірте, я докладу всіх зусиль, щоб вас якнайменше засмучувати. Не могли б ви переповісти мені сумні події середи?

– Я переодягалася до чаю, коли в кімнату до мене зайшла служниця: в будинок щойно забіг один із садівників і сказав, що знайшов…

Голос місіс Мелтреверс зірвався. Пуаро співчутливо взяв її за руку.

– Розумію. Не продовжуйте! Ви бачилися з чоловіком удень по обіді?

– Ні, після обіду я пішла в містечко, щоб купити марки, а він, мабуть, обходив поля.

– Стріляв у граків, так?

– Так, він зазвичай брав із собою гвинтівку. Я здалеку чула кілька пострілів.

– А де тепер ця гвинтівка?

– Думаю, у вітальні.

Жінка повела нас туди, знайшла зброю й передала її Пуаро, а той уважно розглянув гвинтівку.

– Бачу, було зроблено два постріли, – сказав він і віддав зброю місіс Мелтреверс. – А тепер, пані, чи можу я просити оглянути…

Він делікатно замовк.

– Служниця відведе вас, – тихо мовила жінка, відвертаючись.

Викликали покоївку, і вона провела Пуаро нагору. Я залишився наодинці з красивою нещасною жінкою. Розмовляти з нею чи краще мовчати? Я сказав щось про погоду, вона неуважно відповіла. За кілька хвилин повернувся Пуаро.

– Дякую, мадам, ви були дуже люб’язні. Не думаю, що нам іще раз доведеться турбувати вас із цього питання. До речі, ви знаєте щось про фінансове становище свого чоловіка?

Вона похитала головою.

– Анічогісінько. Я не дуже знаюся на такому.

– Зрозуміло. Тоді навряд чи ви зможете нам розказати, чому він раптом вирішив застрахувати життя. Адже раніше він такого не робив?

– Ну, ми тільки рік як одружилися… Але щодо рішення застрахувати життя, то він чомусь був абсолютно переконаний, що довго не проживе. Мав передчуття, що невдовзі помре. Мабуть, у нього вже раз ставався крововилив, і він знав: наступний стане фатальним. Я намагалася розвіяти чоловікові страхи, але марно. І от, виявилося, що він мав рацію!

Очі місіс Мелтреверс наповнилися сльозами, але вона знайшла в собі сили з гідністю попрощатися з нами. Коли ми йшли до воріт, Пуаро розвів руками.

– Eh bien, от і все! Вертаймося в Лондон, друже. Схоже, цей мішок виявився без кота. Хоча…

– Що «хоча»?

– Є-таки тут одна малесенька невідповідність. Ви помітили? Ні? У житті повно невідповідностей, і той чоловік точно не міг убити сам себе – немає такої отрути, від якої рот наповнився б кров’ю. Ні-ні, я мушу змиритися з фактом, що в цій справі все чисто і ясно… А це хто такий?

Під’їзним шляхом нам назустріч прямував високий молодик. Він проминув нас, не сказавши ні слова й навіть не кивнувши, але я встиг помітити, що його видовжене обличчя було зовсім не бліде, а навпаки, мало бронзовий відтінок, як у людини, що живе в тропічному кліматі. Садівник, який підмітав листя, на мить зупинився, і Пуаро підбіг до нього:

– Благаю, скажіть мені, хто той джентльмен? Ви його знаєте?

– Не пам’ятаю його імені, сер, хоча й чув. Він вечеряв тут минулого тижня. У вівторок.

– Швидше, mon ami, доженімо його!

Ми поспішили за чоловіком, який швидко віддалявся. На бічній терасі майнула фігура в чорному, наш переслідуваний повернув, а ми за ним, тож нашим очам відкрилася сцена зустрічі.

Місіс Мелтреверс сильно зблідла і мало не впала.

– Ви! – видихнула вона. – Я думала, що ви зараз у морі, на шляху до Східної Африки…

– Від своїх адвокатів я отримав новини, які затримали мене, – пояснив молодик. – У Шотландії помер мій старий дядько, він залишив мені трохи грошей. Тому я вирішив відкласти поїздку. А потім у газетах я прочитав сумну новину і приїхав, бо подумав, що зможу чимось допомогти. Можливо, вам потрібен буде хтось, щоб залагодити справи.

Аж тут вони побачили нас. Пуаро вийшов уперед, перепросив і пояснив, що забув у вітальні ціпок. Місіс Мелтреверс неохоче, як мені здалося, відрекомендувала чоловіків один одному.

– Мосьє Пуаро, капітан Блек.

Зав’язалася коротка ввічлива бесіда, під час якої Пуаро вдалося з’ясувати, що капітан Блек зупинився в заїзді «Якір». Забутого ціпка не знайшли (не дивно!), Пуаро знову перепросив, і ми пішли геть.

До містечка ми дісталися дуже швидко, і Пуаро попрямував у «Якір».

– Побудемо тут, поки повернеться наш друг капітан, – пояснив він. – Ви помітили, що в розмові я наголосив, що ми вертаємося в Лондон на найпершому потязі? Мабуть, ви подумали, що так воно й буде, але нам доведеться змінити плани. Ви помітили, яке обличчя було в місіс Мелтреверс, коли вона побачила молодого Блека? Відступила назад, а він – eh bien – у нього в очах сяяло кохання, правда? І цей чоловік був у маєтку у вівторок увечері – за день до смерті містера Мелтреверса. Ми мусимо з’ясувати, що тут робить капітан Блек, Гастінґсе.

Минуло півгодини, і ми побачили, що до заїзду наближається наш новий знайомий. Пуаро вийшов, якнайчемніше привітався з ним і повів у кімнату, яку ми винайняли.

– Я розказав капітанові Блеку про завдання, яке привело нас сюди, – пояснив Пуаро. – Розумієте, monsieur le capitaine[46], я хочу зрозуміти, про що думав містер Мелтреверс перед смертю, але мені шкода засмучувати місіс Мелтреверс неделікатними запитаннями. А ви були тут якраз перед тим, як сталася сумна подія, тож можете надати нам цінну інформацію.

– Не сумнівайтеся, я зроблю все, щоб допомогти вам, – запевнив молодий солдат, – але, на жаль, я не помітив нічого незвичайного. Містер Мелтреверс був старим другом моїх батьків, але сам я добре його не знав.

– Коли ви приїхали сюди?

– У вівторок удень. А до міста повернувся в середу вранці, бо мій корабель відчалював із Тілбері о дванадцятій. Але я отримав деякі звістки, і через це змінив плани, мабуть, ви чули, як я пояснював це місіс Мелтреверс.

– Я так розумію, ви мали повернутися у Східну Африку?

– Так. Я живу там відтоді, як закінчилася війна[47]. Це чудова країна.

– Охоче вам вірю. А про що всі ви розмовляли за вечерею у вівторок?

– Чесно кажучи, навіть не знаю. Якісь звичайні речі. Мелтреверс розпитував про моїх старих, потім ми говорили про відродження Німеччини, а потім містер Мелтреверс почав засипати мене питаннями про Східну Африку, і я розказав йому кілька бувальщин. От і все.

– Дякую.

Пуаро помовчав якусь мить, а тоді лагідно запропонував: – Проведімо, з вашого дозволу, невеликий експеримент. Ви розказали нам усе, що знає ваша свідомість, а я хотів би почути й ваше несвідоме.

– Психоаналіз, еге ж? – спитав Блек, явно стривожившись.

– Та ні, – заспокоїв його Пуаро. – Ми всього лиш будемо робити от що: я вам казатиму слово, а ви у відповідь – якесь інше, яке перше спаде вам на думку. Можна починати?

– Ну давайте, – неохоче сказав Блек.

– Гастінґсе, записуйте, будь ласка, відповіді, – сказав Пуаро, а тоді вийняв із кишені старого годинника, що формою нагадував цибулину, і поклав його на столі перед собою. – Починаймо. День.

На мить запала мовчанка, а тоді Блек відповів:

– Ніч.

Кожне наступне слово Пуаро казав швидше.

– Дата.

– Підпис.

– Бернард.

– Шоу.

– Вівторок.

– Вечеря.

– Подорож.

– Корабель.

– Країна.

– Уганда.

– Історія.

– Леви.

– Гвинтівка.

– Ферма.

– Постріл.

– Самогубство.

– Слон.

– Бивні.

– Гроші.

– Адвокати.

– Дякую, капітане Блек. Ви зможете виділити мені кілька хвилин за півгодинки?

– Звісно, – молодий солдат гостро глянув на детектива й недовірливо вигнув брову, а тоді встав.

– А тепер, Гастінґсе, – сказав Пуаро, коли двері за нашим знайомцем зачинилися, – тепер ви все зрозуміли?

– Що ви маєте на увазі?

– Невже цей список слів ні про що вам не каже?

Я уважно перечитав його ще раз, але за хвилю похитав головою.

– Дозвольте мені вам допомогти. На початку Блек упевнено відповідав на стандартні запитання за відведений час, не зупинявся, тож ми можемо зробити висновок, що ніякої вини він за собою в ці моменти не відчував. «День – ніч» і «дата – підпис» – звичайні асоціації. Тоді я взяв у роботу слово «Бернард», щоб побачити, чи згадає він про лікаря Бернарда, але, схоже, він його взагалі не зустрічав. Після нашої нещодавньої розмови капітан видав «вечерю» на мій «вівторок», але «корабель» і «Уганда» у відповідь на мої «подорож» і «країна» показали, що для Блека важливіша поїздка в Африку, ніж та, що привела його сюди. «Історія» нагадала йому бувальщину про левів, що її він розповідав за столом. Далі я сказав «гвинтівка», і він у відповідь абсолютно неочікувано видав слово «ферма». Коли ж я сказав «постріл», він одразу відповів «самогубство». Ясно, яка в нього асоціація. Знайомий йому чоловік здійснив самогубство пострілом із гвинтівки десь на фермі. Не забувайте, що він досі пам’ятає історії, які розказував за вечерею, тож я не здивуюся, якщо він за моєю підказкою пригадає випадок із самогубством, про який ішлося у вівторок увечері.

Блек цілком виправдав наші сподівання.

– Так, тепер я пригадую, що розказував таку історію. Один хлопець застрелився на фермі. Він вистрелив собі в піднебіння з гвинтівки, і куля зав’язла в мозку. Лікарі ніяк не могли зрозуміти, що з ним таке – бо в нього тільки трохи крові було на губах. Але як…

– Як це стосується містера Мелтреверса? Бачу, ви не знали, що біля нього знайшли гвинтівку.

– Ви хочете сказати, що моя історія спонукала його… Ні, але ж це жахливо!

– Не впадайте у розпач, це мало статися, так чи інакше. Що ж, я маю зателефонувати в Лондон.

Пуаро довго розмовляв по телефону і повернувся задумливий. Після обіду він кудись пішов, не взявши мене з собою. Ще не вибило сьому, коли він заявив, що не може більше чекати й мусить повідомити новини молодій вдові. Я сповнився співчуття до бідної жінки. Лишитися без пенні і знати, що коханий чоловік убив себе, щоб забезпечити її грошима – це важкий тягар для будь-якої жінки. А втім, я потай сподівався, що юний Блек зможе розважити вдову, коли скорботу трохи притлумить час. Він, очевидно, захоплювався нею до нестями.

Розмовляти з жінкою нам було дуже тяжко. Вона рішуче відмовилася вірити у факти, які представив Пуаро, а коли нам врешті вдалося її переконати, гірко розридалася. Розтин підтвердив нашу теорію. Пуаро було дуже шкода молодої жінки, але, зрештою, його найняла страхова компанія. Що він міг зробити? Збираючись вирушати назад, він ласкаво сказав місіс Мелтреверс:

– Мадам, кому, як не вам, знати, що смерть – це не кінець!

– Ви про що? – здивовано спитала леді.

– Невже ви ніколи не брали участь у спіритичних сеансах? Певен, ви були б хорошим медіумом.

– Так, мені вже це казали. Але ж ви не вірите у спіритизм, правда?

– Мадам, мені в житті довелося бачити дуже дивні речі. Ви чули, в містечку кажуть, що в цьому будинку живуть привиди?

Жінка кивнула. І тут зайшла покоївка, щоб повідомити, що вечеря готова.

– Залиштеся поїсти, – запропонувала місіс Мелтреверс.

Ми з вдячністю прийняли запрошення, і я подумав, що наша присутність хоч трохи розважить вдову в її невеселих думках.

Ми щойно закінчили їсти суп, коли за дверима пролунав крик і брязкіт розбитого посуду. Усі за столом позривалися на ноги. Нетвердим кроком зайшла покоївка, тримаючись за серце.

– Це був чоловік, він стояв у коридорі.

Пуаро кинувся з їдальні, але швидко повернувся.

– Там нікого немає.

– Невже немає, сер? – слабким голосом промовила покоївка. – Він до смерті мене налякав!

– Що саме тебе так налякало в тій постаті?

Покоївка озирнулася й зашепотіла: – Мені здалося… здалося, що то господар. Дуже схожий був.

Я помітив, як місіс Мелтреверс нажахано здригнулася, і пригадав старе повір’я, що самогубці не можуть знайти спокою після смерті. Мабуть, леді теж про це подумала, бо за мить із криком вчепилася в руку Пуаро.

– Ви чули? Хтось тричі стукнув у вікно! Так він завжди стукав, коли підходив до будинку з цього боку.

– Це гілка, – скрикнув я, – гілка плюща, який поплівся над вікном.

Але всіх нас охопив жах. Покоївка ледве трималася на ногах, тому накривала на стіл дуже повільно. Коли ж ми нарешті закінчили вечеряти, місіс Мелтреверс ублагала Пуаро побути в маєтку ще трохи. Їй, без сумніву, було страшно лишатися на самоті. Ми посідали у східній вітальні. Надворі завивав вітер, зловісно стукаючи в шибки. Двері в кімнату зарипіли й почали повільно відчинятися, потім захряснулися. За хвилину двері почали рипіти знову. Місіс Мелтреверс скрикнула і вчепилася в мою руку.

– Ці двері, вони якісь зачаровані! – сердито сказав Пуаро. Він встав і повернув ключа в замку. – Їх треба замкнути!

– Ні, не робіть цього, – видихнула місіс Мелтреверс. – Якщо вони відчиняться втретє…

І тут сталося щось неймовірне. Замкнуті двері повільно розчинилися. Мені не видно було, що відбувається в коридорі за дверима, але Пуаро й місіс Мелтреверс дивилися прямо туди. Із грудей жінки вихопився пронизливий крик, вона повернулася до Пуаро.

– Ви його бачили? Там, у коридорі?

Він спантеличено подивився на неї, а потім кивнув.

– Я бачила його! Мого чоловіка! Ви теж його помітили?

– Мадам, я нічого не бачив. Ви надто хвилюєтеся…

– Я дуже спокійна! О Боже…

Раптово все світло в домі погасло. У темряві пролунали три зловісні удари. Я почув, як застогнала місіс Мелтреверс.

А тоді… Побачив!

Чоловік, якого ми оглядали в ліжку нагорі, стояв просто перед нами, і обличчя його світилося слабким потойбічним світлом. На губах запеклася кров. Раптом права рука покійника піднялася, ніби кудись вказуючи, і з неї полинуло перламутрове сяйво. Промінь проминув мене і Пуаро й упав на місіс Мелтреверс. Я побачив її біле обличчя, спотворене жахом, а потім щось іще!

– Пуаро, це жахливо! – закричав я. – Подивіться на її руку, праву руку! Вона вся червона!

Погляд жінки впав на червону пляму на руці, і вона повільно осіла на підлогу.

– Кров! – пролунав її істеричний крик. – Так, це кров! Я вбила його. Я! Він показав мені як, і я натисла на гачок. Врятуйте мене від нього, врятуйте! Він повернувся!

Її голос зірвався.

– Світло! – різко сказав Пуаро.

Ніби за помахом чарівної палички, увімкнулося світло.

– От і все, – сказав Пуаро. – Ви чули, Гастінґсе? А ви, Еверетте? До речі, познайомтеся, це містер Еверетт, чудовий представник акторського цеху. Я зателефонував йому сьогодні вдень. Гарний грим, правда? Дуже схожий на мерця, і кишеньковий ліхтарик чудово довершив образ. На вашому місці, Гастінґсе, я не торкався б її руки. Ви можете забруднитися червоною фарбою. Коли погасло світло, я стис і підфарбував її долоню, як бачите. А тепер нам треба не запізнитися на потяг. Надворі на нас чекає інспектор Джепп. Погода препогана, але він мужньо простояв увесь цей час під будинком, стукаючи у вікна у відповідні моменти.

– Бачите, – пояснив Пуаро, коли ми йшли до вокзалу під вітром і дощем, – була в усій цій історії маленька невідповідність. Лікар вважав покійного містера Мелтреверса прихильником християнської науки, і хто як не місіс Мелтреверс змогла його в цьому переконати. А от нам вона сказала, що її чоловік дуже боявся за власне здоров’я. Ще одне. Чому вона так злякалася, коли побачила, що повернувся містер Блек? І останнє. Хоча заведено вважати, що вдова має сильно журитися за своїм померлим чоловіком, аж надто червоні очі змусили мене задуматися. Ви помітили ці очі, Гастінґсе? Ні? Я завжди вам кажу, ви нічогісінько не бачите!

– Словом, було два варіанти розвитку подій. Історія містера Блека допомогла містерові Мелтреверсу придумати спосіб самогубства – або інша слухачка, його дружина, придумала чудовий спосіб здійснити вбивство. Я схилявся до останнього варіанту. Щоб застрелити себе з гвинтівки, містер Мелтреверс мав натиснути на гачок пальцем ноги, я правильно розумію? Але якби його знайшли без одного черевика, нам би хтось про це сказав, бо дивну деталь неодмінно зауважили б. Отже, я пристав до версії про вбивство, а не самогубство, але моїй теорії бракувало доказів. Довелося, як бачите, сьогодні зіграти невеличку комедію.

Я зізнався: – Але навіть тепер, Пуаро, я не можу в деталях відтворити для себе, як відбувався злочин.

– Почнімо спочатку. Є жорстока жінка, яка вміє плести схеми. Вона знає про фінансові débâcle[48] свого чоловіка, до того ж страшенно втомилася від старого, з яким одружилася тільки через гроші. Ця жінка змушує його застрахувати життя на велику суму, а тоді починає шукати нагоди втілити в життя свій план. І тут їй у пригоді стає випадкова історія, почута від молодого солдата. Наступного дня, коли monsieur le capitaine, як вона думає, вже пливе собі десь у далекому морі, вона прогулюється з чоловіком полями. «Яку цікаву історію почули ми вчора! – каже вона. – Невже людина може застрелити сама себе в такий спосіб?» І бідний старий дурень показує їй. Вкладає дуло гвинтівки собі в рот. Вона нахиляється і кладе палець на гачок, сміючись. «А тепер, мій любий, – каже зухвало, – як думаєте, я натисну гачок?» А тоді… Тоді, Гастінґсе, вона його натискає!

Підозріло дешева квартира

Досі я описував випадки, в яких розслідування Пуаро починалися з найголовнішого факту – вбивства чи крадіжки, – а закінчувалися тим, що детектив за допомогою дедукції виводив злочинця на чисту воду. Тепер же я хочу розповісти про те, як неймовірний ланцюг подій привів від незначущих на позір фактів, що привернули увагу Пуаро, до жахливих подій, які склалися в дуже незвичайну справу.

Того вечора я гостював у приятеля, Джеральда Паркера. У вітальні сиділо ще з півдесятка людей, і розмова крутилася навколо пошуку житла в Лондоні. Будинки і квартири були особливою пристрастю Паркера. Відтоді, як закінчилася війна, він устиг поміняти мало не десяток квартир і невеличких будинків. І щойно Паркер десь облаштовувався, він одразу починав шукати щось нове й пакувати речі. Кожна нова квартира коштувала йому трохи дешевше за попередню, бо він добре вмів рахувати гроші. Але ним радше рухала не потреба зекономити, а спортивний інтерес. Ми слухали Паркера з пієтетом, який новачки відчувають до експерта. Тоді настала наша черга висловитися, і у вітальню вихлюпнулася мішанина голосів. Зрештою прожектори нашої уваги спрямувалися на місіс Робінсон, чарівну молоду леді, яка прийшла з чоловіком. Я ніколи раніше не бачив цієї пари: Паркер лиш недавно з ними познайомився.

– Якщо вже зайшла мова про квартири, – мовила вона, – Паркере, ви вже знаєте, як нам пощастило? Ми нарешті знайшли помешкання! У Монтеґю-Меншенс.

– О, – вигукнув Паркер, – я завжди казав, що там можна знайти чимало гарних квартир, і за непоганою ціною!

– Так, але ціна цієї квартири не те що непогана – вона непристойно низька. Всього вісімдесят фунтів на рік!

– Але ж… Монтеґю-Меншенс – це будинок неподалік від Найтсбриджа[49], чи я помиляюся? Може, ви говорите про якусь убогу халупу на околицях, яка зветься так само?

– Ні-ні, це та, що біля Найтсбриджа. От чому ми так зраділи.

– Дивина та й годі! Цього просто не може бути. Але, мабуть, є якісь підводні камені? Великий завдаток?

– Першого внеску ми взагалі не робили!

– Не робили першого внеску! Вщипніть мене хтось! – застогнав Паркер.

– Але нам довелося купити меблі, – зазначила місіс Робінсон.

– Ага! – сплеснув у долоні Паркер. – Я знав, що підводні камені будуть!

– За п’ятдесят фунтів. І меблі там чудові!

– Здаюся, – сказав Паркер, – нинішні власники, мабуть, люди трохи нетутешні та ще й філантропи на додачу.

Місіс Робінсон стривожилася. Між її тонкими бровами пролягла маленька зморшка.

– Це справді трохи дивно. Ви не думаєте, що… що у квартирі живе привид?

– Я ніколи не чув, щоб привиди жили у квартирах, – рішуче заявив Паркер.

– Справді? – здається, його слова не переконали місіс Робінсон. – Дещо в цій квартирі мене все ж, гм, здивувало.

– Що саме? – поцікавився я.

Паркер усміхнувся в мій бік:

– О, наш експерт-криміналіст зацікавився! Поділіться своїми страхами з ним, місіс Робінсон. Гастінґс уміє розплутувати таємниці.

Я знічено засміявся, але все ж мені приємно було приміряти ту роль, яку мені накинули.

– Не те щоб мені ця квартира здалася зовсім дивною, капітане Гастінґс, але коли ми звернулися до брокерів Штоссера і Пола – раніше ми до них не йшли, бо вони працюють лише з дорогими квартирами в районі Мейфер, та зрештою наважилися спробувати щастя з ними – усі помешкання, які вони нам пропонували, коштували чотири-п’ять сотень на рік, або за них треба було платити великий завдаток; утім, коли ми вже хотіли йти з їхньої контори, вони згадали, що є квартира за вісімдесят, проте сумнівалися, чи вона нам підійде, бо в їхніх каталогах ця квартира лежала вже досить довго, хоча вони приводили оглядати її вже багатьох людей, і її точно вже хтось мав би найняти – «вхопити», як вони сказали – але люди такі нечеми, вони їм не підтверджували, що згодні винаймати квартиру, і брокери пропонували новим людям, а ті не хотіли оглядати квартиру, в якій, можливо, вже хтось живе.

Місіс Робінсон зупинилася, щоб перевести подих, а потім продовжила: – Ми подякували брокерам і сказали, що хоча навряд чи нам пощастить, але ми хотіли б теж оглянути ту квартиру – просто на всякий випадок. І одразу сіли на таксі й поїхали туди, ну а раптом. Номер 4 – це на третьому поверсі, і якраз коли ми чекали на ліфт, з’явилася Елзі Ферґюсон – це моя подруга, капітане Гастінґс, і теж із чоловіком шукає квартиру – вона збігала сходами. «Цього разу я таки випередила вас, люба, – сказала вона. – А втім, квартира вже зайнята». Ну все, подумали ми, але, як сказав Джон, квартира така дешева, що ми могли б спробувати запропонувати вищу ціну, та ще й завдаток заплатити. Так, розумію, це нечесно і взагалі жахливо, і мені соромно про це говорити, але ж ви розумієте, як важко знайти нині помешкання.

Я запевнив місіс Робінсон, що добре розумію: коли людина бореться за спальне місце під лондонським сонцем, темний бік її особистості часто перемагає світлий, і правило «людина людині вовк» тут працює як ніколи.

– Ми піднялися, і – можете собі уявити – виявилося, що квартира не здана. Служниця нам її показала, а тоді ми зустрілися з хазяйкою – і справу було залагоджено. Заїхати можна в будь-який день, п’ятдесят фунтів за меблі. Наступного ранку ми підписали документи, а завтра маємо переїхати!

Місіс Робінсон тріумфально замовкла.

– А як же місіс Ферґюсон? – здивувався Паркер. – Що скаже ваша дедукція, Гастінґсе?

– Та це ж очевидно, Вотсоне, – процитував я, – вона зайшла не в ті двері.

– О, капітане Гастінґс, ви такий розумний! – захоплено вигукнула місіс Робінсон.

Хотів би я, щоб тут був Пуаро. Він завжди мене недооцінює.

***

Ця історія мене забавила, і вранці я переповів її Пуаро, усміхаючись. Він дуже зацікавився і почав розпитувати мене про ціни на житло в різних районах.

– Непроста історія, – задумливо мовив він. – Перепрошую, Гастінґсе, я мушу прогулятися.

Коли за годину Пуаро повернувся, очі його сяяли захватом. Детектив поклав ціпка на стіл, обережно зняв капелюха й ніжно пригладив на ньому ворс і аж тоді заговорив.

– Добре, що ми зараз не зайняті ніякими розслідуваннями, mon ami. Можемо присвятити весь час цій новій справі.

– Яку справу ви маєте на увазі?

– Справі про дешеву квартиру вашої знайомої, місіс Робінсон.

– Пуаро, ви серйозно?

– Абсолютно. Уявіть собі, друже, такі квартири здаються по 350 фунтів. Я щойно з брокерських агенцій, де дізнався якнайточніші ціни. А ця конкретна квартира здається всього за вісімдесят! Чому?

– Щось тут не те. Мабуть, у ній таки живе привид, як припустила місіс Робінсон.

Пуаро невдоволено похитав головою.

– Дуже дивно: її подруга повідомляє, що помешкання вже здане, а після цього місіс Робінсон піднімається – і квартира вже вільна!

– Але ж погодьтеся, та жінка, напевно, зайшла в іншу квартиру. Це єдине пояснення.

– Може, ви маєте рацію, а може й ні, Гастінґсе. Факт залишається фактом: квартиру оглядало багато людей, але попри дешевизну, вона залишалася вільною, аж поки місіс Робінсон не приїхала її оглядати.

– Отже, з цим помешканням точно щось не те.

– Але місіс Робінсон не помітила нічого підозрілого. Цікаво, правда? Як вам здалося, Гастінґсе, вона чесна жінка?

– О, це дуже мила леді!

– Évidemment![50] Вона так вас причарувала, що ви навіть не можете відповісти на моє запитання. Опишіть мені її, будь ласка.

– Ну, вона, висока і вродлива, її волосся має неймовірний рудуватий відтінок…

– Любите ви рудоволосих, – пробурмотів Пуаро, – продовжуйте, будь ласка.

– Вона синьоока і струнка… Оце, мабуть, і все, – затнувся я.

– А її чоловік?

– О, це приємний чолов’яга, але якийсь непримітний.

– Темноволосий чи блондин?

– Навіть не знаю. Ні те ні се, і обличчя геть невиразне.

Пуаро кивнув.

– Згоден, на світі таких невиразних чоловіків сотні, хоча, мушу зазначити, ви завжди з більшою охотою розглядаєте жінок. Що ви знаєте про Робінсонів? Паркер давно з ними знайомий?

– Здається, недавно. Але, на Бога, Пуаро, ви ж не думаєте…

Пуаро підняв руку.

– Tout doucement[51], mon ami. Хіба я сказав, що щось думаю? Це цікава історія – от і все, що я кажу. І ми не маємо жодної зачіпки, яка допомогла б кинути світло на всю цю ситуацію. Хіба тільки ім’я прекрасної леді… Гастінґсе?

– Її звати Стелла, – сухо сказав я, – але не розумію, до чого ви…

Я не договорив, бо Пуаро голосно розсміявся. Щось його дуже порадувало.

– А «Стелла» означає «зірка», правда? От воно!

– Що взагалі…

– А зірки світяться! Voilà! Заспокойтеся, Гастінґсе. Не напускайте на себе личину ображеної гордості. Краще вдягайтеся, підемо у Монтеґю-Меншенс, розвідаємо дещо.

Мене не довелося довго вмовляти. Будинок, який ми шукали, виявився солідною досить новою будівлею на багато квартир. Швейцар в уніформі грівся на сонечку біля воріт, тож саме до нього Пуаро звернувся найперше.

– Перепрошую, тут живуть містер і місіс Робінсони?

Швейцар явно був не схильний вести приємні бесіди. Навіть не глянувши на нас, він буркнув:

– Номер чотири. Третій поверх.

– Дуже дякую. А чи не скажете, чи давно вже Робінсони тут оселилися?

– Шість місяців тому.

Я аж відступив від здивування, а Пуаро розтягнув губи у зловтішній посмішці.

– Не може бути! – скрикнув я, – мабуть, ви щось плутаєте.

– Шість місяців.

– Ви впевнені? Жінка, про яку ми питаємо, висока, струнка і має рудувате волосся…

– Ага, це вона, – підтвердив швейцар. – Ці люди переїхали сюди шість місяців тому, на Михаїла.

Після цих слів чоловік у формі, здавалося, втратив до нас інтерес, розвернувся й посунув у будинок. А ми пішли на вулицю.

– Eh bien, Гастінґсе? – м’яко запитав мій друг, – ви досі так само впевнені, що та прекрасна жінка завжди каже правду?

Я промовчав.

Пуаро ж упевнено попрямував по вулиці Бромптон-Роуд, і мені вже на ходу довелося питати, куди це ми так поспішаємо і з якою метою.

– До брокерів, Гастінґсе. Мені раптом страшенно захотілося зняти квартиру в Монтеґю-Меншенс. Якщо я все правильно зрозумів, у цьому будинку невдовзі мають відбутися прецікаві речі.

Нам пощастило. На п’ятому поверсі якраз здавалася чудова вмебльована квартира номер вісім за ціною десять гіней на тиждень. Пуаро домовився, що ми поживемо там місяць. Уже надворі він зупинив усі мої спроби протестувати:

– Але ж я нині заробляю, Гастінґсе! Невже не можна собі дозволити трохи витрат? До речі, у вас є револьвер?

– Так, десь був, – відповів я трохи збентежено, – ви що, думаєте…

– Що він вам знадобиться? Цілком імовірно. Вам починає це подобатися, правда? Любите ви романтичні й видовищні події.

Наступні кілька днів ми просиділи в тимчасовому новому домі. Квартира була чудово обставлена. Вона була в тому самому крилі будинку, що й помешкання Робінсонів, але на два поверхи вище.

Через два дні після того, як ми в’їхали, настала неділя. По обіді Пуаро прочинив вхідні двері й покликав мене: десь унизу захряснулися двері.

– Швидше, Гастінґсе, погляньте вниз на сходи, то ваші нові знайомі? Але не дуже вихиляйтеся за перила, не можна, щоб вони вас помітили.

Я обережно визирнув униз.

– Це вони, – прошепотів.

– Добре. Почекаємо трохи.

Десь за півгодини вийшла молода жінка в гарному яскравому одязі. Потираючи руки, Пуаро повернувся в квартиру.

– C’est ça[52]. Пішли хазяїн із хазяйкою, а за ними – і служниця. Тепер у їхньому помешканні нікого не має бути.

– Що ви збираєтеся робити? – стривожено запитав я.

Пуаро кинувся в господарську кімнату для слуг у нашій квартирі. Смикнув за мотузку, якою спускають підставку з вугіллям, і радісно проголосив: – Ми пройдемо шляхом, яким щодня рухається сміття. Ніхто нас не помітить. Недільний концерт, недільний візит у гості, зрештою, знаменитий англійський недільний пообідній сон – після le rosbif[53] – усі вони відволікатимуть увагу мешканців від Еркюля Пуаро і від його хитромудрого задуму. Ходімо, друже.

Детектив ступив на грубу дерев’яну платформу, а я нерішуче – за ним.

– Ми що, вдеремося в чужу квартиру? – стривожено запитав я.

Відповідь Пуаро не дуже мене заспокоїла:

– Не прямо зараз, – буркнув він.

Тягнучи за мотузку, ми спустились аж до третього поверху. Пуаро радісно гмикнув, переконавшись, що дерев’яні двері в господарську кімнату на цьому поверсі не замкнені.

– Бачите? Вони ніколи не замикають ці двері вдень. Тому будь-хто може сюди піднятись або спуститися, як зробили це ми. Уночі – замикають, але не завжди. Тож тут ми маємо перестрахуватися.

Пуаро витяг із кишені кілька інструментів і з майстровитою впевненістю взявся прикручувати защіпку так, щоб її можна було висмикнути з боку шахти для сміття. Три хвилини – і справу було зроблено. Тоді Пуаро запхав інструменти в кишеню, і ми піднялися до себе в квартиру.

***

У понеділок Пуаро цілий день десь ходив, а коли повернувся, то задоволено відкинувся у кріслі.

– Гастінґсе, дозволите розповісти вам одну невеличку історію? Вона має вам сподобатися. Можливо, навіть нагадає якийсь улюблений фільм.

– Починайте вже, Пуаро, – засміявся я. – Здогадуюся, що це реальна історія, а не витвір вашої бурхливої уяви.

– Вона абсолютно правдива, за це може поручитися інспектор Джепп зі Скотленд-Ярду, адже саме з його ласки історія дійшла до моїх вух. Отже, слухайте, Гастінґсе. Трохи більше ніж шість місяців тому з однієї урядової контори в США було викрадено важливі документи – карти, розроблені у військово-морському флоті. На них було вказано розміщення оборонних кораблів. За інформацію з цих документів будь-який іноземний уряд – скажімо, Японії, – радо віддав би чималу суму. Підозра у крадіжці впала на молодика на ім’я Луїджі Валдарно, італійця, який обіймав у конторі якусь незначну посаду. Він зник разом із паперами. А за два дні цього злодія, якщо він був злодієм, знайшли застреленого в Іст-Сайді у Нью-Йорку. Паперів при ньому не було. Незадовго до того Луїджі Валдарно почав зустрічатися з міс Ельзою Гардт, юною співачкою, яка нещодавно почала виступати у Нью-Йорку і знімала квартиру разом із братом. Ніхто не знає, звідки приїхала міс Гардт, а після смерті коханого вона раптово зникла. Є підстави вважати, що це насправді була досвідчена міжнародна шпигунка, яка наробила багато чорних справ, прикриваючись різними вигаданими іменами. Американська розвідка намагалася знайти її, водночас не спускаючи ока з одного скромного джентльмена-японця, який жив у Вашинґтоні. Офіцери були певні: щойно міс Ельза Гардт замете сліди, вона спробує вийти на зв’язок зі згаданим джентльменом. І от два тижні тому він вирушив в Англію. Отже, можна припустити, що Ельза теж в Англії. – Пуаро помовчав, а тоді м’яко додав, – Офіційний опис Ельзи такий: зріст – 5,7 футів[54], очі блакитні, волосся руде, струнка, ніс рівний, без особливих ознак.

– Місіс Робінсон! – видихнув я.

– Так, це може бути вона, – підтвердив Пуаро. – А ще я дізнався, що саме сьогодні вранці чорнявий чоловік, якийсь іноземець, запитував про мешканців квартири номер чотири. Тому, mon ami, боюся, вам доведеться вночі відмовитися від здорового сну і приєднатися до мене. Будемо чувати у квартирі внизу – озброєні вашим пречудовим револьвером, bien entendu![55]

– Я готовий! Коли спускаємося?

– Опівнічна година – найкраща для врочистого початку нашої справи. Навряд чи щось трапиться раніше.

Рівно о дванадцятій ми пробралися в ліфт для вугілля і спустилися на третій поверх. Пуаро покрутив замок, і двері відчинилися всередину. Ми пробрались у квартиру. Із господарської кімнати ми перейшли в кухню, де зручно вмостилися на стільцях за прочиненими дверима у вітальню.

– Тепер просто зачекаймо, – задоволено сказав Пуаро і заплющив очі.

Мені чекання здалося вічністю. Я дуже боявся заснути. Коли мені вже почало здаватися, що ми пробули в кухні не менше восьми годин – а насправді ми чекали лише одну годину і двадцять хвилин, як виявилося потім – до моїх вух долинув тихий звук, ніби щось дряпалося в двері. Пуаро торкнувся моєї руки. Я підвівся, і ми обережно рушили до вітальні. Звук долинав звідти. Пуаро прошепотів мені в саме вухо:

– За вхідними дверима. Вони намагаються зламати замок. Коли я подам вам знак, нападете на нього ззаду і міцно схопите. Будьте обережні: в нього ніж.

Нарешті в замку щось клацнуло, і у дверях з’явилася маленька плямка світла. Вона негайно згасла, і двері помалу розчинилися. Ми з Пуаро притислися до стіни. Я почув дихання чоловіка, який пройшов біля нас і засвітив ліхтарика. У цю мить Пуаро сказав мені у вухо:

– Allez[56].

Ми разом метнулися вперед і Пуаро швидким рухом накинув на голову злочинця вовняний шарф, а я схопив його за руки. Усе відбулося швидко і без жодного звуку. Я розтис чоловікову руку й забрав кинджал, а Пуаро скинув шарф із його очей, залишивши зав’язаним рота. Я вийняв револьвер, щоб злочинець зрозумів, що від нас він не втече. Коли той почав пручатися, Пуаро щось швидко зашепотів йому на вухо, і зрештою чоловік кивнув. Тоді детектив махнув рукою, вимагаючи тиші, і повів нас із квартири вниз надвір. Я йшов позаду нашого в’язня, тицяючи револьвером йому в спину. Коли ми вийшли на вулицю, Пуаро повернувся до мене.

– За рогом на нас чекає таксі. Дайте мені револьвер. Більше він нам не знадобиться.

– Але ж злочинець може спробувати втекти!

Пуаро посміхнувся.

– Ні, він цього не робитиме.

Я пішов по таксі й повернувся за хвилину. Побачивши нашого в’язня вже без шарфа на обличчі, я з подивом відсахнувся.

– Це не японець! – прошепотів я на вухо Пуаро.

– Ви завжди були дуже спостережливі, Гастінґсе! Ніщо не сховається від вашого пильного ока. Справді, цей чоловік – не японець. Він італієць.

Ми сіли в таксі, і Пуаро назвав водієві адресу в районі Сент-Джонс-Вуд. Крізь густий туман майже нічого не було видно. При нашому в’язневі я не хотів питати в Пуаро, куди ми їдемо, тож просто відвернувся і марно намагався розгледіти хоча б маленький вогник.

Ми вийшли біля маленького будинку, що стояв у глибині двору трохи далі від дороги. Уздовж вулиці плівся якийсь утомлений блукалець напідпитку, і Пуаро мало не стукнувся з ним лобом. Пролунала лайка, якої я не розчув, а тоді ми троє попростували до будинку. Пуаро подзвонив і помахом руки наказав нам відступити вбік. Ніхто не відповідав. Пуаро подзвонив удруге і втретє, а тоді схопив дверний молоток й узявся гатити ним по одвірку.

За кілька хвилин вікно над дверима засвітилося, і двері трохи прочинилися.

– Чого в біса ви хочете? – пролунав різкий чоловічий голос.

– Мені потрібен лікар. Дружині погано.

– Тут немає ніякого лікаря.

Чоловік хотів уже хряснути дверима, але Пуаро встромив ногу в щілину. Він раптом став схожий на типового розлюченого француза з газетних карикатур.

– Що ви казати, немає лікар? Я направлю на вас закон. Ви маєте йти! Я тут дзвонити і стукати всю ніч!

– Вельмишановний джентльмене… – Двері знову відчинилися, і на порозі став чоловік у нічній сорочці й капцях. Він простягнув руку, щоб заспокоїти Пуаро, і сторожко роззирнувся.

– Я подзвонити в поліцію!

Пуаро повернувся, щоб спуститися сходами.

– Не треба, заради Бога! – Чоловік кинувся за ним.

Елегантним ударом Пуаро збив його з ніг і скинув зі сходів, а наступної миті ми троє заскочили в будинок і замкнули за собою двері.

– Швидше, сюди! – Пуаро побіг поперед нас у найближчу кімнату і швидко увімкнув світло. – Ви ховайтеся за штору.

– Si, Signor[57], – сказав італієць і заскочив за пишну оксамитову штору з трояндами, яка наполовину прикривала вікно.

І саме вчасно, бо в ту ж секунду в кімнату забігла жінка. Висока, з рудуватим волоссям, вона була одягнена в багряне кімоно, яке вигідно підкреслювало її стрункий стан.

– Де мій чоловік? – закричала вона, кинувши на нас переляканий погляд. – І хто ви такі?

Пуаро ступив уперед і вклонився.

– Дуже сподіваюся, що ваш чоловік не застудиться. Я помітив, що взутий він був у капці і що нічна сорочка в нього тепла.

– Хто ви? І що робите в моєму домі?

– Справді, ми ще не мали честі познайомитися з вами, мадам. Це особливо прикро, бо один із нас прибув просто з Нью-Йорка, щоб зустрітися з вами.

Штора відсунулася, і з-поза неї вийшов італієць. Я з жахом помітив, що він тримає мій револьвер – мабуть, Пуаро неуважно покинув його на сидінні в таксі.

Жінка пронизливо заверещала і розвернулася тікати, але позаду неї вже стояв Пуаро, підпираючи спиною замкнені двері.

– Випустіть мене! – закричала жінка. – Він мене вб’є!

– Кто вбиф Луїджі Валдарно? – різко запитав італієць, націлюючи зброю на кожного з нас по черзі. Ми не наважувалися навіть поворухнутися.

– Боже, Пуаро, це жахливо! Що нам тепер робити? – закричав я.

– Зробіть мені ласку, помовчте, Гастінґсе. Запевняю вас, наш новий друг нікого не застрелить, поки я йому не накажу.

– Ви такі фпевнені, так? – сказав італієць, криво посміхаючись.

Я ще більше вжахнувся, а жінка різко повернулася до Пуаро.

– Чого ви хочете?

Детектив вклонився.

– Не хочу ображати гострий розум міс Ельзи Гардт – адже вона й сама знає відповідь.

Жінка граційно повернулася і підняла великого чорного оксамитового кота, який накривав телефон.

– Вони зашиті в підкладці.

– Мудро, – пробурмотів Пуаро й відступив від дверей. – Я затримаю вашого нью-йоркського друга, поки ви тікатимете.

– Дюрень! – заревів італієць, націлив револьвер на фігуру, яка вже встигла вибігти за двері, і вистрелив саме в той момент, коли я накинувся на нього.

Але револьвер тільки клацнув, не завдавши нікому шкоди, і в тиші, що настала після цього, пролунав м’який голос Пуаро:

– Ніколи не довіряйте старим друзям, Гастінґсе. Я не люблю, коли мої друзі носять при собі заряджену зброю, а вже поверховому знайомцю й поготів не дозволив би цього зробити. Ні-ні, mon ami.

Останні слова було спрямовано в бік італійця, який хрипко вилаявся. Пуаро й далі говорив із ним заспокійливим тоном:

– Бачте, яку послугу я вам зробив. Урятував від кари через повішання. І не думайте, що наша прекрасна леді втече. Ні-ні, за будинком стежать, спереду і ззаду. Вони потраплять простісінько поліції в руки. Хіба ця думка вас не радує? Так, тепер ви можете вийти з кімнати. Але будьте обережні – дуже обережні. Я… Ох, він уже побіг геть! А мій друг Гастінґс дивиться на мене з докором. А історія ж така проста! Одразу було зрозуміло, що з усіх сотень охочих винайняти квартиру номер чотири в Монтеґю-Меншенс обрали зрештою тільки Робінсонів. Чому? Що вирізняло їх з-поміж інших – і то вирізняло одразу, з першого погляду? Зовнішність? Можливо, але жоден із них не мав якихось особливих ознак. Отже, їхнє прізвище!

– Але ж Робінсон – звичайнісіньке прізвище! – вигукнув я.

– О! Sapristi[58], точно! У тому-то й річ. Ельза Гардт із чоловіком чи братом – хто він там, не знаю, – припливають із Нью-Йорка і знімають квартиру під іменем містера і місіс Робінсонів. Потім вони дізнаються, що мафія, до лав якої належав Луїджі Валдарно, напала на їхній слід. Що робити? Наші злочинці обирають геніально простий шлях. Вони розуміють, що жоден із переслідувачів не знає їх в обличчя, тому здають свою квартиру за неймовірно низьку ціну. Серед тисяч молодих пар, які шукають житло в Лондоні, має точно трапитися кілька Робінсонів. Треба тільки трохи зачекати. Якщо ви розгорнете телефонний довідник, то зрозумієте, що рано чи пізно в місті має знайтися рудоволоса місіс Робінсон. Що станеться потім? Приїде месник. Він знатиме ім’я й адресу. Вдереться в квартиру – і все буде скінчено, помсту здійснено, а міс Ельза Гардт знову вийде сухою з води. До речі, Гастінґсе, ви мусите познайомити мене зі справжньою місіс Робінсон – тією чудовою правдивою особою! Що вона подумає, коли побачить, що в її квартиру хтось вдерся? Треба поспішити назад. О, здається, приїхав Джепп із хлопцями.

Пролунав гучний стук у двері.

– А як ви дізналися цю адресу? – запитав я, простуючи за Пуаро в передпокій. – Мабуть, стежили за першою місіс Робінсон, коли вона вийшла з квартири?

– A la bonne heure[59], Гатсінґсе. Нарешті ви почали використовувати свої сірі клітинки. А тепер зробимо Джеппу невеличкий сюрприз.

Прочинивши двері, Пуаро вистромив голову кота і промовив: «Няв!».

Інспектор зі Скотленд-Ярду, який стояв надворі вдвох із якимось чоловіком, аж підскочив від несподіванки.

– А, то це мій друг Пуаро зі своїми милими жартами! – вигукнув він, коли вслід за котом у дверях з’явилася голова мого друга детектива. – Впустіть нас, мосьє.

– Наші друзі живі й здорові?

– Так, ми впіймали цих рибок. Але в них при собі не виявилося того, що ми шукали.

– Справді? Тоді заходьте, пошукаєте. Ми з Гастінґсом уже, мабуть підемо, але спершу я прочитаю вам коротеньку лекцію про породи й поведінку домашніх котів.

– О Боже, у вас що, зовсім гайки порозкручувалися?

– Котам, – проголосив Пуаро, – поклонялися древні єгиптяни. Ми досі вважаємо, що коли дорогу перебіжить чорний кіт, нас спіткає удача. Саме такий кіт перебіг вам дорогу сьогодні вночі, Джеппе. Я знаю, що в Англії вважають нечемними розмови про нутрощі котів або будь-якої особи. Але нутрощі цього кота надзвичайно цінні. Я говорю зараз про підкладку.

Раптом другий чоловік, який зайшов у будинок із Джеппом, гмикнув і взяв кота в Пуаро з рук.

– О, я забув вас познайомити, – сказав Джепп. – Містере Пуаро, це містер Берт зі служби розвідки США.

Чутливі пальці американця намацали те, що його цікавило. На мить він завмер, занімівши. А тоді дар мови повернувся до нього.

– Приємно познайомитися, – сказав містер Берт.

Таємниця Мисливської хатини

– Що ж, – пробурмотів Пуаро, – цього разу я, може, і не помру.

Зауваження це прозвучало з вуст пацієнта, який одужував від грипу, тож я зрозумів, що оптимізм нарешті повертається до мого друга. Я сам перехворів першим, а Пуаро підхопив недугу від мене. Тепер він сидів на ліжку, обкладений подушками. Голова його була закутана вовняним шарфом, а руки тримали дуже отруйний tisane[60], що його я приготував за вказівками самого хворого. Мій друг задоволено оглядав ряд пляшечок із ліками, які стояли строго за розміром на полиці каміна.

– Так-так, – продовжував він, – я знову буду собою, видатним Еркюлем Пуаро, грозою всіх злодіїв і злочинців! Уявіть собі, mon ami, що навіть у «Світській хроніці» мені присвятили абзацик. Ось він: «Злочинці, виходьте зі схованок! Еркюль Пуаро – і повірте, дівчата, це справжній Геркюлес! – наш знаменитий маленький детектив не зможе вас загребти, бо його самого загріб la grippe![61]».

Я засміявся.

– Чудово, Пуаро. Ви стаєте публічною особою. На щастя, за час хвороби вам не довелося пропустити нічого цікавого.

– Це правда. Тих кількох справ, від ведення яких довелося відмовитися, мені абсолютно не шкода.

Аж тут у дверях з’явилася голова хазяйки, в якої ми винаймали квартиру.

– Унизу чекає джентльмен. Каже, що дуже хоче зустрітися з мосьє Пуаро або з вами, капітане. Він дуже наполягав. До того ж це солідний джентльмен, тож я погодилася взяти в нього візитку і принести її вам.

Жінка передала мені картку. «Містер Роджер Гейверінґ» – прочитав я.

Пуаро повернувся до книжкових полиць, і я слухняно дістав звідти довідник «Хто є хто». Детектив узяв його в мене з рук і швидко прогорнув кілька сторінок.

– «Другий син п’ятого барона Віндзора. Тисяча дев’ятсот тринадцятого року одружився із Зоєю, четвертою дочкою Вільяма Крабба».

– Гм! – сказав я. – Здається, це та дівчина, яка виступала в кабаре «Легковажність», правда, вона називала себе Зоєю Керрісбрук. Пам’ятаю, вона вийшла заміж за якогось молодика якраз перед війною.

– Не хотіли б ви, Гастінґсе, спуститися й вислухати, яка ж біда спіткала нашого відвідувача? Перепросіть його за мене.

Роджер Гейверінґ виявився чоловіком років сорока, міцно збитим і солідним. Утім, обличчя в нього було змучене, його явно щось сильно тривожило.

– Капітане Гастінґс? Я так розумію, ви партнер мосьє Пуаро. Він неодмінно має сьогодні поїхати зі мною в Дербішир.

– Боюся, це неможливо, – відповів я, – Пуаро в ліжку хворий – у нього грип.

Чоловік посмутнів.

– Який жах, це такий удар для мене…

– Мабуть, ваша ситуація дуже серйозна?

– О Боже, так! Мого дядька, мого найкращого друга в цілому світі, підло вбили минулої ночі.

– Тут, у Лондоні?

– Ні, в Дербіширі. Я був у місті й сьогодні вранці отримав телеграму від дружини. І негайно кинувся до мосьє Пуаро, щоб ублагати його розплутати цю справу.

– Перепрошую, зачекайте хвилинку, – сказав я, бо мені раптом спала на думку чудова ідея.

Я кинувся вгору сходами і в кількох реченнях переказав Пуаро всю історію. Наступні слова він просто зняв у мене з язика.

– Бачу-бачу. Ви хочете поїхати туди без мене, правда? Ну що ж, чом би й ні. Ви вже мали досконало вивчити мої методи роботи. Прошу тільки надавати мені щодня якнайповніший звіт про всі без винятку події, а також виконувати все, що я вам скажу.

На ці умови я пристав із радістю.

***

За годину я вже сидів навпроти містера Гейверінґа у вагоні першого класу, і потяг відносив нас далі й далі від Лондона.

– Насамперед, капітане Гастінґс, ви маєте знати, що Мисливська хатина, до якої ми прямуємо і де відбулася трагедія, – це всього лиш невеличкий будиночок посеред вересових пустищ Дербіширу. Самі ми живемо біля Ньюмаркета, а на зиму знімаємо квартиру в місті. За Мисливською хатиною наглядає економка, яка прислуговує нам, коли на вихідні ми час від часу туди навідуємося. На сезон полювання ми, звісно, привозимо кількох слуг із Ньюмаркета. Мій дядько, містер Гаррінґтон Пейс (мабуть, ви знаєте, що моя мати була міс Пейс із Нью-Йорка), останні три роки жив із нами. Він ніколи не міг ужитись ані з моїм батьком, ані зі старшим братом. Думаю, ми з ним так здружилися ще й тому, що я сам був у власній родині чорною вівцею. Звичайно, я бідний, а мій дядько був багатий – саме його гроші тримали нас на плаву. Але хоча це був доволі екстравагантний чоловік, нам із ним було легко, і ми троє жили в мирі та злагоді. Два дні тому дядько, трохи стомлений від наших розваг у місті, запропонував поїхати на день-два в Дербішир. Дружина послала телеграму місіс Міддлтон, економці, і того ж вечора ми прибули в хатину. Вчора мені довелося повернутися в місто, а дружина з дядьком залишилися. І от, зранку я отримав цю телеграму.

Він передав мені аркуша:

«Приїзди негайно дядька Гаррінґтона вбили вночі привези гарного детектива якщо зможеш але приїзди – Зоя».

– То ви досі не знаєте, як усе сталося?

– Ні. Думаю, про це напишуть вечірні газети. Не сумніваюся, що поліція вже в курсі.

Близько третьої ми прибули на невелику станцію Елмерз-Дейл. Звідти довелося проїхати ще п’ять миль, аж поки ми дісталися до невеликого сірого кам’яного будиночка посеред горбистої пущі.

– Самотнє місце, – відзначив я, здригнувшись.

Гейверінґ кивнув.

– Спробую позбутися цієї хатини. Ніколи більше не зможу тут жити.

Ми розчинили ворота й почали підніматися вузькою стежкою, що вела просто до дубових дверей, коли на порозі з’явилася знайома фігура і рушила нам назустріч.

– Джепп! – вигукнув я.

Інспектор зі Скотленд-Ярду широко заусміхався до мене, а тоді привітався з моїм супутником.

– Містер Гейверінґ, я не помилився? Мене прислали з Лондона розслідувати справу, і якщо ви не заперечуєте, сер, я хотів би з вами поговорити.

– Моя дружина…

– Я вже поспілкувався з вашою чарівною половинкою, сер, і з економкою. Не затримаю вас надовго, бо поспішаю повернутися назад у село, адже тут я вже побачив усе, що слід було побачити.

– Я сам досі нічого не знаю, тому…

– Так-так, – заспокоїв його Джепп, – я хочу обговорити з вами тільки одну-дві детальки цієї справи. Капітан Гастінґс мене знає, він зараз підніметься і скаже всім домашнім, що ви приїхали. До речі, капітане, ви тут зі своїм найліпшим другом?

– Він у ліжку, хворий на грип.

– Справді? Співчуваю. Ви тут як віз без коня – без вашого видатного детектива, правда?

Проковтнувши цей невдалий жарт, я знову рушив до будинку. Подзвонив у дзвінок, бо Джепп устиг зачинити за собою двері. За якусь мить вони знову розчинилися, і на порозі стала немолода жінка, вбрана в чорне.

– Містер Гейверінґ підійде за хвилину, – пояснив я, – з ним спілкується інспектор. Я приїхав із Лондона разом із вашим хазяїном, щоб розслідувати вбивство. Розкажіть мені, будь ласка, що трапилося минулої ночі.

– Заходьте, сер. – Економка зачинила за мною двері, і ми опинилися в напівтемному передпокої. – Той чоловік приїхав учора вже після вечері. Я впустила його, і він сказав, що хоче поговорити з містером Пейсом, сер, а оскільки він балакав із таким самим акцентом, то я подумала, що той джентльмен – друг містера Пейса з Америки. Я провела його в кімнату для зброї, а тоді піднялася, щоб покликати містера Пейса. Той чоловік не назвався, і тепер я розумію, що це було досить дивно. Я сказала про нього містерові Пейсу, і він, здається, подивувався, але сказав хазяйці: «Вибач, Зоє, піду подивлюся, що від мене хоче цей гість». Містер Пейс пішов у кімнату зі зброєю, а я вернулася на кухню, але потім почула гучні голоси, ніби вони сварилися, і пішла в передпокій. Тоді ж вийшла і хазяйка, а потім пролунав постріл і запала страшенна тиша. Ми обидві кинулися до кімнати, але двері були замкнені зсередини, і нам довелося оббігти будинок, щоб дістатися до вікна. Воно було розчинене, а всередині лежав містер Пейс, він стікав кров’ю.

– А куди подівся його відвідувач?

– Певно, втік через вікно, поки ми добігли.

– І що було далі?

– Місіс Гейверінґ послала мене кликати поліцію. Мені довелося пройти пішки п’ять миль. Я привела їх сюди, і констебль залишився на ніч, а зранку прибув джентльмен із лондонської поліції.

– Яким був на вигляд той чоловік, що попросив вас покликати містера Пейса?

Економка задумалася.

– Він мав чорну бороду, сер, був немолодий, одягнений у світлу куртку. Крім того, що той чоловік говорив із американським акцентом, я нічого дивного в ньому не помітила.

– Зрозуміло. А можна тепер поговорити з місіс Гейверінґ?

– Вона нагорі, сер. Покликати її?

– Так, будь ласка. Скажіть їй, що містер Гейверінґ надворі з інспектором Джеппом, а джентльмен, який приїхав з ним із Лондона, хоче з нею поспілкуватися, і то якнайскоріше.

– Добре, сер.

Мені нетерпеливилося дізнатися всі факти. Джепп почав розслідування на кілька годин раніше, і тепер, коли він так поспішав звідси поїхати, мені дуже хотілося наступити йому на п’яти.

Місіс Гейверінґ не змусила довго на себе чекати. За кілька хвилин я почув легкі кроки на сходах і, підвівши очі, побачив дуже гарну молоду жінку, яка спускалася до мене. Вона була вдягнена в яскраво-червоний вовняний светр, що чудово підкреслював її худорляву, як у хлопчика, статуру. На темному волоссі виднілася червона шкіряна шапочка. Навіть недавня трагедія не змогла притлумити краси й енергії цієї жінки.

Я відрекомендувався, і вона квапливо кивнула.

– Звісно, я чула про вас і про вашого колегу, мосьє Пуаро. Ви разом робите неймовірні речі, правда? Мій чоловік вчинив дуже мудро, що привіз вас одразу. Тепер ви будете ставити мені запитання? Це ж найпростіший спосіб дізнатися все, що вам потрібно, про нашу жахливу подію?

– Дякую, місіс Гейверінґ. О котрій годині прибув той незнайомець?

– Мабуть, ближче до дев’ятої вечора. Ми якраз повечеряли й сиділи за кавою та цигарками.

– Ваш чоловік уже виїхав у Лондон?

– Так, він пішов на потяг, що від’їжджає з нашої станції о 18 : 15.

– До станції він їхав на машині чи йшов пішки?

– Нашої машини тут немає. З Елмерз-Дейлу прибув автомобіль, щоб вчасно його довезти.

– Містер Пейс поводився як завжди?

– Точнісінько. Абсолютно нормально.

– А тепер опишіть, будь ласка, вашого відвідувача.

– Боюся, що не зможу. Я його не бачила. Місіс Міддлтон провела його одразу в кімнату для зброї, і тільки після того піднялася покликати дядька.

– І що сказав дядько?

– Він, здавалося, стривожився, але одразу пішов. Минуло не більше п’яти хвилин, поки я почула гучні голоси і збігла в передпокій, де мало не стукнулася лобом із місіс Міддлтон. Тоді ми почули постріл. Кімнату для зброї було замкнено зсередини, і нам довелося обійти будинок, щоб дістатися до вікна. Звичайно, поки ми ходили, злочинець встиг утекти. Мого бідного дядька, – її голос затремтів, – застрелили просто в голову. Я одразу побачила, що він мертвий. І послала місіс Міддлтон покликати поліцію, а сама нічого не чіпала, щоб усе лишилося так, як є.

Я схвально кивнув.

– Із якої зброї стріляли?

– Я можу тільки здогадуватися, капітане Гастінґс. На стіні висіло два револьвери, що належать моєму чоловікові. Один із них зник. Я вказала на це поліції, і вони забрали другий револьвер із собою. Коли дістануть кулю, думаю, зможуть сказати точніше.

– Можна пройти в кімнату для зброї?

– Звичайно. Поліція вже закінчила там працювати. Але тіло забрали.

Вона провела мене на місце вбивства. Аж тут у вітальню зайшов містер Гейверінґ, і його дружина, швидко перепросивши, кинулася до нього. Я залишився вести розслідування на самоті.

Мушу сказати, що я швидко розчарувався. У детективних романах місця злочину аж кишать різними речовими доказами, але в цій кімнаті не знайшлося нічогісінько, що привернуло б мою увагу, – крім широкої кривавої смуги на килимі, куди, мабуть, упав підстрелений чоловік. Я роздивився все дуже уважно і навіть кілька разів сфотографував кімнату маленьким апаратом, який привіз із собою. Також розглянув землю під вікном, але вона була така затоптана багатьма ногами, що я зрозумів: час на неї гаяти не варто. Ні, я вже побачив усе, що Мисливська хатина могла мені показати. Треба їхати назад в Елмерз-Дейл і зустрітися там із Джеппом. Так я і зробив: попрощався з Гейверінґами, і машина, яка привезла нас у хижу, забрала мене назад.

Я знайшов Джеппа в селі, і він узяв мене з собою на розтин. Гаррінґтон Пейс був невеличкий і худорлявий, чисто поголений – на вигляд типовий американець. Його застрелили в голову ззаду, з близької відстані.

– На секунду відвернувся, – пояснив Джепп, – і той другий чоловік зірвав зі стіни револьвер, а тоді застрелив його. Револьвер, що його нам віддала місіс Гейверінґ, був повністю заряджений; думаю, той другий теж. Цікаво, які дурні речі роблять часом люди. Тримати в себе на стіні два заряджені револьвери!

– Що ви думаєте про цю справу? – запитав я, коли ми вийшли з похмурої будівлі.

– Ну, передусім я спостерігав би за Гейверінґом. Так-так! – сказав він у відповідь на мій здивований вигук. – Цей чоловік має темні плями на репутації. Коли він вчився в Оксфорді, виникла якась цікава історія з підписами його батька на чеках. Тоді ситуації не дали розголосу. А нині Гейверінґ серйозно зав’яз у боргах – і це такі борги, з якими він точно не захотів би піти до дядька, хоча тепер, можна не сумніватися, наш боржник отримає чималу спадщину. Так, я за ним спостерігав би, ось чому я так хотів поговорити з ним іще до того, як він зустрівся з дружиною. Але їхні свідчення збігаються, і на станції я з’ясував, що Гейверінґ таки поїхав о 18 : 15. Потяг прибуває в Лондон о 22 : 30. Після цього, за його словами, він пішов просто у свій клуб, і якщо це так, то Гейверінґ аж ніяк не міг застрелити дядька о дев’ятій, навіть якби одягнув накладну чорну бороду!

– До речі, хотів вас запитати, що ви думаєте про ту чорну бороду?

Джепп підморгнув.

– Думаю, вона дуже швидко виросла, та борода – за час п’ятимильної подорожі від станції в Елмерз-Дейлі до Мисливської хатини. Американці, яких я зустрічав, майже всі були чисто поголені. Так, саме серед американських друзів містера Пейса слід нам шукати вбивцю. Я спершу допитав економку, а потім хазяйку, і їхні історії цілком збігаються. Шкода тільки, що місіс Гейверінґ не бачила того чоловіка. Вона розумна жінка і, думаю, помітила б щось таке, що навело б нас на слід!

Я сів і написав дуже детальний звіт для Пуаро. Але перш ніж надіслати листа, мені вдалося додати до нього ще кілька важливих деталей.

Дістали кулю і довели, що її було випущено з такого самого револьвера, як той, що його поліції передала місіс Гейверінґ. Перевірили і підтвердили, що фатальної ночі містер Гейверінґ їхав саме тим потягом і прибув у Лондон. А ще зробили сенсаційну знахідку: один джентльмен, який мешкає в лондонському районі Ілінґу, перетинаючи зранку парк Гейвен-Ґрін, щоб дістатися до станції метро, помітив згорток брунатного паперу, що лежав біля рейок. Чоловік розгорнув його і побачив револьвер. Пакунок було передано місцевій поліції, і того ж вечора з’ясувалося: це той самий револьвер, який усі шукали, ідентичний зі зброєю, що її надала місіс Гейверінґ. Зі знайденого револьвера вистрелили один раз.

Про все це я написав у звіті для Пуаро. Наступного ранку від нього прилетіла телеграма:

«Звичайно чорнобородий чоловік то не містер Гейверінґ тільки ви і Джепп могли таке подумати телеграфуйте мені опис зовнішності економки й у якому одязі вона була сьогодні зранку те саме про місіс Гейверінґ не витрачайте час на фотографування приміщень ваші знімки надто темні й абсолютно не гарні».

Мені здалося, що стиль цієї телеграми був аж надто дотепний. Також я почав підозрювати, що Пуаро заздрить мені, адже я перебуваю на місці подій і можу впевнено вести справу. Вимога описати одяг двох жінок видалася мені смішною, але я виконав її, наскільки чоловік здатен впоратися з таким завданням.

Об одинадцятій прийшла телеграма з відповіддю від Пуаро:

«Порадьте Джеппові арештувати економку поки не пізно».

Ошелешений, я показав телеграму інспекторові. Той тільки тихо зітхнув.

– Він знає, що каже, наш Пуаро. Якщо від нього маємо такий наказ, виконаймо його. Щодо мене, то я тієї жінки навіть до пуття не розгледів. Не думаю, що зможу арештувати її, але точно приставлю когось спостерігати за нею. Їдьмо, поглянемо ще раз на цю жінку.

Але було вже пізно. Місіс Міддлтон, ця тиха немолода жінка, така на позір звичайна й порядна, мов крізь землю провалилася. Її валіза залишилася в будинку. У ній був тільки одяг. Ми так і не дізнались ані хто вона, ані де перебуває зараз.

Із містера Гейверінґа вдалося витягти лише кілька фактів.

– Я найняв її тижні три тому, коли звільнилася місіс Емері, наша попередня економка, через відому агенцію місіс Селбурн на Маунт-стрит. Саме через них я знайшов усіх своїх слуг. До мене прийшло тоді кілька жінок, і серед них місіс Міддлтон здалася найприємнішою, до того ж вона мала чудові рекомендації. Я тут же домовився з нею і повідомив про це агенцію. Не можу повірити, що з нею щось не так. Це була тиха приємна жінка.

Уся ця ситуація була дуже дивна. Зрозуміло, що місіс Міддлтон не могла сама застрелити містера Пейса, адже в ту мить, коли пролунав постріл, була у вітальні з місіс Гейверінґ; але, мабуть, економка була якось пов’язана з убивцею, адже чому так раптово зникла?

Я надіслав Пуаро телеграму зі звітом про останні події, пропонуючи поїхати в агенцію місіс Селбурн і розпитати про економку там.

Відповідь надійшла негайно:

«Нема чого питати в агенції вони про неї нічого не чули дізнайтеся на якому транспорті вона приїхала в хатину вперше».

Я нічого не розумів, але послухався Пуаро. В Елмерз-Дейлі було небагато засобів пересування. У гаражі стояло два розбиті «форди», а при станції було три кінні брички. У той день, про який ми питали, ані автомобілями, ані бричками ніхто не їздив. Коли про це запитали містера Гейверінґа, він пригадав, що виділив економці трохи грошей, щоб вона приїхала в Дербішир і могла найняти тут машину або бричку до Мисливської хатини. На станції зазвичай стояв принаймні один «форд», який розвозив подорожніх. Якщо пригадати, що у фатальний вечір на станції ніхто не помітив незнайомого чоловіка, з бородою чи без, можна було припустити, що вбивця приїхав до хатини на власному автомобілі, який чекав неподалік і на якому він потім утік. Мабуть, той самий автомобіль привіз уперше й таємничу економку на нове місце роботи. Зазначу, що звернення до агенції принесли саме такий результат, як передбачав Пуаро: у їхніх списках ніколи не було жінки на ім’я місіс Міддлтон. Так, вони отримали прохання її світлості місіс Гейверінґ знайти економку і послали до неї кількох жінок. Коли ж надійшов час отримати плату за послугу, леді не повідомила, кого саме обрала.

Засмучений, я повернувся в Лондон. Зайшовши в квартиру, я застав Пуаро в кріслі перед каміном, закутаного в яскравий халат. Він радісно привітав мене.

– Mon ami Гастінґс! Який я радий знову вас бачити. Дуже сумував за вами. Ви задоволені своєю поїздкою? Довелося побігати з Джеппом? Ви, мабуть, нарозслідувалися від душі!

– Пуаро! – вигукнув я. – Це якась непробивна стіна! Ніхто ніколи не розгадає цієї таємниці.

– Так, схоже, ми не уславимося розгадкою цієї загадки.

– Ба ні. Міцний горішок трапився нам цього разу.

– До речі, я ж чудово вмію лущити горіхи! Як білка! Мене хвилює не це. Я чудово знаю, хто вбив містера Гаррінґтона Пейса.

– Знаєте? Але як ви здогадалися?

– Ваші вичерпні відповіді на мої телеграми розкрили мені всю правду. Послухайте, Гастінґсе, розгляньмо всі факти по порядку. Містер Гаррінґтон Пейс – чоловік заможний, і весь його статок після смерті має перейти до небожа. Пункт перший: усі знають, що небіж по вуха в боргах. Пункт другий: небіж – чоловік далекий від моральності. Пункт третій…

– Але ж було підтверджено, що Роджер Гейверінґ справді їздив у Лондон!

– Précisément[62], і тому, оскільки містер Гейверінґ поїхав із Елмерз-Дейлу о 18 : 15, й оскільки містера Пейса не могли вбити перед тим, як небіж поїхав – інакше лікар відзначив би, що час смерті не збігається з тим часом, про який повідомили поліції – ми можемо зробити висновок, що містер Гейверінґ не вбивав дядька. Але ж залишається ще місіс Гейверінґ, Гастінґсе.

– Не може бути! Адже економка була з нею, коли пролунав постріл!

– Так-так, економка. Але ж вона зникла.

– Її знайдуть.

– Думаю, ні. Ця жінка якась дивна, Гастінґсе, вам не здається? Мені одразу це впало в око.

– Думаю, вона виконала свою місію, а потім умить зникла.

– І яка ж була її місія?

– Мабуть, виказати свого чорнобородого спільника.

– О ні, місія полягала в іншому. А саме – забезпечити алібі для місіс Гейверінґ у той момент, коли було здійснено постріл! І ніхто ніколи не знайде цієї жінки, mon ami, бо її не існує! «Немає такої людини», – як каже ваш видатний Шекспір.

– Це слова Діккенса, – пробурмотів я, силкуючись сховати усмішку. – Але як таке може бути, Пуаро?

– А так, що Зоя Гейверінґ була акторкою перед тим, як вийти заміж, а ви з Джеппом бачили економку лише в темному передпокої, скромну немолоду особу в чорному, яка говорила слабким голосом. І ні ви, ні Джепп, ні місцеві поліцейські не бачили місіс Міддлтон і її хазяйку одночасно в одному приміщенні. Це була просто дитяча забавка для зухвалої й розумної жінки. Вигородивши хазяйку, економка біжить нагору, вдягає яскравий светр і шапочку з причепленими до неї чорними кучерями та перетворюється на яскраву леді. Кілька вмілих дотиків – один макіяж змивається, накладається трохи рум’ян… І от перед нами вже прегарна Зоя Гейверінґ, спускається й вітається дзвінким молодим голосом. Ніхто не придивлявся до економки. Навіщо? Нікому не віриться, що вона могла вчинити злочин. Зрештою, в неї теж є алібі.

– А револьвер, який знайшли в Ілінґу? Невже це місіс Гейверінґ завезла його аж туди?

– Ні, це вже була робота містера Гейверінґа. Тут вони якраз і припустилися фатальної помилки. Саме завдяки їй я й напав на слід. Людина, яка вчинила вбивство з револьвера, що його тут на місці і знайшла, ніколи не забиратиме його з собою в Лондон. Ні, тут одразу було зрозуміло мотив: злочинці хотіли привернути увагу поліції до місця, віддаленого від Дербіширу, якнайшвидше відвести детективів від Мисливської хатини. Звичайно, з револьвера, знайденого в Ілінґу, не стріляли в містера Пейса. Роджер Гейверінґ випустив із нього одну кулю, повіз у Лондон, швиденько пішов у клуб, забезпечивши собі алібі, а потім подався в Ілінґ – це всього за двадцять хвилин ходи від клубу – і поклав там згорток. А тим часом прекрасна місіс Гейверінґ тихенько вбиває містера Пейса після вечері – ви ж пам’ятаєте, його було вбито пострілом у потилицю, це ще один промовистий момент! – перезаряджає револьвер і чіпляє його на місце. А тоді починає свою вишукану виставу.

– Неймовірно, – вражено прошепотів я, – але…

– Але правда. Bien sur[63], друже, це правда. Але як притягти цю прекрасну істоту до відповідальності? От у чім питання. Джепп має зробити все, що зможе. Я йому написав. Але боюся, Гастінґсе, нам доведеться віддати їх у руки долі або le bon Dieu[64], на ваш розсуд.

– Безбожні розкоренилися, як саморосле зелене те дерево[65], – процитував я.

– Але завжди платять за все свою ціну, Гастінґсе, завжди, croyez-moi!

Пуаро не помилився. Джепп повірив його теорії, але не зміг зібрати необхідних доказів, щоб арештувати підозрюваних.

Щедрий спадок містера Пейса перейшов до його вбивць. І все ж Немезида простягла над ними руку: коли я прочитав у газеті, що їхні світлості Роджер і місіс Гейверінґи загинули в авіакатастрофі дорогою до Парижа, то зрозумів, що справедливість узяла гору.

Крадіжка на мільйон доларів

– Стільки крадіжок сталося останнім часом! – вигукнув я одного ранку, відкладаючи газету. – Пуаро, покиньмо розплутувати злочини і здійснімо натомість злочин самі!

– Ви хочете стати на – як там у вас кажуть? – слизьку стежку, mon ami? Щоб збагатитися швидко й легко?

– Ах, Пуаро, погляньте лиш на цю недавню аферу: просто з борту «Олімпії» було викрадено цінних паперів на мільйон доларів – їх Англо-Шотландський банк планував надіслати в Нью-Йорк.

– Якби не mal de mer[66], і якби спеціальна медитація допомагала позбутися цієї хвороби на довше, ніж кілька годин, я теж із задоволенням покатався б на одному з цих чудових лайнерів, – мрійливо промуркотів Пуаро.

– О так! – з ентузіазмом вигукнув я. – Деякі лайнери нагадують справжні палаци: басейни, кімнати для відпочинку, ресторан, тераси з пальмами… Так можна й забути, що пливеш по морю.

– Я, на жаль, ніколи ні на мить не можу забути, що пливу по морю, – сумно сказав Пуаро. – І всі ці дурниці, які ви щойно перелічили, мене абсолютно не цікавлять. Але уявіть, друже, genuises[67], які подорожують інкогніто! На борту цих плавучих палаців, як ви правильно їх назвали, можна зустріти еліту, haute noblesse[68] кримінального світу!

Я засміявся.

– Так он до чого ви хилите! Вам хотілося б схрестити мечі з тим умільцем, який викрав цінні папери на мільйон?

Нашу приємну розмову перебила хазяйка квартири.

– Мосьє Пуаро, вас хоче бачити молода леді. Ось її візитка.

На картці було написано: «Міс Есме Фаркуар». Пуаро пірнув під стіл, щоб підняти з килима заблукалий клаптик паперу й акуратно поклав його у смітник, а тоді кивнув хазяйці, щоб та запрошувала візитерку.

Наступної хвилини в кімнату провели дівчину, вродливішої за яку я ще ніколи не бачив. Було їй, мабуть, років двадцять п’ять, вона мала карі очі й струнку поставу. Дівчина була гарно вбрана і трималася дуже гідно.

– Прошу вас, сідайте, мадмуазель. Це мій друг, капітан Гастінґс, компаньйон у вирішенні різних невеликих проблем.

– Боюся, мосьє Пуаро, сьогодні я принесла вам велику проблему, – сказала дівчина, після того, як ґречно вклонилася мені й сіла. – Насмілюся припустити, ви вже прочитали про неї в газетах. Я прийшла поговорити з вами про крадіжку цінних паперів із борту «Олімпії».

На обличчі Пуаро відбилося здивування, тому леді швидко додала: – Ви, мабуть, дивуєтеся: який стосунок маю я до такої солідної установи, як Англо-Шотландський банк? У певному сенсі ніякого, а в певному сенсі я з ним пов’язана всім. Бачте, мосьє Пуаро, я заручена з містером Філіпом Ріджвеєм.

– Ага! А містер Філіп Ріджвей…

– Був відповідальний за папери, коли вони зникли. Звісно, його ні в чому конкретному не звинувачують, це була не його провина. А проте мій наречений сам не свій від розпачу, до того ж його дядько наполягає, щоб Філіпове ім’я згадали в газетах, а це буде непоправний удар по його кар’єрі.

– Хто ж цей дядько?

– Містер Вавасур, один із генеральних директорів Англо-Шотландського банку.

– Ви ж розкажете мені, як усе сталося, міс Фаркуар?

– Звичайно. Як ви знаєте, банк хотів відкрити нові філії в Америці, і для цього вирішив надіслати за океан цінних паперів на мільйон доларів. Містер Вавасур спорядив у цю поїздку свого небожа, який багато років працював повіреним у банку і знав усі деталі співпраці з нью-йоркськими філіями. «Олімпія» вирушила з Ліверпуля двадцять третього. Того ж ранку валізу з цінними паперами Філіпові вручили особисто містер Вавасур та містер Шоу, двоє співдиректорів Англо-Шотландського банку. Папери було при ньому пораховано, запаковано й запечатано, і він одразу замкнув пакунок у власній валізі.

– Валіза була зі звичайним замком?

– Ні, містер Шоу наполіг, щоб на валізу встановили спеціальний замок, його виготовила фірма Габбса. Філіп, як я вже сказала, поклав пакунок на дно валізи. Цінні папери було викрадено всього за кілька годин до прибуття у Нью-Йорк. Увесь корабель дуже ретельно обшукали, але нічого не знайшли. Таке враження, що пакунок розчинився в повітрі.

Пуаро підняв брови.

– Але ж таки не розчинився! Я чув, що цінні папери було продано малими пачками просто в порту, через півгодини після прибуття «Олімпії». Що ж, тепер мені треба зустрітися з містером Ріджвеєм.

– О, я саме збиралася запросити вас на обід у «Чеширський сир». Філіп також буде там. Ми домовилися зустрітися, але він іще не знає, що я звернулася до вас від його імені.

Ми радо пристали на цю пропозицію й за хвилину вже сідали в таксі.

Містер Філіп Ріджвей уже чекав за столиком. Він дуже здивувався, побачивши наречену в компанії двох незнайомців. Це був симпатичний молодик, високий і чепурний. Волосся на його скронях уже торкнула сивина, хоча йому було ледве за тридцять.

Міс Фаркуар підійшла й ніжно взяла його за руку.

– Пробач мені, що я взялася за цю справу без твого дозволу, Філіпе, – мовила вона. – Дозволь познайомити тебе з мосьє Пуаро, про якого ти, мабуть, чув, і з його другом капітаном Гастінґсом.

Ріджвей здивувався.

– Звичайно, я чув про вас, мосьє Пуаро, – сказав він, тиснучи детективові руку. – Але не сподівався, що Есме звернеться до вас із моєю… нашою проблемою.

– Я боялася, що ти не дозволиш мені цього зробити, Філіпе, – м’яко пояснила міс Фаркуар.

– Тому підстрахувалася, – зауважив він, усміхнувшись. – Сподіваюся, мосьє Пуаро зможе прояснити неймовірну таємницю. Зізнаюся, я мало не з’їхав з глузду від хвилювання через усю цю історію.

Справді, він був змучений і стривожений, і на його обличчі проступала втома.

– Що ж, – проголосив Пуаро, – сідаймо обідати, а за обідом усі разом будемо думати, що можна зробити. Я хочу почути всю історію ще раз із вуст самого містера Ріджвея.

Поки ми ласували пречудовим м’ясним пирогом, Філіп Ріджвей розказував, як зникли цінні папери. Його історія точно повторила оповідь міс Фаркуар. Коли ж молодик замовк, заговорив Пуаро:

– Як саме ви виявили, що цінні папери зникли, містере Ріджвей?

У відповідь той гірко засміявся.

– Я не міг цього не помітити, мосьє Пуаро. Моя валіза наполовину стирчала з-під ліжка, вся подряпана й порізана – напевно, злодії намагалися видерти замок.

– Але валізу все ж відімкнули ключем, я не помиляюся?

– Саме так. Вони намагалися відкрити її силою, але не змогли. А потім врешті-решт якось відімкнули.

– Цікаво, – очі Пуаро засвітилися добре знайомим мені зеленим вогником, – дуже цікаво! Вони витратили багато часу, щоб роздерти валізу, а тоді – sapristi! – виявили, що весь цей час ключ був у них під рукою. Але ж кожен замок, що його робить Габбс, неповторний.

– Саме тому ключа знайти вони ніяк не могли. Він весь час був при мені.

– Ви певні?

– Клянуся! І до того ж, якби в них був ключ або дублікат, для чого їм було витрачати час на видирання замка, надійно захищеного від цього?

– О, це запитання я теж весь час ставлю сам собі! Передбачаю, що розгадка цієї таємниці – якщо ми колись зможемо її розгадати – знайдеться саме завдяки цьому дивовижному факту. Прошу, не гнівайтеся на моє наступне запитання… Ви точно впевнені, що не залишили валізу відімкненою?

Філіп Ріджвей гнівно блиснув очима на Пуаро, і той замахав руками, перепрошуючи.

– Таке трапляється, запевняю вас! Гаразд. Папери викрали з валізи. Що злодій зробив із ними? Як йому вдалося зійти на берег із паперами за пазухою?

– О так! – вигукнув Ріджвей. – Саме так. Як це йому вдалося? Охороні повідомили про крадіжку, і кожнісіньку живу душу, яка сходила на берег, перевіряли так, що мало волосинки на голові не перераховували!

– А пачка цінних паперів, думаю, була грубенька?

– Очевидно, що так. І її не могли сховати на кораблі – зрештою, ми знаємо, що за півгодини після прибуття «Олімпії» їх було продано в порту, задовго до того, як я почав надсилати телеграми і вказувати суми. Один брокер божиться, що купив кілька цінних паперів іще до того, як «Олімпія» зайшла в гавань. Але не можна ж надіслати документ повітрям!

– Не повітрям, звичайно. До корабля підходили буксири?

– Тільки службові, і вже після того, як ми підняли тривогу і почали всіх перевіряти. Я сам стежив за тим, щоб пачку з цінними паперами не передали через буксир. Це жах, мосьє Пуаро, я просто божеволію! Поповзли вже чутки, що це я сам украв ті папери!

– Але ж вас також обшукали перед сходженням на берег, правда? – м’яко спитав Пуаро.

– Так.

Молодик спантеличено вирячився на детектива.

– Ви ж розумієте, до чого я хилю? – спитав Пуаро, таємниче всміхаючись. – А тепер я хотів би поспілкуватися з працівниками банку.

Ріджвей витяг візитку й нашкрябав на ній кілька слів.

– Покажіть це швейцарові, і мій дядько негайно прийме вас.

Пуаро подякував, попрощався з міс Фаркуар, і ми разом вирушили в головну контору Англо-Шотландського банку. Показавши візитку від Ріджвея, ми пройшли вслід за швейцаром через лабіринт рахівниць та столів, крізь рій службовців, які приймали й видавали платежі, аж до маленького кабінету на другому поверсі, де нас прийняли співдиректори. Це були два сухенькі дідусі, які посивіли, керуючи банком. Містер Вавасур мав коротку білу бороду, а містер Шоу був гладенько поголений.

– Я так розумію, ви приватний детектив? – запитав містер Вавасур. – Гаразд, гаразд. Ми, звісно, повідомили про крадіжку в Скотленд-Ярд. Справу веде інспектор Макніл. Думаю, це дуже здібний офіцер.

– Я в цьому певен, – чемно відказав Пуаро. – Дозволите поставити вам кілька запитань? Від імені вашого небожа. Про замок, що його ви замовили в Габбса.

– Я особисто робив замовлення, – сказав містер Шоу. – Ніколи не довірив би цієї справи якомусь службовцеві. Ключі є лише в містера Ріджвея, у мене та мого колеги.

– І до них ніхто не має доступу?

Містер Шоу повернувся до містера Вавасура.

– Думаю, я не помилюся, якщо скажу, що ключі лежать у сейфі відтоді, як ми поклали їх туди двадцять третього, – сказав містер Вавасур. – Мій колега, на жаль, два тижні тому захворів – якраз у той день, коли Філіп поїхав. Він щойно видужав.

– Гострий бронхіт – це вам не жарти для людини мого віку, – сумно мовив містер Шоу. – На бідного містера Вавасура навалилося стільки роботи за моєї відсутності, і тут ця історія з викраденням…

Пуаро поставив іще кілька запитань. Я бачив, що він хоче з’ясувати, наскільки близькі стосунки були між дядьком і небожем. Відповіді містера Вавасура були короткі й формальні. Його небіж був довіреною особою банку і не мав боргів або фінансових труднощів, принаймні дядькові про це не було відомо. Раніше йому вже довіряли схожі завдання. Зрештою нам чемно натякнули, що час іти геть.

– Я розчарувався, – зізнався Пуаро, коли ми вийшли надвір.

– Ви хотіли витягти з них більше? Та це ж два нуднющі старигані.

– Я розчарувався не тому, що вони нудні, mon ami. Я й не розраховував побачити в директорському кріслі «безжалісного ділка з гострим поглядом», як пишеться в ваших улюблених пригодницьких романах. Ні, мене розчарувала ця справа – вона виявилася надто проста!

– Проста?

– Так, хіба вам вона не здається дитячою забавкою?

– То ви знаєте, хто вкрав цінні папери?

– Знаю.

– Але ж тоді.. ми мусимо… чому…

– Заспокойтеся й не метушіться, Гастінґсе. Поки що ми нічого не будемо робити.

– Але чому? Чого ви чекаєте?

– Чекаю на повернення «Олімпії». Вона має прибути з Нью-Йорка у вівторок.

– Але якщо ви знаєте, хто вкрав цінні папери, чого чекати? Він може втекти.

– На безлюдний острів, де його ніхто не дістане? Ні, mon amі, тамтешнє життя не припало б йому до смаку. А чого я чекаю? Еh bien, для гострого розуму Еркюля Пуаро ця загадка виявилася проста, але для інших, яких Бог не обдарував так щедро, – наприклад, для інспектора Макніла – усе не так очевидно. Їм доведеться ще трохи поворушити мізками, щоб скласти докупи всі факти. Я дуже поблажливо ставлюся до менш обдарованих людей!

– Господи, Пуаро! Знаєте, я віддав би круглу суму, тільки щоб побачити, як ви колись сядете в калюжу – хоча б однісінький раз! Ви неймовірно самовпевнені.

– Не сердьтеся, Гастінґсе. Іноді мені здається, що ви мене майже ненавидите! І тоді тягар геніальності здається мені заважким.

Мій маленький друг зітхнув так тяжко, що я аж засміявся.

У вівторок ми виїхали швидким потягом у Ліверпуль. Пуаро вперто відмовлявся казати мені, кого він підозрює – або ж про кого знає напевне. Він тільки знай потішався з мене, що я ніяк не проясню для себе всю ситуацію. Я ж не опускався до сварок і ховав власну цікавість за маскою гордовитої байдужості.

Прибувши нарешті до причалу, біля якого колихався на хвилях величезний трансатлантичний лайнер, Пуаро енергійно взявся до справи. Поговорив із чотирма стюардами, в кожного з яких запитував про свого друга, який плив у Нью-Йорк 23-го.

– Старенький джентльмен в окулярах. Дуже хворий, майже не виходив із каюти.

За описом з’ясувалося, що це був містер Вентнор, який займав каюту С24 по сусідству з каютою Філіпа Ріджвея. Я був у захваті, хоча навіть не уявляв, як Пуаро довідався про існування містера Вентнора, ба навіть про його зовнішність.

– Скажіть, – вигукнув я, – цей джентльмен спустився на берег одним із перших після прибуття у Нью-Йорк?

Стюард похитав головою.

– Навпаки, сер, він покинув корабель майже останнім.

Я розгублено відійшов. Пуаро переможно заусміхався в мій бік. Він подякував стюарду (в цю мить у його смугасту кишеню опустилася хрустка банкнота), і ми вирушили назад.

– Усе це дуже добре, – в’їдливо зауважив я, – але остання стюардова відповідь перекреслює вашу чудову теорію. Можете усміхатися, скільки вам хочеться!

– Ви, Гастінґсе, як завжди, нічого не розумієте! Остання відповідь – наріжний камінь моєї теорії!

У розпачі я підняв руки.

– Тоді здаюся!

***

Коли ми вже сиділи в потязі, що віз нас назад у Лондон, Пуаро написав кілька речень на аркуші, а тоді вклав його в конверт.

– Це для нашого шановного інспектора Макніла. Ми залишимо записку в Скотленд-Ярді, а тоді вирушимо в ресторан «Рандеву» – туди я запросив міс Есме Фаркуар повечеряти з нами.

– А Ріджвея?

– Нащо він нам? – підморгнув мені Пуаро.

– Ви ж не думаєте… не може бути…

– Ви звикли мислити нелогічно, Гастінґсе. Звичайно ж, я думав. Якби злодієм виявився містер Ріджвей – а таке могло бути – це була б чудова вишукана справа, зразок високого мистецтва методичної роботи.

– Але міс Фаркуар вона не сподобалася б.

– Напевно, так. Тому – все обернулося на краще. А тепер, Гастінґсе, розгляньмо нашу справу. Бачу, ви вмираєте від нетерпіння. Пакунок виймають із валізи, і він, як каже міс Фаркуар, розчиняється в повітрі. Сучасна наука відкидає теорію про чарівні властивості ефіру, але тут вона спрацювала. Усі вважають, що цінні папери просто-таки неможливо було знести на берег…

– Так, але ж ми знаємо…

– Це ви, Гастінґсе, знаєте, а я ні. Я схиляюся до думки: якщо це здавалося неможливо, значить, це й було неможливо. Залишається два варіанти: або папери заховали на борту – а це важко було б зробити – або їх викинули за борт.

– У закоркованій пляшці, чи що?

– Без пляшки.

Я вирячився на Пуаро.

– Але якщо папери викинули за борт, їх не змогли б продати у Нью-Йорку.

– Захоплююся вашою здатністю логічно мислити, Гастінґсе. Папери продали у Нью-Йорку, отже, їх не могли викинути за борт. Бачите, що з цього випливає?

– Ми опинилися там, де були на самому початку.

– Jamais de la vie![69] Якщо пакунок викинули за борт, а папери продали у Нью-Йорку, значить, у пакунку не було паперів. Є докази, що в пакунку вони були? Не забувайте, містер Ріджвей не відкривав його відтоді, як отримав у Лондоні.

– Так, але тоді…

Пуаро нетерпляче махнув рукою.

– Не перебивайте мене. Востаннє самі цінні папери бачили в приміщенні Англо-Шотландського банку зранку 23-го. Потім вони знову з’явилися у Нью-Йорку через півгодини після того, як «Олімпія» зайшла в гавань, а за словами одного чоловіка, якого ніхто не слухає, ще навіть до того, як прибув лайнер. Вам не здається, що цінних паперів могло зовсім не бути на борту корабля? Але як інакше вони могли потрапити у Нью-Йорк? А отак. «Гігантік» відпливає з Саутгемптона того ж дня, що й «Олімпія», і везе пошту через Атлантичний океан. Якщо цінні папери надіслали «Гігантіком», вони мали прибути у Нью-Йорк за день до «Олімпії». Усе стає на свої місця. Пакунок із цінними паперами – лише муляж, і його підміна мала відбутися в кабінеті банку. Будь-кому з трьох чоловіків легко було б приготувати запасний пакунок і підкласти його замість оригінального. Très bien[70], цінні папери надсилають партнерові у Нью-Йорк і наказують продати акції одразу після того, як у порт зайде «Олімпія», але хтось має плисти на кораблі, щоб створити видимість злочину.

– Навіщо?

– Бо якщо Ріджвей просто відкриє пакунок і побачить підміну, підозри негайно впадуть на Лондон. Ні, чоловік у сусідній каюті тихо робить свою справу, вдає, що дряпає валізу, щоб негайно привернути увагу до крадіжки, а потім відмикає замок ключем-дублікатом, викидає пакунок і чекає, щоб зійти на берег останнім. Звичайно, йому доводиться бути в окулярах, щоб приховати очі, і прикидатися хворим, щоб не наштовхнутися на Ріджвея. У Нью-Йорку він сідає на перший корабель, що відпливає в Лондон, і повертається додому.

– Але хто… Хто з них?

– Чоловік, який мав дублікат ключів, який особисто замовив замок, який зовсім не хворів на гострий бронхіт і не лежав удома в ліжку – enfin[71] «нуднющий старигань» містер Шоу! Так, навіть на високих посадах іноді бувають злодії, мій друже. А ось і мадмуазель! Я розв’язав вашу справу! Дозволите?

І, сяючи, Пуаро розцілував ошелешену дівчину в обидві щоки!

Єгипетська гробниця

Напевно, найдраматичніша і найзахопливіша пригода сталася з Пуаро та зі мною, коли ми розслідували дивну серію смертей, що сталися під час дослідження гробниці фараона Менгер-Ра.

Незадовго після того, як лорд Карнарвон відкрив гробницю Тутанхамона, сер Джон Віллард і містер Блейбнер із Нью-Йорка, проводячи розкопки неподалік від Каїру, в районі пірамід Ґізи, раптово натрапили на кілька поховальних печер. Ця знахідка викликала значний інтерес. Виявилося, що гробниця належала фараонові Менгер-Ра, одному з таємничих царів із Восьмої династії, який правив у часи занепаду імперії. Про той період в історії відомо дуже мало, тож хід розкопок газети висвітлювали дуже активно.

Аж тут сталася подія, що сильно вразила публіку. Сер Джон Віллард раптово помер від серцевого нападу.

Жовта преса одразу згадала про старі забобони: мовляв, єгипетські скарби приносять нещастя. Працівники Британського музею витягли на світ Божий нещасливу старезну мумію, раніше всіма забуту, а тепер знову цікаву і неймовірно модну.

Через два тижні помер містер Блейбнер – від гострого зараження крові, а за кілька днів застрелився його небіж у Нью-Йорку. «Прокляття Менгер-Ра» було тепер в усіх на устах; багато говорили також про старий-мертвий Єгипет, який перетворився на такий собі фетиш.

Саме тоді Пуаро отримав коротку записку від леді Віллард, вдови загиблого археолога. Леді просила його приїхати до неї в лондонський дім на Кенсингтонській площі. Я поїхав із ним.

Леді Віллард була висока й худорлява жінка, одягнена у глибоку жалобу. Її змучене обличчя виказувало глибину пережитого горя.

– Дуже люб’язно з вашого боку було приїхати так швидко, мосьє Пуаро.

– Я весь до ваших послуг, леді Віллард. Ви хотіли порадитися зі мною?

– Знаю, що ви детектив, але я хотіла б поговорити з вами не тільки як із детективом. Мені казали, що ви чоловік оригінальних поглядів, із багатою уявою і знанням світу. Скажіть мені, мосьє Пуаро, що ви думаєте про надприродні сили?

Перш ніж відповісти, Пуаро мить повагався. Здавалося, він ретельно зважує відповідь. Зрештою детектив сказав: – Леді Віллард, зрозуміймо одне одного правильно. Ви зараз питаєте мене не просто так. Тут є особистий підтекст: адже ви думаєте про недавню смерть вашого чоловіка, правда?

– Так, – зізналася вона.

– І ви хотіли б, щоб я розслідував, що стало причиною смерті?

– Я хотіла б, щоб ви пояснили мені: чи є підстави для чуток, що їх поширюють газети? Три смерті, мосьє Пуаро, – кожна не викликає питань сама по собі, але всі три разом формують майже неймовірний збіг, до того ж усього за місяць після відкриття гробниці! Можливо, це просто забобон, а може, якесь могутнє прокляття з минулого, яке не здатна пояснити сучасна наука. Факт залишається фактом: три смерті! І я боюся, мосьє Пуаро, дуже боюся. Раптом трагедії на цьому не закінчаться?

– За кого ви тривожитеся?

– За сина. Коли надійшла звістка про смерть мого чоловіка, я страшно захворіла. А мій син, який щойно повернувся з Оксфорда, негайно вирушив у Єгипет. Він привіз… тіло сюди, а тоді знову виїхав – хоча я благала його цього не робити. Синові так сподобалася робота, що він вирішив зайняти батькове місце і проводити розкопки далі. Можете вважати мене дурною й забобонною, але, мосьє Пуаро, я боюся. Що як дух покійного фараона досі не знайшов спокою? Можливо, ви подумаєте, що я говорю дурниці…

– Аж ніяк, леді Віллард, – поспішно заперечив Пуаро. – Я також вірю в силу забобонів, чи не найбільшу відому мені силу.

Я здивовано подивився на свого друга. Ніколи б не подумав, що Пуаро забобонний. Утім, говорив він дуже щиро.

– Отже, насправді ви хочете, щоб я захистив вашого сина. Що ж, зроблю все від мене залежне, щоб уберегти його від біди.

– Так, усе, що в силах людини, але ж як захиститися від надприродного?

– У середньовічних книгах, леді Віллард, можна знайти багато способів захиститися від чорної магії. Можливо, наші предки знали більше за нас із нашою знаменитою наукою. Але перейдімо до фактів, щоб я розумів, у якому напрямку мені рухатися. Ваш чоловік усе життя присвятив вивченню Єгипту?

– Так, він займався єгиптологією від юних літ і був одним із найавторитетніших фахівців у своєму поколінні.

– А от містер Блейбнер, як я розумію, був радше аматором?

– Саме так. Це був дуже багатий чоловік, який захоплювався то тим, то тим. Мій чоловік зацікавив його єгиптологією, і саме на його гроші було споряджено експедицію.

– А небіж? Чим цікавився він? Чи був причетний до розкопок?

– Не думаю. Я, правду кажучи, нічого про нього не чула, аж поки прочитала в газетах про таємничу смерть. Не думаю, що небіж був у близьких стосунках із містером Блейбнером, бо останній про нього ніколи не згадував у розмовах.

– Хто ще брав участь у розкопках?

– Ну, там працював доктор Тоссвілль, молодший співробітник Британського музею, містер Шнайдер із нью-йоркського музею «Метрополітен», молодий американський секретар, доктор Еймз, який допомагає фаховими порадами, і Гасан, єгиптянин, відданий слуга мого чоловіка.

– Зможете пригадати ім’я американського секретаря?

– Здається, Гарпер, але не певна на сто відсотків. Він тільки недавно почав працювати з містером Блейбнером. Приємний молодик.

– Дякую, леді Віллард.

– Якщо є ще щось, що я можу для вас…

– Поки що нічого. Покладіться на мене і будьте певні: я зроблю все, що в моїх людських силах, аби захистити вашого сина.

Ці слова прозвучали не дуже заспокійливо, і я помітив, що леді Віллард здригнулася, коли почула їх. Утім, уже сам факт, що Пуаро не висміяв її страхів, здавалося, втішив бідну жінку.

Сам же я ніколи навіть не підозрював, що Пуаро глибоко в душі вірить у забобони. Тому, коли ми вирушили додому, я накинувся на нього із запитаннями. Він відповідав серйозно і чесно.

– Так, Гастінґсе, я вірю в такі речі. Ніколи не недооцінюйте силу забобонів.

– І що ж нам робити?

– Toujours pratique[72], дорогий мій друже! Eh bien, для початку нам треба зв’язатися з Нью-Йорком, щоб з’ясувати деякі обставини смерті молодого містера Блейбнера.

Пуаро негайно надіслав запит і скоро отримав детальну відповідь. Молодий Руперт Блейбнер кілька останніх років ледве зводив кінці з кінцями. Якийсь час він жив то на одному, то на другому острові в Тихому океані, перебиваючись на копійки, що йому надсилали родичі з Нью-Йорка, але два роки тому повернувся на батьківщину, де швидко пішов на дно алкогольного моря. Найбільше в усій цій історії нас зацікавило таке: недавно він знайшов собі людину, в якої зміг позичити достатньо грошей, щоб поїхати в Єгипет. «У мене з’явився добрий друг, який дає мені гроші», – заявив бідолаха. І з цього моменту все пішло не так. Він мусив повернутися у Нью-Йорк, проклинаючи скнару-дядька: того кістки якихось мумій цікавили більше, ніж рідний небіж. Саме під час перебування молодика в Єгипті помер сер Джон Віллард. Руперт повернувся додому, востаннє кутнув у Нью-Йорку, а потім раптово здійснив самогубство, залишивши записку з кількома цікавими фразами. Здається, листа було написано в мить запізнілого каяття. Руперт назвав себе прокаженим і вигнанцем, а закінчив послання словами, що таким, як він, краще не жити на цьому світі.

У мене в голові почали снувати темні теорії. Я ніколи насправді не вірив у помсту давно мертвого фараона. Натомість побачив тут злочин цілком сучасний. Можливо, молодик вирішив вчинити розправу над власним дядьком – найкраще за допомогою отрути. Але сталася фатальна помилка, і вбивчу дозу прийняв сер Джон Віллард. Молодик повернувся у Нью-Йорк, нажаханий власним злочином. Там до нього дійшли чутки про дядькову смерть. Думка про марно вчинений злочин не давала Рупертові спокою, і він вирішив укоротити собі віку.

Я поділився роздумами з Пуаро, і той дуже зацікавився.

– Надзвичайно проникливо, Гастінґсе. Можливо, ваша теорія навіть виявиться правильною. Але ви не врахували фатального впливу гробниці.

Я знизав плечима.

– Ви досі вважаєте, що ці смерті якось пов’язані з гробницею?

– І то так міцно, mon ami, що ми завтра вирушаємо в Єгипет.

– Що? – вражено вигукнув я.

– Саме те, що я сказав, – на обличчі Пуаро з’явився вираз усвідомленого героїзму, а тоді він застогнав. – Але, о Боже, море, ненависне море!

***

За тиждень під нашими ногами вже ворушився золотий пісок пустелі. Сонце немилосердно пекло в голову. Пуаро, втілення страждання, плентався біля мене. Мій маленький друг дуже тяжко переносив подорожі. Чотириденний шлях через море з Марселя до Александрії перетворився для нього на нескінченні тортури. На берег зійшла тінь колишнього Пуаро, навіть його звична охайність десь поділася. Ми поїхали в Каїр, а звідти – в готель «Мена-Гауз», який стояв біля самих пірамід.

Мене Єгипет зачарував, а от Пуаро залишився байдужий до його принад. Так само, як у Лондоні, в пустелі він скрізь носив із собою маленьку щіточку для одягу й вів нескінченну боротьбу з пилом, який весь час осідав на його чорному вбранні.

– А мої черевики, – стогнав він, – Гастінґсе, ви тільки погляньте. Черевики з найякіснішої шкіри, такі завжди чудові й осяйні. Тепер всередині вони повні піску, і він страшенно муляє ноги, а ззовні – в пилюці, і вона жахливо муляє мені очі! А ще від цієї спеки мої вуса звисають – висять як ганчірки!

– Але ж подивіться на сфінкса, – я намагався відволікти Пуаро, – навіть я відчуваю його таємничість і шарм!

Пуаро невдоволено втупився в кам’яну фігуру.

– Він теж нещасний, – заявив мій друг. – Та і як тут будеш щасливий, коли тебе наполовину засипано піском і брудом. О, цей бридкий пісок!

– Зачекайте, але ж у Бельгії теж багато піску, – нагадав я, і перед моїми очима постала жахлива відпустка, проведена в Нок-сюр-Мер посеред «Les dunes impeccables»[73], як було написано в путівнику.

– Але ж не в Брюсселі, – відрубав Пуаро, а тоді трохи прихильніше подивився на піраміди. – Вони, безперечно, правильної геометричної форми, але ж яка жахливо нерівна поверхня! І пальм я зовсім не люблю. Не могли їх хоча б рядами посадити!

Я перебив потік його скарг, нагадавши, що нам пора готуватися до подорожі на розкопки. Ми мали їхати туди на верблюдах, і терпеливі тварини чекали на нас, ставши на коліна, а поруч метушилося кілька колоритних хлопців-погоничів на чолі з балакучим проводирем та перекладачем.

Дозволю собі пропустити частину оповіді, в якій ідеться про поїздку Пуаро на верблюді. Вона почалася зі стогонів і ламентацій, а закінчилася трагічним розмахуванням руками й апелюванням до Діви Марії та всіх святих, яких він тільки зміг згадати. Зрештою Пуаро здався і зліз із величної тварини, пересівши на звичайнісінького віслюка. Втім, мушу визнати, що верблюд у галопі – непросте випробування для новачка. У мене теж після поїздки три дні спина була дерев’яна.

Нарешті ми прибули на місце розкопок. Нас зустрів обгорілий на сонці чоловік із білою бородою, в білому одязі й білому капелюсі.

– Мосьє Пуаро і капітан Гастінґс? Ми отримали телеграму від вас. Пробачте, що не змогли зустріти вас у Каїрі. Трапилася подія, що повністю зруйнувала наші плани.

Пуаро зблід. Його рука, що вже тягнулася була за щіткою для одягу, зависла в повітрі.

– Ще одна смерть? – видихнув він.

– Так.

– Сер Ґай Віллард? – скрикнув я.

– Ні, капітане Гастінґс. Мій американський колега, містер Шнайдер.

– Причина? – строго спитав Пуаро.

– Правець.

Я зблід. Повітря навколо, здавалося, наповнилося чимось невидимим і зловісним. У голову стрелила страшна думка: раптом наступним буду я?

– Mon Dieu, – дуже тихо проказав Пуаро. – Нічого не розумію. Це жахливо. Скажіть мені, мосьє, ви впевнені, що то був правець?

– Думаю, ні. Але доктор Еймз розкаже вам більше, ніж можу сказати я.

– А, так ви не лікар?

– Мене звати Тоссвілль.

Отже, це був фахівець із Британського музею, про якого нам розказувала леді Віллард. Він одразу здався мені дуже серйозним і солідним.

– Ходімо за мною, я проведу вас до сера Ґая Вілларда. Він дуже просив, щоб йому негайно повідомили про ваше прибуття.

Услід за містером Тоссвіллем ми пройшли через табір до великого намету. Відхиливши завісу, побачили всередині трьох чоловіків.

– Прибули мосьє Пуаро та капітан Гастінґс, – оголосив містер Тоссвілль.

Наймолодший чоловік скочив на ноги і підбіг до нас. Його імпульсивність нагадала мені манери його матері. Він іще не встиг так сильно обгоріти, як інші, і через це, та ще через зморшки тривоги в кутиках очей, видавався старшим за свої двадцять два роки. Тягар відповідальності явно гнітив його.

Віллард відрекомендував нам двох чоловіків, які були з ним у наметі: доктора Еймза, серйозного чоловіка трохи за тридцять із першою сивиною на скронях, і містера Гарпера, секретаря, приємного стрункого молодика в рогових окулярах.

Ми кілька хвилин поговорили про якісь дрібниці, а тоді секретар вийшов із намету. За ним поспішив і містер Тоссвілль, тож ми залишилися вчотирьох із сером Ґаєм і доктором Еймзом.

– Прошу вас, питайте все, що вам треба, мосьє Пуаро, – сказав Віллард. – Нас дуже приголомшила серія дивних трагедій, але ж хіба це не… не може бути просто збіг?

Голос молодика тремтів: видно було, що він сам не вірить у власні слова. Я помітив, що Пуаро дуже уважно розглядає сера Вілларда.

– Ця справа дуже важлива для вас, правда?

– Надзвичайно. Хай би що сталося, хай би які результати ми отримали, робота триватиме. Знайте це.

Пуаро повернувся до другого чоловіка.

– А ви що на це скажете, monsieur le docteur?[74]

– Ну, – повільно мовив лікар, – я від участі в розкопках не відмовляюся.

Пуаро насупив брови.

– Тоді, évidemment, нам треба зрозуміти, як діяти далі. Коли саме помер містер Шнайдер?

– Три дні тому.

– Ви певні, що то був правець?

– Абсолютно.

– Може, це було отруєння стрихніном, наприклад?

– Ні, мосьє Пуаро. Розумію, до чого ви хилите, але це був класичний правець.

– Ви вводили йому імунну сироватку?

– Звичайно, вводив, – сухо відказав лікар. – Ми зробили все, що могли.

– Імунна сироватка у вас була при собі?

– Ні, нам її привезли з Каїру.

– У таборі були ще випадки правцю?

– Ні, жодного.

– Ви певні, що містер Блейбнер помер не від правцю?

– Цілковито певен. У нього була подряпина на великому пальці, в яку потрапила інфекція, і почалося зараження крові. Визнаю, нефахівцеві ці хвороби можуть видатися схожими, але насправді це абсолютно різні випадки.

– Отже, маємо чотири смерті, кожна не схожа на іншу. Серцевий напад, зараження крові, самогубство і правець.

– Саме так, мосьє Пуаро.

– Ви певні, що немає нічого, що могло б їх пов’язати?

– Перепрошую?

– Скажу прямо. Ніхто з цих чоловіків не робив такого, що можна було б потрактувати як неповагу до духу Менгер-Ра?

Лікар здивовано витріщився на Пуаро.

– Ви говорите дурниці, мосьє Пуаро. Невже ви повірили в усі ці пустопорожні розмови?

– Нонсенс, – сердито процідив Віллард.

Пуаро сидів спокійно і тільки блискав на всіх котячими зеленими очима.

– То ви в це не вірите, monsieur le docteur?

– Ні, сер, не вірю, – пристрасно вигукнув лікар. – Я науковець і вірю тільки в те, чому вчить наука!

– Невже у древньому Єгипті не було науки? – м’яко спитав Пуаро. Він не чекав на відповідь, і доктор Еймз на мить розгубився. – Ні-ні, не відповідайте, але скажіть мені таке. Що про все це кажуть робітники-єгиптяни?

– Думаю, там, де навіть білі втрачають голови, єгиптяни з готовністю теж це зроблять. Мушу визнати, вони починають боятися, втім, для цього абсолютно немає підстав.

– Ви так вважаєте? – ухильно відказав Пуаро.

Сер Ґай недовірливо відкинувся на стільці.

– Не може бути, що ви в це вірите. Це ж абсурд! Ви нічогісінько не знаєте про древній Єгипет, якщо бодай припустили таке.

У відповідь Пуаро видобув із кишені маленьку книжечку. Я встиг прочитати її назву на палітурці: «Магія єгиптян і халдеїв». А Пуаро крутнувся на каблуках і вийшов із намету. Лікар подивився на мене.

– Що за мухи в нього в голові?

Почувши фразу, таку звичну в устах Пуаро, від іншої людини, я усміхнувся.

– Точно не знаю, – зізнався я. – Мабуть, зібрався виганяти злих демонів.

Я вирушив шукати Пуаро. Виявилося, він розмовляв із довгобразим молодиком, останнім секретарем містера Блейбнера.

– Ні, – саме казав містер Гарпер. – Я пробув у складі експедиції всього шість місяців. І так, добре знав усі справи містера Блейбнера.

– Зможете пригадати якісь факти, пов’язані з його небожем?

– Одного дня він просто матеріалізувався, цей симпатичний юнак. Раніше я його не зустрічав, але інші знали хлопця, наприклад, Еймз і Шнайдер. Старий зовсім не зрадів, коли побачив небожа. Вони саме дуже активно працювали. «Жодного цента! – волав старий, – не отримаєш ні тепер, ні після моєї смерті! Усі гроші пожертвую на справу свого життя! Я саме сьогодні говорив про це з містером Шнайдером». Ну, і ще щось схоже казав. Молодий Блейбнер забрався назад у Каїр.

– Він був здоровий?

– Старий?

– Ні, його небіж.

– Здається, він згадував, що має якісь проблеми, але нічого серйозного, інакше я запам’ятав би.

– І ще одне. Містер Блейбнер мав заповіт?

– Якщо я не помиляюся, то ні.

– Ви залишитеся на розкопках, містере Гарпер?

– Ні, сер, не хочу. За найпершої нагоди від’їжджаю в Нью-Йорк. Смійтеся з мене, якщо хочете, але я не бажаю стати наступною жертвою цього клятого Менгер-Ра. Якщо я тут залишуся, він до мене добереться.

Молодик витер піт із чола.

Пуаро повернувся, щоб іти геть, і кинув через плече:

– Не забувайте, одну з жертв він дістав у Нью-Йорку.

– Чорт! – вилаявся містер Гарпер.

– Цей молодик нервується, – сказав Пуаро співчутливо. – Він напружений, дуже напружений!

Я запитально глянув на детектива, але його таємнича усмішка нічого мені не сказала. Містер Тоссвілль і сер Ґай Віллард повели нас оглянути розкопки. Найважливіші знахідки вже відвезли в Каїр, але деяке начиння гробниці було дуже цікаве. Молодий баронет захоплено розповідав про все, але я помітив, що він не може позбутися тривоги, наче повітря було насичене чимось зловісним. Коли ми заходили у призначений для нас намет, щоб умитися перед вечірньою трапезою, від входу відступила висока темна фігура, притримуючи покривало, і з жестом поваги пробурмотіла привітання арабською. Пуаро зупинився.

– Ти Гасан, слуга сера Джона Вілларда?

– Я прислуговував своєму панові серу Джону, а тепер прислуговую його синові.

Він підступив на крок ближче і тихенько сказав: – Кажуть, ви мудрий чоловік і вмієте керувати духами. Хай молодий пан їде звідси. Тут у повітрі зло.

Гасан махнув рукою і відійшов, не чекаючи на відповідь.

– Зло в повітрі, – пробурмотів Пуаро, – так, я його відчуваю.

Вечеря в нас вийшла невесела. За столом говорив один тільки містер Тоссвілль: він довго розводився про єгипетські старожитності. Коли ми вже збиралися йти спати, сер Ґай зловив Пуаро за руку і вказав на темну фігуру, яка безшумно рухалася між наметами. Це була не людина: я одразу впізнав істоту з головою собаки, яку бачив вирізаною на стінах гробниці.

Кров захолола в мене в жилах.

– Mon Dieu! – тихо вигукнув Пуаро, швидко перехрестившись. – Анубіс, шакалоголовий, бог померлих душ!

– Хтось нас розігрує! – закричав доктор Тоссвілль, зриваючись на ноги.

– Воно зайшло у ваш намет, Гарпере, – пробурмотів сер Ґай, і його обличчя побіліло.

– Ні, – сказав Пуаро, – це намет доктора Еймза.

Лікар подивився на детектива шаленими очима, а потім закричав, повторюючи слова Тоссвілля:

– Хтось розігрує нас. Але ми скоро його впіймаємо!

І він рішуче кинувся навздогін темній фігурі. Я побіг за ним, але хай скільки ми шукали, не змогли знайти жодного сліду бодай якоїсь живої істоти. Довелося повертатися. Пуаро енергійно намагався убезпечити себе від усяких почвар: малював на піску навколо намету різні діаграми й таємничі написи. Я впізнав п’ятикінечну зірку – Пентагон, її Пуаро намалював багато разів. За своїм звичаєм детектив мимохідь прочитав нам імпровізовану лекцію про відьомство і магію, зокрема, білу, яка протистоїть чорній; у лекції було згадано про Ка і «Книгу мертвих».

Доктор Тоссвілль слухав, скривившись, а під кінець аж закипів від люті. Він відвів мене вбік і сердито сказав: – Що за нісенітниці, сер! Неймовірні нісенітниці. Цей чоловік несповна розуму. Не бачить різниці між середньовічними забобонами та віруваннями древнього Єгипту. Я ще ніколи не чув такої мішанини дурості й тупості!

Мені довелося заспокоювати роздратованого знавця, і аж після цього йти в намет до Пуаро. Мій друг аж засяяв мені назустріч.

– Тепер можна спати спокійно, – радісно заявив він. – А я б не відмовився трохи поспати. Голова болить немилосердно. О, якби ще чогось випити на ніч!

Ніби у відповідь на це бажання в намет увійшов Гасан, несучи Пуаро чашку, в якій парувало щось ароматне. Це виявився ромашковий чай, що його так любив мій друг. Ми подякували Гасанові, я відмовився від ще однієї чашки цілющого напою, і ми нарешті лишилися самі. Я роздягнувся і ще трохи постояв біля входу в намет, милуючись пустелею.

– Неймовірна краса, – сказав я, – і неймовірна робота. Я розумію, чому вони так захопилися нею. Жити в пустелі й стукати в саме серце зниклої цивілізації. Пуаро, ви, мабуть, теж у захваті?

Відповіді не було. Я стривожено озирнувся і з жахом схопився за голову. Пуаро лежав горілиць на твердій кушетці, а його обличчя спотворила гримаса болю. Біля нього стояла порожня чашка. Я кинувся до нього, а тоді обернувся і вибіг із намету в пошуках лікаря Еймза.

– Докторе Еймз! – закричав я. – Швидше сюди!

– Що сталося? – Лікар вийшов зі свого намету в нічній сорочці.

– Моєму другові зле, він помирає! Ромашковий чай! Затримайте Гасана, щоб він не вийшов за межі табору.

Лікар негайно кинувся в наш намет. Пуаро лежав так само, як я його залишив.

– Неймовірно, – вигукнув Еймз, – схоже на судомний розлад… Що, ви кажете, він пив? – Лікар узяв порожню чашку.

– Не хвилюйтеся, я нічого не пив, – пролунав спокійний голос.

Ми вражено озирнулися. Пуаро сидів на ліжку й усміхався.

– Ні, – м’яко сказав він, – я не пив того чаю. Поки мій друг Гастінґс милувався ніччю, я скористався нагодою перелити напій у маленьку пляшечку. І вона поїде на аналіз у хімічну лабораторію. Ні, – мовив детектив у відповідь на мимовільний рух лікаря, – тут ви силою не зарадите. Поки Гастінґс бігав по допомогу, я надійно заховав пляшечку. Гастінґсе, швидше, тримайте його!

Я не одразу зрозумів, що треба робити. Кинувся до свого друга, щоб захистити його, але лікар, різко змахнувши рукою, не став нападати. Він укинув щось у рота, запахло гірким мигдалем, лікар похитнувся і впав долілиць.

– Іще одна жертва, – понуро сказав Пуаро. – Але це вже остання. Мабуть, так буде краще. Тепер на його совісті три смерті.

– Доктор Еймз? – вражено вигукнув я. – А мені здавалося, що ви повірили у втручання потойбічних сил!

– Ви неправильно зрозуміли мене, Гастінґсе. Я казав, що вірю в надзвичайну силу забобонів. Варто переконати людей, що у смертях винні надприродні сили, і можна будь-кого зарізати ножем посеред білого дня – всі вважатимуть, що то робота якихось злих духів. Так міцно в людині сидить інстинкт віри в надприродне. Я одразу запідозрив, що хтось цим користується. У доктора Еймза ця ідея з’явилася, напевно, після смерті сера Джона Вілларда. Адже газети одразу почали розробляти тему прокляття. Як я зрозумів, від його смерті ніхто великої вигоди отримати не міг. А от із містером Блейбнером історія була зовсім інша. Це був чоловік дуже багатий. Коли я отримав інформацію з Нью-Йорка, кілька моментів змусили мене задуматися. По-перше, молодий Блейбнер казав, що має в Єгипті друга, в якого може позичати гроші. Логічно було припустити, що це його дядько, але я подумав, що в такому разі він назвав би його прямо. Натомість за словами молодика ховався якийсь сірий благодійник. Він дістав достатньо грошей, щоб молодий гульвіса приїхав у Єгипет, де його дядько відмовився давати небожеві бодай пенні, – однак на квиток додому йому коштів вистачило. Значить, цей невідомий благодійник знайшов і їх.

– Усе це тільки непевні здогади, – зауважив я.

– Було ще дещо. Гастінґсе, часто слова, сказані метафорично, розуміють надто буквально. Буває й навпаки. У цьому випадку так і сталося: буквальне значення було сприйнято метафорично. Молодий Блейбнер прямо зізнався: «Я прокажений», – але ніхто й не подумав, що той застрелився, бо вважав, що заразився смертельною хворобою – проказою.

– Чому? – вигукнув я.

– Це був диявольський план зловмисного розуму. Молодий Блейбнер страждав від якихось незначних проблем зі шкірою: не дивно для людини, яка певний час прожила на тихоокеанських островах. Еймз був його старий друг і знаний лікар, тож молодик навіть не подумав засумніватися в його діагнозі. Коли я приїхав сюди, то спершу вагався, кого підозрювати: Еймза чи Гарпера, але швидко зрозумів, що злочини міг підготувати і здійснити тільки лікар, до того ж від Гарпера я дізнався, що він давно знав молодого Блейбнера, і той, напевно, залишив заповіт або застрахував життя на користь Еймза. Отже, лікар побачив, що зможе збагатитися на його смерті. Йому було легко спровокувати зараження крові в містера Блейбнера, а тоді схилити до самогубства небожа, який був у розпачі. Старий містер Блейбнер заповіту не залишив, тож його спадок мав дістатися небожеві, а від того – Еймзові.

– Чому ж загинув містер Шнайдер?

– Не знаю точно. Пам’ятаєте, він теж був знайомий із молодим Блейбнером і міг щось запідозрити. Або лікар подумав, що ще одна смерть – без мотивів і мети – укріпить думку про втручання надприродних сил. Розкажу вам іще дещо, Гастінґсе. Цікавий психологічний факт: в убивці завжди виникає сильне бажання повторити свій успішний злочин – бажання, якому важко опиратися. Ось чому я так хвилювався за молодого Вілларда. Анубіса, якого ми всі бачили вчора ввечері, зіграв за моєю вказівкою Гасан. Я хотів побачити, чи злякається лікар. Утім, налякати його мало щось більше, ніж просто поява якоїсь чортівні. Я побачив, що моя маленька вистава на нього не справила великого враження і що він не дуже вірить у моє захоплення міфологією. Тому запідозрив, що наступною жертвою лікар захоче зробити мене. Бачте, незважаючи на la mer maudite[75], нестерпну спеку та всюдисущий пісок, маленькі сірі клітинки продовжували працювати!

Підозри Пуаро цілковито підтвердилися. Кілька років тому молодий Блейбнер напідпитку написав жартівливий заповіт: «Залишаю свій портсигар, який так сильно подобається моєму доброму другові, і решту свого майна разом із боргами Робертові Еймзу, який одного разу врятував мене від утоплення».

Утім, ніхто не зацікавився таким поворотом справи, і люди досі згадують про неймовірну серію смертей, пов’язаних із гробницею Менгер-Ра. Усі вважають, що прокляття давно загиблого фараона падає на осквернювачів його могили, хоча Пуаро давно пояснив мені, що це суперечить віруванням древніх єгиптян.

Крадіжка в готелі «Ґранд Метрополітен»

– Пуаро, – сказав я, – вам треба розвіятися і змінити обстановку.

– Ви так вважаєте, mon ami?

– Я в цьому впевнений.

– Гм-гм, – усміхнувся мій друг. – То ви вже все організували?

– А ви не проти поїхати?

– Куди?

– У Брайтон. Ми з одним лондонським приятелем недавно провернули вдалу справу, тож у мене є трохи грошенят. Думаю, на вихідних у готелі «Ґранд Метрополітен» нам із вами можна буде розважитися.

– Дякую за пропозицію, з радістю її приймаю. Ви маєте добре серце, якщо пам’ятаєте про свого старенького друга. А добре серце, зрештою, варте всіх сірих клітинок. Так-так, я, ваш покірний слуга, час від часу про це забуваю…

Я вдав, що не розумію, до чого хилить Пуаро. Здається, часом він недооцінює мої розумові здібності. Але мій друг так радів майбутній поїздці, що я не став гніватися.

– Отже, домовилися, – перебив я потік його роздумів.

У суботу ввечері ми вже вечеряли в ресторані «Ґранд Метрополітену» посеред веселого гомону мешканців готелю. Схоже, у Брайтон того вечора з’їхалася половина Англії. Сукні навколо нас були розкішні, а коштовні прикраси – одягнуті радше з бажанням похизуватися, ніж продемонструвати гарний смак – блищали як ніколи.

– Hein, як приємно за всіма ними спостерігати, – пробурмотів Пуаро собі у вуса. – Це ж зібрання спекулянтів, правда, Гастінґсе?

– Напевно що так, – відповів я, – втім, можливо, не в усіх них рильце в пушку…

Пуаро повільно обвів поглядом публіку.

– Коли я бачу стільки коштовностей навколо, то аж починаю шкодувати, що розкриваю злочини, а не сам їх скоюю. Які можливості відкриваються тут для вмілого злочинця! Гастінґсе, подивіться-но на он ту жінку, яка сидить біля колони. Вона, як ви сказали б, просто-таки обвішана коштовностями!

Я подивився в той бік, куди показував Пуаро.

– О, – вигукнув, – та це ж місіс Опалсен!

– Ви її знаєте?

– Колись знайомився з нею. Її чоловік нещодавно розбагатів на торгівлі нафтою.

Після вечері ми підійшли до Опалсенів у гостьовій вітальні, і я відрекомендував їм Пуаро. Зав’язалася невимушена розмова, і ми сіли разом пити каву.

– Прикраси – моя слабкість, містере Пуаро, обожнюю їх. Ед знає цю мою любов, і щоразу, коли укладає якусь вигідну угоду, купує мені щось новеньке. Ви цікавитеся дорогоцінними каменями?

– Час від часу мені доводиться мати з ними справу, мадам. Завдяки своїй професії я потримав у руках кілька знаменитих на весь світ камінців.

І Пуаро почав розповідати історію з викраденням історичних прикрас королівської родини (звісно, імен він не називав, лишав тільки прозорі натяки). Місіс Опалсен слухала, роззявивши рота.

– Оце так історія! – вигукнула вона, коли Пуаро замовк. – Просто неймовірна. А знаєте, в мене теж є непрості перли. Здається, це намисто вважають одним із найкрасивіших у світі, так гарно в ньому поєднано перлини і такого чистого кольору кожна намистина. Я просто зараз піднімуся в номер і принесу знамениту прикрасу!

– О, мадам, ви такі люб’язні, – запротестував Пуаро, – не обтяжуйте себе, благаю.

– Але мені так хочеться показати вам це намисто.

І пишнотіла дама спритно проклала собі шлях до ліфта. Її чоловік, який саме розмовляв зі мною, здивовано глянув на Пуаро.

– Мадам, ваша дружина, люб’язно запропонувала показати мені своє намисто з перлів, – пояснив мій друг.

– А, перли, – вдоволено заусміхався Опалсен. – Так, їх варто побачити. Коштували чимало. А втім, це була мудра інвестиція – в будь-яку мить я можу виручити за них стільки само, а то й більше. Можливо, мені доведеться їх продати, якщо справи в Лондоні й надалі йтимуть так, як тепер. А все через цей жахливий звіт про вплив на довкілля. – І Опалсен узявся критикувати якісь незрозумілі мені матерії, тож я перестав його слухати.

Опалсена перебив маленький паж: він підбіг і зашепотів щось чоловікові на вухо.

– Е-е, що? Вже йду. Їй не стало зле? Перепрошую, джентльмени.

І Опалсен швидко пішов геть. Пуаро відкинувся в кріслі й запалив тонку сигару, а тоді неспішно почав виставляти порожні чашки від кави акуратним рядочком. Коли на столі запанував ідеальний порядок, Пуаро вдоволено погладив свої знамениті вуса.

Минали хвилини. Опалсени не верталися.

– Дивно, – сказав я нарешті. – Коли ж хтось із них прийде нарешті до нас?

Пуаро провів поглядом вишукане кільце диму, а тоді спокійно сказав: – Вони не прийдуть.

– Чому?

– Тому що, мій друже, у них щось сталося.

– І що ж? До речі, звідки ви знаєте?

Пуаро усміхнувся.

– Кілька хвилин тому управитель вибіг зі свого кабінету й помчав нагору сходами. Він дуже хвилювався. Ліфтер про щось дуже захоплено розмовляє з пажем: дзвінок ліфта озивався вже тричі, але він і не думає їхати на виклик. По-третє, навіть офіціанти стали трохи distrait[76], а щоб офіціанти стали distrait… – Пуаро дуже трагічно похитав головою, – треба, щоб сталося щось справді серйозне. А от і поліція – так і знав, що вона тут з’явиться!

У готель зайшло двоє чоловіків: один в уніформі, другий у штатському. Вони покликали пажа, і той негайно повів їх нагору. За кілька хвилин він вернувся й підійшов до нас.

– Містер Опалсен передає вам уклін і питає, чи не могли б ви піднятися в його номер?

Пуаро негайно скочив на ноги – можна було подумати, що він чекав на це запрошення – і я встав услід із не меншою готовністю.

Номер Опалсенів був на другому поверсі. Постукавши у двері, паж побіг геть; а ми почули запрошення увійти. У кімнаті нашим очам відкрилося дивне видовище. Це була спальня місіс Опалсен, посередині стояло крісло, а в нього, гірко ридаючи, впала сама леді. Сльози проклали глибокі борозни на щедрих шарах пудри, яка вкривала обличчя та плечі пишної пані. Містер Опалсен ходив сюди-туди по кімнаті, гнівно стискаючи кулаки. Двоє офіцерів поліції стояли посередині, в одного з них у руках був блокнот. У куточку біля каміна затислася прибиральниця готелю; здавалося, вона була налякана до смерті. А біля протилежної стіни стояла француженка-покоївка місіс Опалсен: вона заламувала руки й ридала ще розпачливіше, ніж її хазяйка.

На цю зовсім не німу сцену горя вийшов Пуаро, спокійний та усміхнений. Місіс Опалсен із енергією, дивною для її опасистого тіла, зірвалася з крісла і кинулася до нього.

– Ну от, Ед хай каже що хоче, але я таки вірю в долю. Це вона звела нас із вами сьогодні, і я переконана: якщо ви не зможете повернути мені мої перли, то цього не зможе ніхто.

– Мадам, благаю, заспокойтеся, – Пуаро обережно взяв за руку згорьовану пані. – Усе буде добре. Еркюль Пуаро врятує вас!

Містер Опалсен повернувся до інспектора поліції.

– Ви ж не заперечуватимете, якщо я… е-е… звернуся до цього джентльмена?

– Аж ніяк, сер, – байдуже відповів чоловік у штатському. – Якщо шановна леді почувається краще, можливо, вона зможе розповісти нам усі факти?

Містер Опалсен розгублено подивився на Пуаро. Той повів даму назад до крісла.

– Сідайте, мадам, і спробуйте спокійно розказати нам усю історію.

Місіс Опалсен негайно витерла очі й заговорила: – Після вечері я піднялася в кімнату, щоб узяти перли і показати їх мосьє Пуаро. Прибиральниця й Селестіна були в кімнаті, як завжди…

– Перепрошую, мадам, що ви маєте на увазі, коли кажете «як завжди»?

Місіс Опалсен пояснила: – Я встановила за правило, що ніхто не заходитиме в кімнату, якщо в ній у цей час не перебуватиме Селестіна. Прибиральниця наводить тут лад уранці в присутності Селестіни, а потім приходить увечері розстелити ліжка – Селестіна знову має бути тут. Інакше в кімнату заходити не можна.

– Отже, як я вже казала, – продовжила місіс Опалсен, – я піднялася в кімнату. Підійшла до шухлядки, – вона показала на нижню шухлядку з правого боку на туалетному столику, – дістала звідти скриньку для коштовностей і відімкнула. На вигляд скринька була така, як завжди – але перлів у ній не було!

Інспектор щось похапцем записував у блокнот.

– Коли ви востаннє їх бачили? – запитав він.

– Перли були на місці, коли я спускалася вечеряти.

– Ви певні?

– Абсолютно. Я ще думала, вдягати їх чи ні, але зрештою вибрала намисто зі смарагдів, тому поклала перли назад у скриньку.

– Хто її замикав?

– Я сама. І ключик ношу на шиї на ланцюжку, – жінка показала ключ.

Інспектор оглянув його і стенув плечима.

– Мабуть, у злодія був дублікат. Виготовити його було нескладно: замок простенький. Що ви зробили після того, як замкнули скриньку?

– Поставила назад у нижню шухляду, як завжди.

– А шухляди ви не замикали?

– Ні, і ніколи не замикаю. Моя покоївка завжди сидить у кімнаті, поки мене немає, тож замикати шухляду не обов’язково.

Інспектор спохмурнів.

– Я правильно розумію: коштовності були на місці, коли ви спускалися до вечері, а потім у кімнаті весь час була покоївка?

Раптом, ніби вперше усвідомивши весь жах власної ситуації, Селестіна пронизливо закричала, кинулася до Пуаро й вилила на нього потік скарг французькою.

Ці підозри сміховинні! Її звинувачують в обкраданні власної мадам! Усі добре знають, що поліція нічого не тямить! Але мосьє, француз…

– Бельгієць, – вставив Пуаро. Втім, Селестіна не звернула уваги на його зауваження.

Мосьє не може просто так стояти і спостерігати, як її безпідставно звинувачують, тим часом як бридкій прибиральниці просто дозволять вийти сухою з води. Селестіні вона ніколи не подобалася: нахабна червонопика дівка, природжена злодійка. Селестіна від початку казала, що їй не можна довіряти. І дуже пильно стежила за нею, коли та прибирала в кімнаті мадам! Хай ці ідіоти полісмени обшукають її, і якщо в брудних кишенях не знайдеться перлів, Селестіна дуже здивується!

Хоча свої злі звинувачення покоївка протараторила французькою, виразні жести допомогли прибиральниці зрозуміти бодай частину її слів, і дівчина почервоніла від гніву.

– Якщо ця французька лялька говорить, що я вкрала перли, то це чистісінька брехня, – з ненавистю відрубала вона. – Я їх в очі не бачила!

– Обшукайте її! – зверещала покоївка, – ви побачите, що я кажу правду!

– Ти брехуха, чуєш? – сказала прибиральниця, ступивши крок уперед. – Сама їх украла, а тепер хочеш на мене все повісити. Я тут тільки три хвилини пробула перед приходом леді, а ти стирчала в кімнаті весь час, як завжди, наче кицька, що чекає на мишу.

Інспектор запитально подивився на Селестіну:

– Це правда? Ви нікуди ні на хвилину не виходили?

– Я не покидала її саму, – неохоче промовила покоївка, – але двічі виходила у свою кімнату: перший раз щоб принести нитки, а другий – щоб узяти ножиці. Мабуть, тоді вона це й зробила.

– Не на хвилину ти виходила, – сердито заперечила прибиральниця, – а ходила весь час сюди-туди. І я буду рада, якщо поліція мене таки обшукає. Мені ж бо нічого боятися.

Цієї миті у двері постукали. Інспектор підійшов відчинити, і його обличчя проясніло.

– О, – сказав він, – як вчасно. Я послав по одну з наших співробітниць, яка може проводити обшуки, і от вона прийшла. Прошу, пройдіть у сусідню кімнату.

Він подивився на прибиральницю, яка з гідністю переступила через поріг. Услід за нею пішла поліцейська.

Француженка впала на стілець, не перестаючи схлипувати. Пуаро оглянув кімнату, а я швидко намалював її план:

– Куди ведуть ці двері? – запитав детектив, кивнувши на прохід біля вікна.

– Мабуть, у сусідню кімнату, – відповів інспектор, – утім, вони замкнені зсередини.

Пуаро підійшов до дверей, посмикав їх, відімкнув замок, а тоді смикнув знову.

– З другого боку вони теж замкнені, – проказав Пуаро. – Отже, треба шукати далі.

Він по черзі підійшов до всіх вікон й уважно їх оглянув.

– Нічого цікавого. Навіть балконів немає.

– А якби й були, – нетерпляче проказав інспектор, – не розумію, як це могло б нам допомогти, адже покоївка не виходила з кімнати.

– Évidemment, – спокійно відповів Пуаро, – якщо мадмуазель стверджує, що не виходила з кімнати…

Його перебила поліцейська, яка повернулася із сусідньої кімнати, ведучи прибиральницю.

– Нічого не знайшла, – коротко повідомила вона.

– Ясно що нічого, – сердито процідила прибиральниця. – А от цій французькій штучці має бути соромно, що вона звела наклеп на чесну дівчину!

– Заспокойся, не кипи, – сказав інспектор і відчинив двері, – ніхто тебе не підозрює. Іди собі, працюй далі.

Прибиральниця неохоче рушила до дверей.

– А її ви обшукаєте? – запитала вона, вказуючи на Селестіну.

– Так-так! – Інспектор захряснув двері й повернув ключ у замку.

Настала черга Селестіни пройти в сусідню кімнату разом із поліцейською. За якийсь час вони повернулися. У покоївки теж нічого не знайшли.

Інспектор спохмурнів.

– Боюся, вам доведеться піти зі мною, міс. – Він повернувся до місіс Опалсен. – Перепрошую, мадам, але все вказує на вашу покоївку. Якщо намисто не на ній, значить, прикрасу сховали десь у кімнаті.

Селестіна завищала й учепилася в руку Пуаро, а той нахилився і прошепотів їй у вухо кілька слів. Дівчина підняла на нього очі, повні сумніву.

– Si, si, mon enfant[77], запевняю вас, краще погодьтеся, – після цих слів Пуаро повернувся до інспектора. – Дозволите, мосьє? Малесенький експеримент, тільки щоб задовольнити мою цікавість.

– Що за експеримент? – невдоволено буркнув інспектор.

Пуаро знову повернувся до Селестіни.

– Ви сказали, що ходили у свою кімнату, щоб узяти нитки. Де вони лежали?

– На комоді, мосьє.

– А ножиці?

– Також там.

– Чи не могли б ви, мадмуазель, іще раз сходити у свою кімнату? Ви сиділи ось тут за роботою, правильно?

Селестіна сіла, а потім, коли Пуаро подав їй знак, підвелася, пішла в сусідню кімнату, взяла щось із комода та повернулася.

Пуаро спостерігав за нею й одночасно за секундною стрілкою на кишеньковому годиннику.

– А тепер іще раз, мадмуазель, коли ваша ласка.

Коли покоївка повернулася вдруге, він щось записав у блокноті й поклав годинника назад у кишеню.

– Дякую, мадмуазель. І вам, мосьє, – Пуаро вклонився інспекторові, – за ваш ласкавий дозвіл.

Інспектор тільки всміхнувся у відповідь на цю пишну ввічливість. Потім він кивнув, і поліцейська у штатському вивела Селестіну. Деякий час ми ще чули гіркі ридання.

Після цього інспектор, попросивши пробачення в місіс Опалсен, узявся обшукувати кімнату. Він висував шухляди, відчиняв дверцята шаф, розстелив ліжко й навіть простукав підлогу. Містер Опалсен спостерігав за ним вельми скептично.

– Ви справді думаєте, що знайдете перли?

– Так, сер, є всі підстави так вважати. У неї не було часу винести їх із кімнати. Леді надто швидко виявила крадіжку, і тим зруйнувала злодійчині плани. Певен, що коштовності зараз тут. Одна з двох дівчат мала заховати намисто – і навряд чи це була прибиральниця.

– Не навряд чи – абсолютно точно це зробила не вона! – тихо сказав Пуаро.

– Що? – втупився в нього інспектор.

Пуаро скромно усміхнувся.

– Давайте покажу. Гастінґсе, мій добрий друже, візьміть годинника – тільки обережно. Це сімейна реліквія. Я визначив час відсутності мадмуазель: перший раз її не було тут дванадцять секунд, другий раз – п’ятнадцять. А тепер спостерігайте за мною. Мадам, зробіть мені ласку, дайте ключ від скриньки. Красно дякую. Мій друже Гастінґс, будьте ласкаві, скажіть «почали».

– Почали! – сказав я.

Неймовірно спритно Пуаро висунув шухлядку на туалетному столику, витяг скриньку, вставив ключа в замок, відімкнув його, взяв якусь прикрасу, зачинив і замкнув скриньку, поставив її в шухлядку й засунув її. Усе було зроблено дуже швидко.

– Ну що, mon ami? – схвильовано запитав він.

– Сорок шість секунд, – відповів я.

– Бачите? – Пуаро обвів усіх поглядом. – У прибиральниці не вистачило б часу навіть витягти намисто, не те що сховати його.

– Тоді підозра падає на покоївку, – задоволено сказав інспектор і знову взявся прочісувати кімнату. За якийсь час він перейшов у приміщення для покоївки.

Пуаро замислено насупився. Раптом він повернувся до містера Опалсена:

– Намисто, напевно, було застраховане?

Той здивовано глянув на детектива.

– Так, – невпевнено промовив він, – було.

– Ах, це зовсім не важливо, – втрутилася місіс Опалсен, у її голосі бриніли сльози. – Мені потрібне саме намисто. Воно було унікальне. Ніякі гроші його не замінять!

– Розумію, мадам, – співчутливо сказав Пуаро, – чудово розумію. Для la femme[78] почуття – найважливіші, правда ж? Але мосьє не такий вразливий, і його, без сумніву, трохи втішає цей факт.

– Звичайно, – невпевнено сказав містер Опалсен, – але…

Його перебив тріумфальний вигук інспектора. Той увійшов у кімнату, тримаючи щось у руках.

Місіс Опалсен із криком радості зірвалася зі стільця. Вона аж змінилася на лиці.

– О, моє намисто!

Жінка радісно притулила його обома руками до грудей. Ми всі оточили її.

– Де воно було? – строго запитав Опалсен.

– У ліжку в покоївки. Між пружинами матраца. Мабуть, вона вкрала намисто і сховала ще перед тим, як з’явилася прибиральниця.

– Дозволите, мадам? – мовив Пуаро, взяв намисто з рук місіс Опалсен, а тоді ретельно його оглянув і з поклоном повернув власниці.

– Боюся, мадам, вам доведеться на деякий час віддати намисто нам, – сказав інспектор. – Воно потрібне для розслідування. Але ми постараємося якнайскоріше повернути вам коштовність.

Містер Опалсен здригнувся.

– А без цього ніяк?

– Боюся, ніяк, сер. Утім, це просто формальність.

– О, хай вони забирають намисто, Еде! – вигукнула дружина. – Так буде безпечніше. Я очей не зможу склепити, якщо уявлятиму, як хтось добирається до моєї коштовності. Мерзенне дівчисько! Так знехтувати моєю довірою!

– Заспокойся, люба, не гнівайся.

Хтось узяв мене за руку. Це був Пуаро.

– Ходімо, друже? Бачу, наша допомога більше не знадобиться.

А втім, коли ми вийшли з кімнати, детектив мить повагався і, на мій подив, заявив: – Думаю, мені варто оглянути сусідню кімнату.

Двері були незамкнені, тож ми змогли увійти. У великому подвійному номері ніхто не жив. Скрізь було повно пилюки, і мій чутливий друг скривився, провівши пальцем по прямокутному відбитку на столі під вікном.

– Тут явно треба прибрати, – сухо зауважив Пуаро.

Він став біля вікна і глибоко задумався. Темна тінь лягла на його чоло.

– Ну, – нетерпляче вигукнув я, – і чого ми сюди зайшли?

Пуаро здригнувся.

– Je vous demande pardon, mon ami[79]. Я хотів перевірити, чи двері з цього боку справді були замкнені.

Я глянув на двері, що вели в кімнату, з якої ми щойно вийшли.

– Таки замкнені.

Пуаро кивнув. Він досі про щось зосереджено думав.

– Хіба це має значення? – сказав я. – Справу розкрито. Звісно, шкода, що ви не змогли проявити себе, але тут усе було очевидно: навіть тупоголовий інспектор просто не міг помилитися.

Пуаро похитав головою.

– Справу не розкрито, мій друже. І не буде розкрито, поки ми не знайдемо людину, яка вкрала перли.

– Але ж це була покоївка!

– Чому ви так вважаєте?

– Ну, – затнувся я, – бо намисто знайшли в її матраці.

– Так-так, – нетерпляче заперечив Пуаро, – але ж те намисто – не справжні перли!

– Що?

– Підробка, mon ami.

Мені перехопило подих. Пуаро вдоволено усміхався.

– Наш інспектор-молодець, напевно, геть не знається на коштовностях. Ох і ґвалт здійметься!

– Ходімо! – закричав я і шарпнув його за руку.

– Куди?

– Треба негайно сказати Опалсенам!

– Не думаю.

– Але ж бідна жінка…

– Eh bien, ця бідна жінка, як ви її називаєте, набагато краще спатиме, якщо вважатиме, що її намисто в безпеці.

– Але ж злодій може втекти, забравши з собою перли!

– Ви, мій друже, говорите, як завжди, не подумавши. Звідки ви знаєте, що перли місіс Опалсен, які вона так ретельно замикала у скриньці ввечері, не були вже підробкою? А може, справжня крадіжка сталася значно раніше?

– Ой, – сказав я, бо відчув, що заплутався.

– Цілковито з вами згоден, – сяючи, сказав Пуаро. – Починаймо спочатку.

Він попрямував до виходу, на мить зупинився, роздумуючи, а тоді дійшов до кінця коридору й зупинився біля комірчини, де збиралися прибиральниці та лакеї. Всередині виступала наша знайома дівчина: схоже, вона переповідала події останніх кількох годин, а всі решта хлопців і дівчат слухали її з роззявленими ротами. Побачивши нас, вона замовкла на півслові. Пуаро кивнув, як завжди, галантно.

– Перепрошую, що перебиваю, але я був би вам дуже вдячний, якби ви відімкнули мені номер містера Опалсена.

Дівчина з готовністю підвелася, і ми пішли вслід за нею по коридору. Містер Опалсен поселився в номері навпроти дружини. Прибиральниця відімкнула його, і ми зайшли.

Дівчина хотіла було йти, але Пуаро перепинив її.

– Хвилиночку. Скажіть, будь ласка, чи не бачили ви серед речей містера Опалсена такої візитки?

Він простягнув білу блискучу візитку, незвичну на вигляд. Прибиральниця взяла її й уважно оглянула.

– Ні, сер, напевно, ні. Втім, у номерах чоловіків частіше бувають лакеї.

– Зрозуміло, дякую.

Пуаро забрав картку, і дівчина пішла. Детектив трохи постояв і подумав, а тоді коротко й різко кивнув.

– Прошу вас, Гастінґсе, подзвоніть тричі, щоб прийшов лакей.

Я послухався: мене вже почала розбирати цікавість. Поки ми чекали на лакея, Пуаро швидко перекинув на підлогу кошик для використаного паперу й переглянув його вміст.

За кілька хвилин прийшов лакей. Пуаро і йому дав візитку, але той теж сказав, що не бачив її в містера Опалсена. Пуаро подякував, і лакей пішов, невдоволено глянувши на купу паперу, розсипаного по підлозі. Він, мабуть, почув зауваження детектива, який узявся збирати папірці назад у смітник:

– Але ж намисто точно застрахували, і то на чималу суму…

– Пуаро, – вигукнув я, – тепер я все зрозумів!

– Нічого ви не зрозуміли, мій друже, – відгукнувся детектив, – як завжди, анічогісінько! Це неймовірно – але так воно і є. Вертаймося в наш номер.

Ми йшли мовчки. Коли ж опинилися в кімнаті, Пуаро, на мій подив, кинувся перевдягатися.

– Я їду в Лондон, – пояснив він. – Просто зараз. Це необхідно.

– Невже?

– Саме так. Головну частину роботи – роботи для мозку (ах, мої чудові сірі клітинки!) вже зроблено. Тепер треба знайти підтвердження. І я його знайду! Еркюля Пуаро обманути неможливо!

– Колись-таки ви зазнаєте поразки, – зауважив я, скривившись на його пихаті слова.

– Не гнівайтеся, прошу вас, mon ami. Я хочу просити вас про одну дружню послугу.

– Звичайно, – радісно відгукнувся я; мені стало соромно, що я так гнівався. – Про яку послугу?

– Рукав піджака, який я зняв – не могли б ви його почистити? Розумієте, на нього налипло трохи білого порошку. Ви ж, напевно, помітили, як я провів пальцем по шухляді на туалетному столику?

– Ні, не помітив.

– Помічайте, що я роблю, друже. Я набрав трохи порошку на палець і в поспіху обтер його об рукав – тепер про це шкодую, бо не дотримувався методу – а це суперечить моїм принципам.

– Але що то був за порошок? – запитав я, пускаючи повз вуха слова про принципи.

– На жаль, не отрута, – підморгнув мені Пуаро. – Уже бачу, як завирувала ваша фантазія. То була всього лиш крейда.

– Крейда?

– Так, теслі наносять її для того, щоб шухляди легко висувалися.

Я засміявся.

– Ви старий хитрун! Я вже було подумав, що ви напали на якийсь слід.

– Au revoir[80], мій друже! Тікаю!

Двері за Пуаро зачинилися, і я з напівглузливою, з напівзамилуваною усмішкою взяв піджак і потягнувся за щіткою для одягу.

***

Наступного ранку звісток від Пуаро досі не було. Я вийшов прогулятися, зустрів старих друзів і пішов із ними обідати в їхній готель. Потім ми подалися кататися, але в машини лопнула шина, і нам довелося довго з нею вовтузитися. Тож у «Ґранд Метрополітен» я нарешті добувся аж після восьмої.

І одразу зустрівся з Пуаро, який в обіймах містера й місіс Опалсен здавався ще меншим, ніж зазвичай. Зате обличчя в нього сяяло.

– Mon ami Гастінґсе! – закричав він, кидаючись мені назустріч. – Обніміть мене, друже, я тріумфально знайшов розгадку!

На щастя, про обійми він казав у переносному сенсі, бо в таких речах від Пуаро можна чекати чого завгодно.

– Ви що… – почав я.

– Це диво, я вважаю! – вигукнула місіс Опалсен, усміхаючись як ясне сонце. – Хіба я не казала, Еде: якщо він не зможе повернути мені перли, то не зможе ніхто?

– Так, люба, саме це ти й казала, і мала рацію.

Я здивовано глянув на Пуаро, і він кивнув.

– Мій друг Гастінґс, як кажуть у вас в Англії, досі літав десь у хмарах. Сідайте, і ми розкажемо вам по порядку, як усе щасливо розкрилося.

– Розкрилося?

– Так! Їх арештували!

– Кого?

– Прибиральницю й лакея, parbleu![81] Не очікували? Навіть із моєю підказкою про крейду?

– Але ж ви казали, що її використовують теслі.

– Справді використовують – щоб шухлядки легше совалися. Хтось хотів, щоб шухляду можна було рухати безгучно. Хто б це міг бути? Очевидно, тільки прибиральниця. План був такий геніальний, що навіть зуби Еркюля Пуаро не одразу його розкусили.

– Послухайте, як усе відбувалося. Лакей стояв у сусідньому номері й чекав. Француженка-покоївка виходить у свою кімнату, а прибиральниця блискавично висуває шухляду, виймає скриньку й передає в сусідню кімнату через двері. Лакей легко її відмикає дублікатом ключа, який сам і виготовив, виймає намисто і чекає. Селестіна виходить знову, а прибиральниця – стриб! – хапає скриньку і ставить назад у шухлядку.

– Тут заходить мадам і виявляє крадіжку. Прибиральниця вимагає, щоб її обшукали, вдаючи, що її гордість страшенно образили, і йде геть із номера. Вона знає, що в матраці лежить намисто-підробка, бо ж сама її туди запхнула зранку. Оце план, правда!

– Але навіщо ви їздили в Лондон?

– Пам’ятаєте візитку?

– Звісно, тоді я здивувався, і досі дивуюся. Я думав…

Тут я затнувся, глянувши на місіс Опалсен.

Пуаро радісно розсміявся.

– Une blague![82] Я підготував візитку для лакея. Вона мала спеціальну поверхню – для збереження відбитків пальців. Я поїхав просто у Скотленд-Ярд, розшукав нашого доброго друга інспектора Джеппа і виклав йому всі факти. Як я й підозрював, відбитки пальців належали двом знаменитим викрадачам коштовностей, які вже довгенько перебували в розшуку. Джепп приїхав сюди зі мною, злодіїв арештували, а намисто знайшли серед лакеєвих речей. Розумна парочка, але вони помилились у виборі методу. Хіба я не казав вам, Гастінґсе, щонайменше тридцять шість разів, що без методу…

– Щонайменше тридцять шість тисяч разів! – перебив я. – Але де ж дав збій їхній «метод»?

– Mon ami, шукати роботу прибиральниці або лакея – мудре рішення, але не варто занехаювати обов’язки. Вони не прибирали в незаселеному номері, а тому, коли лакей поставив скриньку на запилений стіл біля вікна в порожній кімнаті, від неї залишився квадратний слід…

– Пам’ятаю! – вигукнув я.

– До того, як я його побачив, то ще вагався. Але потім – уже знав напевне!

На мить запала тиша.

– І тепер я повернула собі перли! – урочисто проголосила місіс Опалсен.

– Що ж, – сказав я. – Тепер можна було б і повечеряти.

Пуаро з готовністю закивав.

– Ваше ім’я знову прославилося, – зауважив я за чаєм.

– Pas du tout, – спокійно відказав Пуаро. – Славу розділили Джепп і місцевий інспектор. Зате, – він поплескав по кишені, – у мене тут дещо є від містера Опалсена. І знаєте що, друже? Оскільки на цих вихідних… як ви любите казати? Щось пішло не так, приїдьмо сюди ще й на наступні. Цього разу за мій кошт.

Викрадення прем’єр-міністра

Тепер, коли війна з усіма її перипетіями залишилася в минулому, думаю, мені можна спокійно розказувати, яку місію мій друг Пуаро виконав у час біди, яка нависла над нашою країною. Цю історію довго тримали у строгому секреті. В пресу не просочилося навіть півслова. Але тепер, коли зберігати таємницю немає необхідності, я відчуваю, що мушу розказати всій Англії, перед ким вона залишилася в неоплатному боргу, і як гострий розум мого маленького ексцентричного друга відвернув неминучу катастрофу.

Одного разу після вечері – я не називатиму конкретної дати, скажу лише, що це був період, коли вороги Англії весь час торочили про «мирні переговори», – ми з Пуаро сиділи в його квартирі. Коли після поранення мене комісували додому, я отримав завдання набирати в армію нових солдатів, а після роботи щовечора заходив до свого друга, щоб слухати про цікаві випадки, з якими він саме працював.

Ми з Пуаро почали говорити про сенсаційну новину того дня – замах на прем’єр-міністра Англії Девіда Макадама. Інформація, що її подавали в газетах, без сумніву, підлягала серйозній цензурі. Не було згадано ніяких деталей, крім тієї, що прем’єрові вдалося дивом уникнути смерті, куля лиш подряпала йому щоку.

Я сказав, що наша поліція проявила гідне осуду недбальство, якщо допустила, щоб таке сталося. Зрозуміло, німецькі агенти в Англії готові були піти на серйозний ризик заради такої здобичі. «Мак-борець», як називали прем’єра однопартійці, енергійно й неухильно боровся з пацифістськими настроями, які почали ширитися в суспільстві.

Це був не просто прем’єр-міністр Англії – це була сама Англія. Усунути його зі сцени означало завдати нищівної поразки всій Британії, паралізувати її.

Пуаро захоплено чистив сірий піджак маленькою губкою. Чистота й порядок – це була його слабкість. І тепер, коли повітря повнилося запахом бензину, він ніяк не міг повністю зосередитися на моїх словах.

– За секундочку я дуже уважно вас слухатиму, мій друже. Уже майже закінчив. Ось тут іще плямка жиру – це недобре – я її витру… І все! – Пуаро переможно помахав губкою.

Я усміхнувся й запалив іще одну цигарку.

– У вас є щось цікаве? – запитав по хвилині мовчання.

– Зараз я допомагаю одній – як ви це називаєте? – «поденниці» розшукати її чоловіка. Дуже складна справа і дуже делікатна. Бо я так собі думаю, що коли той чоловік знайдеться, то не зрадіє, що його знайшли. А ви зраділи б? Я особисто йому співчуваю. Це чоловік, якого принижують, і він ризикує втратити власну особистість.

Я засміявся.

– Нарешті! Жирна плямка зникла! Слухаю вас дуже уважно.

– Я питав вас, що ви думаєте про замах на прем’єр-міністра?

– Enfantillage![83] – вигукнув Пуаро. – Хіба серйозні речі так робляться? Невже з рушниці можна бодай у щось влучити? Це зброя минулих поколінь.

– Цього разу з неї майже влучили, – нагадав я йому.

Пуаро нетерпляче похитав головою. Він саме збирався щось сказати, коли зазирнула хазяйка квартири і сказала, що внизу чекають двоє джентльменів, які хочуть із ним зустрітися.

– Вони не назвалися, сер, але кажуть, що справа дуже важлива.

– Хай піднімаються, – сказав Пуаро, дбайливо розгладжуючи сірі штани.

За хвилину відвідувачів провели до нас. Моє серце сильно забилося, коли я побачив наших гостей: це був власною персоною лорд Естейр, голова Палати громад, а з ним містер Бернард Додж, один із членів воєнного кабінету, а також, наскільки я знав, близький друг прем’єр-міністра.

– Мосьє Пуаро? – запитав лорд Естейр. Мій друг вклонився. Державний муж подивився на мене з сумнівом. – Моя справа приватна.

– Можете спокійно говорити в присутності капітана Гастінґса, – сказав Пуаро, кивнувши, щоб я залишився. – Він не дуже обдарований, на жаль, але я ручаюся за його вихованість.

Лорд Естейр усе ще вагався, аж раптом озвався містер Додж:

– Ой, та не розмінюйтеся ви на дрібниці! Тут скоро вся Англія знатиме, в якій халепі ми опинилися. У нас зараз кожна хвилина на вагу золота.

– Прошу вас, сідайте, панове, – чемно запросив Пуаро. – Вам підсунути крісло, мілорде?

Лорд Естейр ледь помітно здригнувся.

– Ви знаєте, хто я?

Пуаро всміхнувся.

– Звичайно. Я ж читаю газети і бачу фото. Чому б мені вас не знати?

– Мосьє Пуаро, ми прийшли порадитись у справі першочергової ваги. Я мушу просити вас тримати всі її деталі в цілковитій таємниці.

– Маєте слово Еркюля Пуаро – це найбільше, що я можу вам дати! – урочисто заявив мій друг.

– Ідеться про прем’єр-міністра. Ми потрапили в серйозну біду.

– Та ми вляпалися по вуха! – зауважив містер Додж.

– Значить, прем’єра серйозно поранено? – припустив я.

– Поранено?

– Кулею в щоку.

– А, он воно що! – презирливо кинув містер Додж. – Та це стара історія.

– Згоден із колегою, – підтримав лорд Естейр. – Це давня історія, з якою ми вже давно розібралися. На щастя, тоді нападники схибили. Чого не скажеш про їхню нову спробу.

– Отже, на прем’єра знову здійснили замах?

– Так, мосьє Пуаро, хоча трохи в інший спосіб, ніж тоді. Прем’єр-міністр зник.

– Як це?

– Його викрали.

– Не може бути! – нажахано вигукнув я.

Пуаро метнув на мене пронизливий погляд, який означав, що мені варто притримати язика.

– На жаль, неймовірно, але правда, – зауважив його світлість.

Пуаро подивився на містера Доджа.

– Ви щойно сказали, мосьє, що час тепер на вагу золота. Що ви мали на увазі?

Наші гості обмінялися виразними поглядами, і лорд Естейр відповів: – Мосьє Пуаро, ви ж, мабуть, чули, що скоро відбудеться зустріч союзників?

Мій друг кивнув.

– З очевидних причин у пресу не подавали інформації про те, де й коли її проводитимуть. Але в дипломатичних колах дату знають усі. Зустріч відбудеться завтра, у четвер, увечері у Версалі. Тепер ви уявляєте весь трагізм ситуації. Не приховуватиму від вас, що для прем’єр-міністра бути на цій зустрічі життєво важливо. Німецькі агенти, які просочилися в наші кола, дуже активно пропагують пацифізм. І тільки наш прем’єр, сильна особистість, зможе схилити учасників зустрічі в потрібний бік – так усі вважають. Якщо він там не з’явиться, наслідки можуть бути якнайсерйозніші: можливо, навіть ганебне й катастрофічне перемир’я. А в нас немає нікого, хто міг би виступати замість прем’єра. Тільки він може говорити від імені Англії.

Пуаро спохмурнів.

– Значить, ви вважаєте, що прем’єр-міністра викрали, щоб він не зміг брати участь у зустрічі?

– Саме так ми і думаємо. Він якраз їхав у Францію.

– А зустріч розпочнеться…

– Завтра о дев’ятій вечора.

Пуаро дістав із кишені старого годинника.

– Зараз за чверть дев’ята.

– Двадцять чотири години! – задумливо сказав містер Додж.

– І п’ятнадцять хвилин, – додав Пуаро. – Не забувайте про п’ятнадцять хвилин, мосьє, – вони ще можуть зіграти свою роль. А тепер перейдімо до деталей. Прем’єра викрали в Англії чи у Франції?

– У Франції. Містер Макадам вирушив туди сьогодні вранці. Він мав переночувати в домі у головнокомандувача, а завтра їхати в Париж. Через Ла-Манш його перевезли на есмінці. В Болоньї його зустрів автомобіль із Генштабу, в якому мав бути ад’ютант головнокомандувача.

– Eh bien?

– Вони виїхали з Болоньї, але у місце призначення так і не прибули.

– Що?

– Мосьє Пуаро, це був підставний автомобіль і підставний ад’ютант. Справжній автомобіль знайшли на одній із під’їзних доріг. Шофер та ад’ютант сиділи всередині зв’язані і з кляпами в роті.

– А підставний автомобіль?

– Його досі не знайшли.

Пуаро нетерпляче махнув рукою.

– Неймовірно! Але ж урешті-решт хтось має його помітити?

– І ми так думали. Вважали, що досить буде прочесати всі дороги. Та частина Франції підлягає законові воєнного часу. Ми не сумнівалися, що автомобіль далеко не заїде: його зрештою побачать. Поліція Франції, наші люди зі Скотленд-Ярду, солдати – усі вже прочесали кожен квадратний метр. Такого, як ви кажете, не може бути – але ми досі нічого не знайшли!

Цієї миті пролунав тихий стук у двері, і в кімнату зайшов молодий офіцер із міцно запечатаним конвертом – його він вручив лордові Естейру.

– Щойно отримали з Франції, сер. Я приніс його сюди, як ви й наказували.

Міністр нетерпляче розірвав конверт і гмикнув. Офіцер пішов геть.

– Ось нарешті хоч якісь новини! Щойно розшифрували телеграму. Вони знайшли той підставний автомобіль, а в ньому – Деніелса, секретаря. Його приспали хлороформом, заткнули рота, зв’язали й залишили на території покинутої ферми неподалік від К. Секретар нічого не пам’ятає, тільки те, що хтось напав на нього ззаду, притиснув щось до рота й носа, і як він пручався. Поліція задоволена точністю його свідчень.

– Більше нічого не знайшли?

– Ні.

– Не знаходили бездиханного тіла прем’єр-міністра? Тоді надія ще є. Але це досить дивно. Чому зранку вони намагалися його вбити, а тепер – ні?

Додж похитав головою.

– Одне зрозуміло напевне: вони за всяку ціну намагаються не дати йому потрапити на зустріч.

– Якщо це в людських силах, прем’єр-міністр на зустрічі буде. Дай Боже, щоб не було запізно. А тепер, мосьє, розкажіть мені все – від самого початку. Я маю знати також деталі збройного замаху.

– Учора ввечері прем’єр-міністр у супроводі секретаря, капітана Деніелса…

– Того самого, що був із ним у Франції?

– Так. Отже, вони поїхали на машині у Віндзор, де прем’єр-міністр мав зустріч із королем. Сьогодні рано-вранці він повернувся в Лондон, і саме дорогою стався збройний замах.

– Зачекайте хвилинку, будь ласка. Хто такий капітан Деніелс? У вас є досьє на нього?

– Я знав, що ви запитаєте. Ми про нього небагато знаємо. Він не походить із якогось знатного роду. Служив в армії, проявив себе як дуже здібний секретар, до того ж поліглот – він знає, якщо не помиляюся, сім мов. Саме тому прем’єр-міністр узяв його з собою до Франції.

– У нього є родичі в Англії?

– Дві тітки. Місіс Еверерд живе у Гемпстеді, а міс Деніелс – біля Ескота.

– Ескот? Це ж недалеко від Віндзора, правда?

– Ми перевірили цю лінію. Але нічого не знайшли.

– Отже, ви вважаєте, що капітана Деніелса можна не підозрювати?

Лорд Естейр відповів із гіркотою в голосі:

– Ні, мосьє Пуаро, не вважаю. У наші дні будь-кого можна підозрювати.

– Très bien. Тепер я розумію, мілорде, що поліції доводилося ретельно охороняти прем’єр-міністра, щоб не допустити жодної спроби нападу?

Лорд Естейр кивнув.

– Саме так. За автомобілем прем’єра їхав автомобіль із поліцейськими у штатському. Містерові Макадаму про ці заходи безпеки не казали, бо він був чоловік безстрашний і різко заперечував проти будь-якої опіки над собою. Але поліція вирішила по-своєму. Насправді навіть шофер прем’єра, О’Мерфі, служить в органах безпеки.

– О’Мерфі? Це ж ірландське ім’я?

– Так, він ірландець.

– Із якої частини Ірландії походить цей чоловік?

– Графство Клер, якщо не помиляюся.

– Tiens! Але продовжуйте, мілорде.

– Прем’єр виїхав у Лондон. Він їхав у закритому автомобілі разом із капітаном Деніелсом. Позаду, як завжди, їхав другий автомобіль. Але, на жаль, із невідомої причини автомобіль прем’єра з’їхав із головної дороги…

– Там, де вона повертає? – перебив Пуаро.

– Так, а звідки ви знаєте?

– О, c’est évident![84] Продовжуйте.

– З невідомої причини автомобіль прем’єра з’їхав із головної дороги. Поліцейський автомобіль, не помітивши цього, їхав далі по шосе. Невдовзі після з’їзду на автомобіль прем’єра напала група невідомих людей у масках. Шофер…

– Цей бравий О’Мерфі, – задумливо пробурмотів Пуаро.

– Шофер, на мить розгубившись, ударив по гальмах. Прем’єр висунув голову у вікно – і тут пролунав постріл: один, а потім другий. Перша куля подряпала прем’єрову щоку, друга, на щастя, не влучила. Шофер, усвідомивши небезпеку, натиснув на газ і поїхав уперед, розбивши групу нападників.

– Ледве врятувалися, – видихнув я, здригнувшись.

– Містер Макадам не хотів зважати на невеличку рану, казав, що то просто подряпина. Автомобіль заїхав у місцеву лікарню, де рану промили й перев’язали – звісно, прем’єр був інкогніто. Після цього він поїхав просто на вокзал, де на нього чекав спеціальний потяг до Довера. Капітан Деніелс коротко доповів схвильованим поліцейським про те, що сталося, а тоді прем’єр із секретарем негайно відбули. У Довері вони зайшли на борт есмінця. У Болоньї, як ви знаєте, на прем’єр-міністра чекав підставний автомобіль із британським прапором, точно такий, як мав бути справжній.

– Це все, що ви мали мені розповісти?

– Так.

– І ви не пропустили жодної події, мілорде?

– Гм, трапилася ще одна незвичайна подія.

– Яка?

– Автомобіль прем’єра не повернувся додому після того, як відвіз його на вокзал. Поліція хотіла допитати О’Мерфі, тому негайно почала пошуки. Машину виявили біля одного непристойного ресторану в лондонському Сохо. Там, наскільки ми знаємо, збираються німецькі агенти.

– А що з шофером?

– Його не знайшли. Він теж зник.

– Отже, – задумливо мовив Пуаро, – є два зникнення: прем’єр-міністра у Франції та О’Мерфі в Лондоні.

Він уважно подивився на лорда Естейра, а той розпачливо розвів руками.

– Можу вам тільки сказати, мосьє Пуаро, що якби ще вчора хтось сказав мені, що О’Мерфі – зрадник, я розсміявся б йому в лице.

– А сьогодні?

– Сьогодні я не знаю, що й думати.

Пуаро похмуро кивнув, а тоді знову глянув на годинника.

– Я так розумію, що в мене carte blanche, панове – на все? Тобто я повинен мати змогу поїхати будь-куди і будь-яким транспортом.

– Саме так. За годину в Довер вирушає спеціальний потяг зі службовцями Скотленд-Ярду. З вами поїдуть військовий офіцер і працівник органів безпеки – вони будуть повністю до ваших послуг. Цього вам достатньо?

– Думаю, так. І ще одне запитання, перш ніж ви підете, мосьє. Чому ви звернулися до мене? Я ж усього лише непомітна мурашка у величезному Лондоні.

– Вас нам рекомендував один ваш видатний співвітчизник.

– Comment? Мій старий друг Préfet?..

Лорд Естейр похитав головою.

– Дехто серйозніший, ніж Préfet. Той, чиє слово колись було в Бельгії законом – і знову буде! Клянуся іменем Англії!

Рука Пуаро злетіла у жесті привітання.

– Хай буде так! Ах, мій пан мене не забув… Мосьє, я, Еркюль Пуаро, вірою і правдою послужу вам. Тільки дай Боже встигнути. Але так темно… темно… Я нічого не бачу.

– Ну, Пуаро, – вигукнув я, коли двері за міністрами зачинилися, – і що ви про все це думаєте?

Мій друг швидко пакував маленьку валізку, тож тільки задумливо похитав головою.

– Не знаю, що й думати. Мій мозок мене підводить.

– Для чого, як ви сказали, викрадати його, якщо можна було б просто стукнути по голові – і ніяких проблем? – міркував я.

– Перепрошую, mon ami, але я такого не казав. Вони явно більше зацікавлені в тому, щоб викрасти його.

– Але чому?

– Бо непевність породжує паніку. Це перша причина. Якби прем’єр-міністр загинув, це була б жахлива трагедія, але цю ситуацію всі прийняли б і почали щось робити. А тепер усі паралізовані. Знайдеться прем’єр чи ні? Мертвий він чи живий? Ніхто не знає, а поки ніхто нічого не знає напевне, то й робити щось конкретне не випадає. Отже, як я й кажу, непевність породжує паніку, на що й розраховують les Boches[85]. По-друге, викрадачі десь його утримують, тож можуть домовлятися з обома сторонами. Керівництво Німеччини навряд чи готове розкидатися грошима, але для цієї ситуації вони можуть зробити виняток і запропонувати круглу суму за бранця. По-третє, їм не загрожує смертна кара за цей злочин. О так, викрадення – це для них найвигідніший варіант.

– Тоді чому вони спершу намагалися вбити його?

Пуаро сердито махнув рукою.

– От цього я й не можу збагнути. Дуже нерозумно! Усе підготували (і гарно підготували!) для викрадення, а тоді зіпсували, влаштувавши мелодраматичний напад, як у кіно, і геть не реалістичний. Важко повірити, що за якихось двадцять миль від Лондона орудує банда чоловіків у масках!

– Можливо, це були дві не пов’язані афери, – запитав я.

– Е ні, надто вже неймовірний збіг! Думаємо далі. Хто ж тут зрадник? Мав бути зрадник, у першій афері точно. Але хто з них – Деніелс чи О’Мерфі? Точно один із цих двох, інакше чого б тоді автомобіль з’їхав із головної дороги? Не будемо ж ми думати, що це прем’єр-міністр організував напад на самого себе! Отже, це О’Мерфі сам з’їхав на тому повороті чи його підштовхнув Деніелс?

– Точно О’Мерфі!

– Так, бо якби це був Деніелс, прем’єр-міністр почув би наказ від нього і спитав, що відбувається. Але все-таки в цій ситуації забагато «чому», і вони взаємовиключні. Якщо О’Мерфі – чесний чоловік, чому він з’їхав із головної дороги? Якщо ж він нечесний, то чому натиснув на газ, коли пролунало тільки два постріли – адже цим, очевидно, врятував прем’єрові життя? І знову, якщо він чесний, то чому одразу з вокзалу поїхав у всім відомий ресторан, де зустрічаються німецькі шпигуни?

– Щось не складається, – зауважив я.

– Розглянемо цю справу згідно з методом. Які у нас «за» і «проти» цих двох чоловіків? Почнемо з О’Мерфі. Проти: його рішення з’їхати з головної дороги здається підозрілим; він ірландець із графства Клер; він дуже промовисто зник. За: він розігнав автомобіль і врятував життя прем’єр-міністра; він працівник Скотленд-Ярду і, оскільки йому довірили таку важливу посаду, працівник надійний. А тепер Деніелс. Проти нього ми багато знайти не можемо, крім того факту, що невідомо, звідки він узявся, і що він знає забагато мов як на порядного англійця! (Пардон, mon ami, але знавці мов із вас ніякі). За нього свідчить таке: той факт, що його приспали, зв’язали і заткнули рота – це нібито має свідчити про те, що Деніелс до викрадення не причетний.

– Він міг зв’язати сам себе, щоб відвести підозри.

Пуаро похитав головою.

– Французька поліція не могла б такого не помітити. Крім того, якщо вже він доправив свого об’єкта на місце і прем’єра успішно викрали, Деніелсу не було сенсу лишатися на місці злочину. Звісно, його спільники могли приспати й зв’язати його – але сенсу в цьому я не бачу. Деніелс навряд чи зможе допомагати їм надалі, бо коли про викрадення дізналася поліція, за ним почали стежити.

– Може, він хоче навести поліцію на хибний слід?

– То чому ж досі не почав? Він розказує лише, що пам’ятає, як на нього напали ззаду і приспали – от і все. Тут немає хибного сліду. Навпаки, історія дуже схожа на правду.

– Що ж, – сказав я, глянувши на годинника, – думаю, нам пора вирушати на станцію. Можливо, у Франції ми знайдемо більше зачіпок.

– Можливо, mon ami, але я сумніваюся. Досі дивуюся, що прем’єр-міністра не знайшли на тій обмеженій території, де сховати його було майже неможливо. Якщо військові й поліція двох країн не можуть його знайти, то як це зроблю я?

На вокзалі нас зустрів містер Додж.

– Це детектив Барнс зі Скотленд-Ярду, а це майор Норман. Вони цілковито до ваших послуг. Хай вам щастить. Справа дуже нелегка, але я не втратив надії. А тепер мушу з вами прощатися, – і міністр швидко пішов геть.

Ми трохи побалакали з майором Норманом. У групці людей на платформі я впізнав невисокого чоловіка з обличчям як у тхора, який розмовляв із високим світловолосим джентльменом. Це був старий знайомий Пуаро – інспектор Джепп, якого вважали чи не найрозумнішим у Скотленд-Ярді. Він підійшов і радісно привітався з моїм другом.

– Чув, що і вас долучили до пошуків. Справа для тих, хто вміє ворушити мізками. Поки що викрадачі надійно залягли на дно – але не можу повірити, що вони так довго його переховують. Наші люди прочісують Францію вздовж і впоперек, та й французи теж. Думаю, ще кілька годин – і ця рибка буде в нас на гачку.

– Ну, якщо він іще живий, – похмуро зауважив високий детектив.

Джепп спохмурнів.

– Так. Але я чогось думаю, що він живий і з ним усе добре.

Пуаро кивнув.

– Так-так, він живий. Тільки нам іще треба вчасно його знайти. Мені теж не віриться, що вони можуть так довго його ховати.

Просвистів свисток, і ми всі зайшли у купейний вагон. Невдовзі потяг шарпнувся й почав повільно від’їжджати від вокзалу.

Цікава це була поїздка. Усі службовці зі Скотленд-Ярду зібралися в одному купе, порозгортали карти, і нетерплячі пальці почали прокладати уявні лінії дорогами від села до села. У кожного детектива зародилася власна теорія, де міг бути прем’єр-міністр. Тільки Пуаро сидів, сам на себе не схожий, мовчки втупившись в одну точку перед собою. Мені він нагадував збиту з пантелику дитину. Я розговорився з Норманом – мені він дуже сподобався. Коли ми прибули в Довер, Пуаро здивував мене тим, що розпачливо вчепився в мою руку. Над водами Ла-Маншу гуляв зловісний вітер.

– Mon Dieu, – пробурмотів він, – це жахливо!

– Не бійтеся, Пуаро, – закричав я, – у вас усе вийде. Ви знайдете його, я впевнений.

– Ах, mon ami, ви неправильно мене зрозуміли. Огидне море – ось що мене тривожить! Mal de mer – це неймовірне страждання!

– А, – вражено відповів я.

Коли ми відчули перші поштовхи двигуна, Пуаро застогнав і заплющив очі.

– У майора Нормана є карта північної Франції, хочете подивитися?

Пуаро нетерпляче потрусив головою.

– О ні, тільки не це. Не чіпайте мене зараз, мій друже. Розумієте, щоб думати, шлунок та мозок мають бути в гармонії. Є один чудовий метод боротьби з mal de mer: треба повільно вдихати і видихати, повертаючи голову ліворуч-праворуч і рахуючи до шести між кожним вдихом.

Я залишив Пуаро виконувати ці чудернацькі вправи, а сам пішов на палубу.

Коли ми повільно увійшли в гавань у Болоньї, до мене вийшов свіжий і сяючий Пуаро. Він пошепки повідомив, що метод виявився «якнайчудовіший».

Джепп усе ще креслив пальцем уявні дороги на карті.

– Нічого не розумію! Автомобіль виїхав із Болоньї – ось із цього місця. А потім – я думаю, вони пересадили його в інший автомобіль. Бачите?

– А я перевірив би порти, – сказав високий детектив. – Десять до одного, що вони вже десь пакують його на корабель.

Джепп похитав головою.

– Це надто просто, як на мене. Та й усі порти одразу перекрили.

Коли ми ступили на берег, щойно почало світати. Майор Норман торкнувся руки Пуаро.

– На вас чекає військовий автомобіль, сер.

– Дякую, мосьє. Але я пропоную поки що не їхати з Болоньї.

– Що?

– Так, зайдімо в цей готель біля причалу.

І він негайно зробив те, що сказав. У готелі Пуаро найняв окрему кімнату. Ми втрьох пішли за ним, до пуття не розуміючи, що відбувається.

Пуаро глянув на нас.

– Не так мав би діяти гарний детектив, правда? Мабуть, ви зараз усі так думаєте. Він має бути повен сил, бігати сюди-туди. Кинутися на запилені дороги і через збільшувальне скло розглядати сліди шин. Підбирати недопалки та згорілі сірники. Так ви думаєте, правда ж?

Він гостро дивився на нас.

– Але я, Еркюль Пуаро, вважаю, що це не так! Справжні знахідки – вони ось тут, всередині! – Він постукав себе по лобі. – Розумієте, мені навіть із Лондона було не обов’язково їхати. Я міг спокійнісінько з тим самим успіхом сидіти у власній квартирі. Усе, що мені потрібно, – маленькі сірі клітинки в голові. Вони роблять свою роботу тихо й непомітно, а тоді я вимагаю карту, тицяю пальцем у конкретну точку: ось цю! – і кажу: «Прем’єр-міністр тут». І він справді там. Озброївшись методом і логікою, людина може зробити будь-що. Ця шалена поїздка у Францію була помилкою. Це дитяча забавка в хованки. Але тепер, хоча, можливо, вже й запізно, я починаю працювати правильно, зсередини. Прошу вас, друзі, посидьте тихо.

І цей маленький чоловік п’ять годин просидів непорушно, глипаючи очима, як кіт, – а очі його блищали і ставали дедалі зеленіші. Службовець зі Скотленд-Ярду позирав на нього презирливо, майор Норман нудився й нетерпеливився, а в мене було таке відчуття, що час зупинився і більше не зрушить із місця.

Зрештою я підвівся і, намагаючись якнайменше шуміти, підійшов до вікна. Уся ця історія почала скидатися на фарс. Я в душі хвилювався за свого друга. Якщо він мав провалити це завдання, то хай би робив це не так сміховинно. Стоячи біля вікна, я байдуже спостерігав, як від причалу вирушає рейсовий пароплав, закутаний хмарами диму.

Раптом я почув голос Пуаро просто в себе під вухом:

– Mes amis, поїхали!

Я обернувся. Мій друг дивовижно перемінився. Очі його сяяли захватом, груди випнулися колесом.

– Яким же ідіотом я був, друзі! Але нарешті й мені засяяло світло дня.

Майор Норман кинувся до дверей.

– Я викличу автомобіль.

– У цьому немає потреби. Ми не поїдемо на автомобілі. Дякувати Богові, вітер ущух.

– Значить, ми підемо пішки, сер?

– Ні, мій юний друже. Я ж не святий Петро. Мені більше подобається ходити по морю на кораблі.

– По морю?

– Так. Хто хоче працювати з методом, має починати спочатку. А початок цієї історії – в Англії. Отже, нам треба вернутися в Англію.

***

О третій ми вже знову стояли на платформі вокзалу. Усі наші запитання вдарялись об Пуаро, як об глуху стіну. Він тільки повторював, що повернутися до самого початку означало не втратити дорогоцінний час, а зробити все правильно. Коли ми прибули, він тихо сказав щось на вухо Норману, і той просто з Довера надіслав кілька телеграм.

Норман відкривав перед нами всі двері, тож до пункту призначення ми добулися в рекордно короткі строки. У Лондоні на нас уже чекав поліцейський автомобіль. Усередині сиділо двоє чоловіків у штатському. Один із них передав моєму другові аркуш, на якому було щось надруковано. Пуаро зловив мій здивований погляд.

– Це список сільських лікарень на певній відстані на захід від Лондона. Я попросив передати його мені телеграмою з Довера.

Ми швидко проминули кілька лондонських вулиць і нарешті виїхали на шосе Бат-роуд. А тоді помчали по ньому далі, через містечка Гаммерсміт, Чизвік і Брентфорд. Я нарешті зрозумів, куди ми прямуємо. Через Віндзор до Ескота. Моє серце забилося частіше: та ж в Ескоті живе Деніелсова тітка! Значить, ми шукали його, а не О’Мерфі.

Невдовзі ми зупинилися перед воротами ошатної вілли. Пуаро вискочив із машини й подзвонив. Я помітив, що його радість трохи затьмарилася. Щось йому не подобалося. На дзвінок відповіли, і мій друг кинувся всередину. За кілька хвилин він повернувся й заскочив назад в автомобіль, коротко похитавши головою. Моя надія почала згасати. Було вже по четвертій. Навіть якщо Пуаро знайшов якісь свідчення про Деніелса, невже він досі не може вказати конкретної точки на карті Франції, де утримують прем’єр-міністра?

Дорогою назад до Лондона нам довелося кілька разів зупинитися. Ми з’їжджали з шосе то в одному місці, то в іншому, і врешті зупинилися біля маленького будиночка, в якому я одразу впізнав сільську лікарню. Пуаро ненадовго зайшов усередину. Так ми відвідали кілька лікарень, і в кожній мій друг проводив не більше кількох хвилин. Із кожною зупинкою його вдоволення все більше зростало.

Він щось прошепотів Норману, і той відповів: – Якщо ми повернемо ліворуч, то побачимо їх біля моста. Вони чекають.

Ми з’їхали на бічну дорогу, і в побляклому вечірньому світлі я побачив іще один автомобіль, який чекав на узбіччі. У ньому сиділо двоє чоловіків у штатському. Пуаро вийшов і поговорив із ними, а тоді ми розвернулися й поїхали на північ. Другий автомобіль їхав одразу за нами.

Деякий час ми мчали, вочевидь, до якоїсь північної околиці Лондона. Нарешті автомобіль підкотився до воріт високого будинку, який стояв на певній відстані від дороги, за садом.

Нормана й мене залишили в автомобілі. Пуаро з іншим поліцейським підійшли до дверей і подзвонили. Відчинила ошатна покоївка. Поліцейський сказав: – Я офіцер поліції і маю ордер на обшук цього будинку.

Дівчина скрикнула; з-за її спини вийшла висока і вродлива жінка середніх літ.

– Зачини двері, Едіт. Це, мабуть, грабіжники.

Але Пуаро спритно встромив ногу в отвір дверей і засвистів. Інші поліцейські негайно зірвалися з місця й помчали в будинок. Двері за ними захряснулися.

Ми з Норманом хвилин п’ять просиділи в машині, страждаючи від того, що нічого не робимо. Нарешті двері розчахнулися, і на порозі з’явився чоловік, який вів трьох в’язнів: жінку і двох чоловіків. Жінку й одного з чоловіків посадили в другий автомобіль. Другого чоловіка Пуаро власноруч запхнув до нас.

– Мені доведеться їхати в іншій машині, друже. А ви, будь ласка, подбайте – і дуже пильно! – про цього джентльмена. Ви, мабуть, із ним не знайомі? Eh bien, дозвольте вам відрекомендувати: мосьє О’Мерфі!

О’Мерфі! Я витріщався на нього з роззявленим ротом, поки наш автомобіль виїжджав на дорогу. Його руки не були зв’язані, але не схоже було, що він спробує тікати. Чоловік оціпеніло дивився поперед себе. Норман і я були для нього підхожою компанією.

На мій подив, ми й далі покотилися північною дорогою. Отже, в Лондон ми не верталися! Я здивувався. І аж тоді, коли автомобіль загальмував, помітив, що ми під’їхали до Гендонського аеродрому. Раптом до мене дійшло: Пуаро хоче летіти у Францію літаком!

Непогана ідея, але хіба не швидше було б надіслати телеграму? Дорога кожна хвилина. Хай Пуаро довірить комусь іншому особисто врятувати прем’єр-міністра і здобути всю славу.

Коли ми під’їхали, майор Норман вискочив з автомобіля, а на його місце сів чоловік у штатському. Майор коротко переговорив із Пуаро, а тоді відійшов.

Я теж виліз із машини і вхопив Пуаро за руку.

– Вітаю вас, старий друже! Вони сказали вам, де утримують прем’єра? Але послухайте, вам краще надіслати у Францію телеграму. Якщо ви полетите самі, може бути запізно.

Пуаро подивився на мене довгим допитливим поглядом.

– На жаль, друже, є такі речі, які телеграмою не надішлеш.

***

Цієї миті повернувся майор Норман у супроводі молодого офіцера повітряних сил.

– Це капітан Лаял, який полетить із вами у Францію. Він готовий до вильоту.

– Одягніться тепло, сер, – сказав молодий пілот. – Я можу дати вам куртку, якщо хочете.

Пуаро подивився на свого великого годинника.

– Так, ми будемо вчасно – саме вчасно, – пробурмотів він, а тоді підняв голову і подивився на офіцера. – Дякую, мосьє. Але пасажиром буду не я, а ось цей джентльмен.

Він відступив убік, і з темряви вийшла висока постать. Це був інший чоловік-в’язень, той, який їхав у другому автомобілі. Коли на його обличчя впало світло, я здригнувся від несподіванки.

Це був прем’єр-міністр!

***

– Заради Бога, поясніть мені, як усе сталося! – нетерпляче вигукнув я, коли ми з Норманом і Пуаро сіли їхати назад у Лондон. – Як їм вдалося переправити його назад в Англію?

– Не треба було нікого переправляти, – сухо відказав Пуаро. – Прем’єр-міністр і не виїздив з Англії. Його викрали дорогою з Віндзора до Лондона.

– Як?

– Зараз усе поясню. Прем’єр-міністр сидів у машині з секретарем. Раптом хтось затис йому обличчя ззаду ганчіркою з хлороформом…

– Але хто?

– Мудрий знавець мов капітан Деніелс. Коли прем’єр знепритомнів, Деніелс підняв слухавку й наказав О’Мерфі з’їхати з дороги праворуч. Шофер, нічого не підозрюючи, послухався. За кілька метрів на дорозі він побачив зламаний автомобіль, який просив зупинитися. О’Мерфі пригальмував. Тут на дорогу вийшов незнайомець. Деніелс вихилився у вікно до водія і повторив операцію з хлороформом, використавши якийсь анестетик, можливо, етилхлорид. За кілька секунд двох непритомних чоловіків дістали з автомобіля. На їхнє місце сіли двоє інших.

– Неймовірно!

– Pas du tout! Невже ви ніколи не бачили клоунів, які точно копіюють знаменитостей? А публічну особу скопіювати якраз дуже легко. Зіграти роль прем’єра Англії куди простіше, аніж якогось містера Джона Сміта з Клепгема. Що ж до О’Мерфі, то ніхто не мав звертати на нього особливої уваги, поки прем’єр-міністр не полетів у Францію. Автомобіль доїхав просто до вокзалу, де його зустріли друзі. Він увійшов у їхнє коло як О’Мерфі, а вийшов як інша особа. Так О’Мерфі зник, лишивши дуже підозрілий слід.

– Але той чоловік, який зображував прем’єр-міністра, його всі бачили!

– Його не бачив ніхто, з ким він був знайомий особисто. А Деніелс беріг його від контактів із іншими, як тільки міг. Ба більше, на його обличчі була пов’язка, і будь-які зміни в поведінці можна було списати на біль і шок від замаху на життя. Містер Макадам має слабке горло і завжди довго прокашлюється перед тим, як виступати на публіці. Тож підміну можна було легко тримати в таємниці аж до Франції. А там уже це було б непрактично й недоцільно – тож прем’єр-міністр зник. Поліція з усієї країни кидається у Францію, і ніхто не завдає собі мороки вникнути в деталі першого нападу. Щоб підтримати ілюзію, що викрадення сталося у Франції, Деніелса зв’язують і присипляють хлороформом. Дуже реалістично.

– А куди подівся той чоловік, що грав прем’єра?

– Зняв грим. Його і підставного шофера можуть арештувати як підозрілих осіб, але ніхто навіть не подумає, яку роль вони відіграли у драмі. Тому зрештою їх відпустять за браком доказів.

– А справжній прем’єр-міністр?

– Його і О’Мерфі повезли просто в будинок «місіс Еверерд» у Гемпстеді, до так званої Деніелсової тітки. Насправді це фрау Берта Евенталь, і поліція вже давненько її шукає. Вона – мій маленький подарунок поліції, не кажучи вже про Деніелса! О, це був розумний план, але не такий, щоб Еркюль Пуаро не зміг його розкусити!

Я подумав, що моєму другові варто вибачити цей сплеск марнославства.

– Коли ви вперше відкопали зернятка правди в цій історії?

– Саме тоді, коли почав працювати зсередини. Якось у моїй голові не вкладалася ця афера з пострілами – але коли я усвідомив, що в результаті прем’єр-міністр поїхав у Францію із замотаним обличчям, усе почало прояснятися. А коли ми проїхалися по сільських лікарнях, і ніхто не пригадав чоловіка-пацієнта, якому довелося того ранку перев’язувати обличчя, я переконався у власній правоті! Зрештою, для мого видатного розуму то була дитяча забавка!

***

Наступного ранку Пуаро показав мені щойно отриману телеграму. На ній не було вказано, хто відправник і звідки вона прибула. На аркуші горіло лиш одне слово:

«Встиг».

Увечері газети опублікували звіт про зустріч союзників. Автори статей особливо наголошували на красномовності містера Девіда Макадама, чий натхненний виступ справив на слухачів сильне і тривале враження.

Загадкове зникнення містера Девенгайма

Ми з Пуаро сиділи за столиком і чекали на гостей: до нас на чай мав завітати старий друг зі Скотленд-Ярду інспектор Джепп. Пуаро щойно акуратно виставив колом чашечки на блюдцях, які наша хазяйка абияк покидала на стіл. Потім похукав на металевого чайника і протер його блискучі боки шовковою хустинкою. Чайник мав от-от закипіти; поряд із ним стояла каструлька з густим шоколадом, насолодою для язика Пуаро: цей напій він любив значно більше за «цю вашу англійську отруту».

Внизу пролунав різкий стук, і за хвилину в кімнату ввірвався захеканий Джепп.

– Я не запізнився, сподіваюся, – сказав він після короткого привітання. – Правду кажучи, трохи забалакався з Міллером. Він веде справу Девенгайма.

Я нашорошив вуха. Останні три дні газети тільки й писали про таємниче зникнення містера Девенгайма, власника банку «Девенгайм і Селмон». У суботу він вийшов із дому й не повернувся. Мені так і кортіло почути від Джеппа якісь цікаві деталі.

– А мені здавалося, – зауважив я, – що в наші дні просто неможливо отак узяти і «зникнути».

Пуаро на півдюйма пересунув тарілку з хлібом і маслом та строго сказав:

– Висловлюйтеся чіткіше, мій друже. Що ви маєте на увазі, коли кажете «зникнути»? Про який різновид зникнення ви казали?

– Отже, зникнення можна класифікувати й категоріювати? – засміявся я.

Джепп також усміхнувся. Пуаро грізно глянув на нас.

– Ну звичайно! Зникнення можна розділити на три категорії. Перша, трапляється найчастіше, – зникнення з власної волі. Друга – сумнозвісна «втрата пам’яті», трапляється рідко, але іноді таки справді трапляється. Третя – вбивство з подальшим більш чи менш успішним переховуванням тіла. Ви вважаєте, що жодної з трьох категорій зникнення не буває в наш час?

– Думаю, майже ніколи не буває. Людина може втратити пам’ять, але хтось її неодмінно впізнає, особливо якщо це такий знаменитий чоловік як Девенгайм. «Тіло» також не може розчинитися в повітрі – рано чи пізно воно знайдеться, заховане в якомусь тихому місці чи кинуте в канаву. Убивство розкриється. Про нечесного службовця або розтратника можна розіслати телеграми в усі кінці світу й повернути навіть з іншої країни. Порти і залізничні вокзали перебувають під наглядом поліції. А якщо він захоче сховатись у власній країні, його обличчя впізнає будь-який читач щоденних газет. Утікач у наші дні протистоїть цілій цивілізації.

– Mon ami, – сказав Пуаро, – ви не врахували одного: той, хто вирішив утекти разом із кимось іншим (або з самим собою), може виявитися рідкісним екземпляром – людиною методу. Він може виявитися дуже розумним, талановитим і ретельно розрахувати всі деталі своєї афери, а в такому разі я не бачу причин, чому б йому легко не обвести круг пальця поліцію.

– Але не вас, звичайно? – весело зауважив Джепп, підморгнувши мені. – Вас він круг пальця не обведе, правда, мосьє Пуаро?

Видатний детектив спробував зробити скромний вираз обличчя – не дуже успішно.

– Чому ж? І мене. Так, я дуже по-науковому підходжу до розв’язання таких проблем, із математичною точністю, а таке – на жаль! – практикують далеко не всі сучасні детективи.

Джеппова усмішка стала ще ширша.

– Ну, не знаю, – сказав він. – Міллер, який веде цю справу, чолов’яга дуже розумний. Від його ока не сховається жоден відбиток черевика, жоден недопалок чи навіть хлібна крихта! Геть усе він помічає, цей Міллер.

– Те саме, mon ami, можна сказати і про лондонського горобця – а однак йому я не доручив би розплутувати справу містера Девенгайма, – зауважив Пуаро.

– Зачекайте, мосьє, ви ж не будете заперечувати, що речові докази дуже важливі?

– Аж ніяк. Вони теж мають значення. Втім, завжди є небезпека переоцінити їх. Більшість деталей неважливі, тільки одна-дві мають ключове значення. Тому покладатися треба лиш на мозок, на маленькі сірі клітинки, – він постукав себе по лобі. – П’ять органів чуття можуть завести нас на хибний шлях. Правду треба шукати зсередини, а не ззовні.

– Ви хочете сказати, мосьє Пуаро, що здатні знайти злодія, не встаючи з крісла?

– Саме так! Якщо, звичайно, знатиму всі факти. Я фахівець-консультант.

Джепп простягнув йому руку.

– Ловлю вас на слові. Закладаюся, що віддам п’ять фунтів, якщо за тиждень ви схопите за руку – чи то пак скажете мені, де схопити за руку – зниклого містера Девенгайма, живого чи мертвого.

Пуаро потис інспекторову долоню.

– Eh bien, mon ami, я згоден. Le sport – це ваша англійська пристрасть. Ну а тепер – факти.

– У суботу містер Девенгайм за своїм звичаєм сів на потяг, який о 12 : 40 вирушає з лондонського вокзалу «Вікторія» до Чингсайда, де стоїть його розкішний заміський маєток, «Кедри». Після обіду він прогулявся навколо будинку й дав кілька вказівок садівникам. Усі стверджують, що поводився він точнісінько як завжди. Після чаю Девенгайм зазирнув у будуар до дружини і сказав, що сходить у село, щоб надіслати кілька листів, і попередив, що ввечері приїде містер Ловен, щоб обговорити деякі справи. Якщо той прибуде раніше, ніж повернеться сам Девенгайм, хай його проведуть у кабінет і попросять почекати. Після цього містер Девенгайм вийшов через головні двері, поволі попростував по дорозі до воріт, вийшов – і більше його ніхто не бачив. Чоловіка й слід прохолов.

– Чудово, чудово. Цікавенька загадка… – пробурмотів Пуаро. – Але розказуйте далі, прошу.

– Десь за п’ятнадцять хвилин по тому у двері подзвонив високий темноволосий чоловік із пишними чорними вусами і сказав, що має зустрітися з містером Девенгаймом. Він назвався Ловеном, тож його, як і просив банкір, провели в кабінет. Минула година, але Девенгайм не вертався. Нарешті Ловен подзвонив і сказав, що не може більше чекати, бо мусить встигнути на потяг до Лондона.

– Місіс Девенгайм перепросила за те, що чоловік не прийшов – це було дивно, адже він чекав на відвідувача. Містер Ловен сказав, що шкодує, і пішов.

– Як ви всі знаєте, містер Девенгайм так і не повернувся. У неділю вранці викликали поліцію, але справа з мертвої точки зовсім не зрушила. Схоже, містер Девенгайм провалився крізь землю – буквально. Він не дійшов до пошти, та й у селі його ніхто не бачив. На станції сказали, що він не сідав на жоден потяг, а його власний автомобіль не виїжджав із гаража. Якби Девенгайм найняв машину, щоб та забрала його в якійсь тихій місцині, то, мабуть, уже з’явився б її водій – адже справа зі зникненням набула неабиякого розголосу. Щоправда, в Ентфілді, що за п’ять миль від маєтку, того дня проводили кінні перегони, і Девенгайм міг загубитися в натовпі. Але ж його фото й опис надрукували в кожнісінькій газеті, і якби хтось його тоді помітив, то міг би повідомити поліції, а цього досі не сталося. Звичайно, з усіх кінців Англії вже надійшло чимало листів, але всі нитки, зрештою, привели в нікуди.

– У понеділок зранку надійшла нова сенсаційна новина. За портьєрою в кабінеті містера Девенгайма стоїть сейф. Виявилося, що його відкрили й пограбували. Вікна було наглухо зачинено зсередини, тому навряд чи в дім удерся хтось іззовні, хіба тільки за ним зачинив вікно хтось зі слуг. Могло бути й таке, що крадіжка відбулася ще в суботу, але через те, що поліція обшукувала будинок у неділю, і навколо панував хаос, ніхто цього вчасно не помітив.

– Précisément, – сухо зауважив Пуаро, – і що, він уже заарештований, ce pauvre[86] містер Ловен?

Джепп усміхнувся.

– Ще ні, але за ним пильно стежать.

Пуаро кивнув.

– А що вкрали із сейфа?

– Ми дослідили це питання з молодшим партнером банку й місіс Девенгайм. У сейфі лежала чимала сума в облігаціях і багато готівки – якраз нещодавно Девенгайм уклав якусь угоду. Були там і коштовності – усі вони належали місіс Девенгайм. Останні кілька років її чоловік полюбляв їх купувати, тож майже щомісяця робив їй невеличкий подарунок – рідкісну й дорогу коштовність.

– Разом чималий статок, – задумливо мовив Пуаро. – А що ж із Ловеном? Ви дізналися, в якій справі він того вечора приїздив до Девенгайма?

– Ці двоє чоловіків зовсім не були друзями. Ловен – справжнісінький спекулянт, раз чи два він виграв у Девенгайма на фондовій біржі. Втім, здається, вони зустрічалися рідко, якщо взагалі колись зустрічалися. А в суботу мали говорити про акції якоїсь південноамериканської компанії.

– О, то Девенгайм мав інтереси в Південній Америці?

– Схоже, що так. Місіс Девенгайм згадувала, що він цілу осінь пробув у Буенос-Айресі.

– А які між ними були стосунки?

– Сімейне життя містера Девенгайма було спокійне й розмірене. Місіс Девенгайм – приємна, хоч і не дуже розумна жінка. Така собі простачка.

– Тоді навряд чи розгадка таємниці криється тут. А вороги в Девенгайма були?

– У нього було чимало конкурентів у фінансовій сфері, і не сумніваюся, що можна знайти багатьох людей, які нічого доброго містерові Девенгайму не бажали. Втім, навряд чи хтось із них убивав би його. А якби й так – то де тіло?

– Це запитання тривожить і мене. Як каже Гастінґс, тіла мають звичку неодмінно знаходитися.

– До речі, один із садівників каже, що бачив фігуру, яка йшла до будинку через грядку з трояндами. Саме на неї виходять скляні двері кабінету. Містер Девенгайм часто виходив з дому і повертався через них. Утім, садівник був далеко і саме підв’язував огірки, тож не може з певністю сказати, був то хазяїн чи хтось інший. Та й точний час назвати він не може. Напевно, ще до шостої, адже в цей час садівники завершують роботу.

– А о котрій містер Девенгайм пішов із дому?

– Десь о пів на шосту.

– Ви бачили, що там далі за грядкою?

– Озеро.

– На ньому є сарай для човнів?

– Так, є. Ви зараз подумали про самогубство, мосьє Пуаро? Тоді скажу вам по секрету, що Міллер якраз завтра їде в маєток, щоб на власні очі бачити, як прочісуватимуть дно озерця. От який це завзятий чоловік!

Пуаро криво посміхнувся й повернувся до мене.

– Гастінґсе, прошу вас, передайте мені останнє число газети «Щоденний мегафон». Якщо я правильно пам’ятаю, там надруковано дуже чітку фотографію зниклого чоловіка.

Я встав і знайшов газету. Пуаро уважно роздивився обличчя на фото.

– Гм, – пробурмотів він. – Волосся доволі довге і хвилясте, розкішні вуса й гостра борідка, густі брови. Очі темні?

– Так.

– У бороді й волоссі сивина?

Інспектор кивнув.

– Що ж, мосьє Пуаро, час вам винести вердикт. Ясно як день – мабуть, так ви одразу скажете?

– Навпаки, нічого не ясно.

Бравий вояка зі Скотленд-Ярду задоволено всміхався.

– А отже, маю надію, що розгадаю цю загадку, – спокійно закінчив Пуаро.

– Що?

– Те, що нічого не ясно – це добрий знак. Якщо у справі все ясно як день – eh bien, не вірте власним очам! Хтось усе надто добре підлаштував.

Джепп майже з жалем похитав головою.

– Що ж, думайте як хочете. Я вважаю, що бачити, куди йдеш, – не така вже й погана штука.

– Я не бачу, – пробурмотів Пуаро, – я заплющую очі й думаю.

Джепп зітхнув.

– Ну, на роздуми у вас є цілий тиждень.

– А ви будете повідомляти мені про всі нові знахідки – плоди трудів працьовитого та гостроокого Міллера, наприклад?

– Звичайно. Так ми домовилися.

– Якось мені трохи ніяково, – зізнався Джепп, коли я проводив його до дверей. – Наче дитину обкрадаю.

Я не міг із ним не погодитися. В кімнату я повертався, досі усміхаючись.

– Eh bien! – тут же накинувся на мене Пуаро. – Ви смієтеся з татуся Пуаро, я вгадав? – і він жартома насварив мене пальцем. – Ви що, не довіряєте моїм сірим клітинкам? О, не треба ніяковіти. Краще поговорімо про невеличку загадку – я ще не вирішив її повністю, але в ній є один-два цікаві моменти.

– Озеро, – поважно сказав я.

– Ба навіть гірше – сарай для човнів!

Я скоса глянув на Пуаро. Він дуже загадково усміхався, і я зрозумів, що розпитувати його зараз немає сенсу.

До наступного вечора від Джеппа не було звісток, але о дев’ятій він до нас завітав. По обличчю інспектора одразу було видно, що зараз будуть новини.

– Eh bien, мій друже, як у вас справи? – спитав Пуаро. – Все добре? Тільки не кажіть мені, що тіло містера Девенгайма знайшли в озері, бо я все одно не повірю.

– Тіла ми не знайшли, зате виявили дещо інше – одяг, такий самий, як той, що був на ньому того дня. Що ви на це скажете?

– А більше ніякий одяг не пропадав із його дому?

– Ні, лакей у цьому певен. У шафу ніхто не лазив. Є ще новини: ми арештували Ловена. Покоївка, яка закривала вікна у спальні, стверджує, що бачила Ловена, який ішов до кабінету через грядку з трояндами десь за чверть по шостій. Це було хвилин за десять до того, як він пішов, не дочекавшись Девенгайма.

– Що він сам про це каже?

– Спершу він заперечував, що взагалі виходив із кабінету. Але покоївка говорила дуже впевнено, тож Ловен потім вдав, що просто забув: він справді виходив із кабінету на хвильку, щоб помилуватися рідкісними трояндами. Не дуже переконливо! До того ж з’явилося нове свідчення про Ловена. Містер Девенгайм завжди на мізинці правої руки носив грубий перстень із діамантом. І от цього персня в суботу ввечері заклав у лондонському ломбарді якийсь чоловік на ім’я Біллі Келлет! Поліція вже знає цього типа: минулої осені він відсидів три місяці за викрадення годинника у якогось старого. Схоже, він намагався закласти персня в не менше ніж п’яти різних ломбардах, і коли йому нарешті вдалося це зробити, він скупався в алкогольному морі, напав на поліцейського і в результаті загримів за ґрати. Ми з Міллерм сходили на Бов-стрит і поговорили з Біллі, вже тверезим. Ми трохи його налякали: натякнули, що на нього можуть повісити вбивство. Така в нас з’явилася ниточка, хоча й доволі непевна. – У суботу він був на перегонах в Ентфілді, хоча, думаю, його радше цікавив вміст чужих кишень, ніж найшвидший кінь. У будь-якому разі день у нього був невдалий. Дорогою до Чингсайда Біллі сів перепочити біля канави. За кілька хвилин він помітив чоловіка, який ішов до села: «Чорного дядька, з великими вусами, такого дженджика з міста», – за його описом. – Келлета було не видно за купою каміння. Коли вусатий чоловік майже порівнявся з ним, то озирнувся і, побачивши, що нікого немає, вийняв із кишені щось маленьке й викинув за паркан, а тоді попростував далі до станції. Той предмет упав із ледь чутним дзенькотом, і Біллі це зацікавило. Він трохи понишпорив у траві й знайшов персня. Таке він розповів поліції. Ще скажу, що Ловен усе категорично заперечує. Звичайно, словам такого ненадійного типа, як Келлет, немає чого довіряти. Є ймовірність, що він просто зустрів дорогою Девенгайма, вбив і пограбував його.

Пуаро похитав головою.

– Дуже малоймовірно, mon ami. По-перше, він не мав змоги надійно заховати тіло – його вже знайшли б. Окрім того, якщо Келлет не криючись заклав персня, навряд чи він здійснив убивство, щоб його здобути. По-третє, кишенькові злодії рідко перетворюються на вбивць. І по-четверте, якщо він від суботи у в’язниці, то навряд чи можна вважати простим збігом його точний опис Ловена.

Джепп кивнув.

– Не можу з вами не погодитися. Але присяжні в суді не дуже зважатимуть на слова злодюжки. Мені тільки дивно, чому Ловен не придумав ліпшого способу позбутися персня.

Пуаро знизав плечима.

– Ну, якби персня просто знайшли неподалік від дому, ніхто не сумнівався б, що Девенгайм сам його згубив.

– Але як узагалі перстень опинився окремо від власника? – вигукнув я.

– Цьому є одне пояснення, – відповів Джепп. – Ви знали, що просто за озером є невелика хвірточка, а за нею – дорога, що веде на пагорб, за яким стоїть – що б ви думали? – піч для випалювання вапна.

– Пресвяті небеса! – вирвалося в мене. – Ви що, думаєте, що у вапні згоріло тіло, але неушкодженим лишився металевий перстень?

– Саме так.

– Тоді все ясно, – підсумував я. – Жахливий злочин.

Ми з Джеппом одночасно повернулися й поглянули на Пуаро. Він сидів, зсунувши брови і глибоко задумавшись. Я майже відчув, як риплять коліщатка в його голові. Що наш видатний детектив скаже тепер? Нам не довелося довго чекати. Пуаро зітхнув, напруга спала з його обличчя. Він повернувся до Джеппа:

– Ви часом не знаєте, мій друже, містер і місіс Девенгайм спали в одній спальні?

Запитання так сильно контрастувало з усією попередньою розмовою, що ми обоє заніміли, вирячившись на детектива. За хвилю Джепп розреготався.

– Господи, мосьє Пуаро, а я вже чекав, що ви зараз скажете щось розумне… Відповідь на ваше запитання: не знаю.

– Ви не могли б дізнатися? – Пуаро явно дуже цікавив цей момент.

– О, я спробую, якщо це так вас непокоїть.

– Merci, mon ami. Я був би вам дуже вдячний.

Джепп іще трохи повитріщався на Пуаро, але той, здавалося, забув про наше існування. Він сумно похитав головою, пробурмотів: «Бідолаха! Війна стала для нього надто сильним ударом», – і повільно виплив із кімнати.

Поки Пуаро про щось мріяв, я взяв аркуш паперу і почав на ньому писати. За деякий час голос мого друга вивів мене з задуми. Від його замріяності не лишилося й сліду. Навпаки, Пуаро був бадьорий і енергійний.

– Que faites-vous là[87], mon ami?

– Записував, що мене найбільше зацікавило в цій справі.

– Нарешті! Ви теж починаєте працювати за методом! – схвально сказав Пуаро.

Я спробував приховати задоволення.

– Прочитати вам свої записи?

– Неодмінно.

Я прокашлявся.

– Перше. Усе свідчить про те, що Ловен пограбував сейф. Друге. Він зачаїв образу на Девенгайма. Третє. Він збрехав, що не виходив із кабінету. Четверте. Якщо вірити історії Біллі Келлета, Ловен теж не без гріха в цій історії.

Я замовк.

– Що скажете? – спитав по хвилі, бо мені здавалося, що я виділив найважливіші факти.

Пуаро з жалем дивився на мене, хитаючи головою.

– Mon pauvre ami! Так і є, Бог обділив вас талантом. Ви ж не звертаєте уваги на найважливіші деталі! До того ж робите хибні висновки.

– Які?

– Розглянемо ваші чотири пункти. Перший: містер Ловен навіть не уявляв, що йому випаде нагода пограбувати сейф. Він прийшов поговорити про справи. Ловен не знав, що Девенгайм піде на пошту і що він опиниться сам у кабінеті.

– Але Ловен міг скористатися нагодою, – сказав я.

– І чим би він відімкнув сейф? Джентльмени з міста не носять у кишені інструменти, якими можна при нагоді зламувати замки. А ножиком такий сейф не відімкнеш, bien entendu!

– Гм. А пункт другий?

– Ви кажете, що Ловен ображався на містера Девенгайма. Такий висновок ви зробили з того, що він раз чи два обійшов його під час торгів на біржі. Але ж від тих угод він мав отримати прибуток. У будь-якому разі, навряд чи хтось буде ненавидіти людину, над якою взяв гору – швидше навпаки, сердитиметься той, хто програв. Тож це радше містер Девенгайм мав зачаїти образу.

– Ну але ж ви не заперечуватимете, що Ловен збрехав, нібито не виходив із кабінету?

– Ні. Але, можливо, він просто злякався. Не забувайте, якраз тоді в озері знайшли одяг. Утім, для Ловена було б краще, якби він весь час говорив правду.

– А четвертий пункт?

– О, тут ви не помилилися. Якщо Келлет каже правду, Ловен точно в цій історії не без гріха. Ось чому мені так цікаво її розплутувати.

– То я не пропустив один ключовий факт?

– Можливо… Але на два найважливіші пункти ви зовсім не звернули уваги – а якраз вони можуть привести нас до розгадки.

– Благаю, скажіть, що це за пункти?

– Перший: останні кілька років містер Девенгайм страшенно полюбив купувати коштовності. Другий: восени він їздив у Буенос-Айрес.

– Та ви жартуєте, Пуаро?

– Я кажу дуже серйозно. І, до речі, сподіваюся, що Джепп не забуде дізнатися те, що я просив.

Та інспектор навіть не думав забувати прохання Пуаро, дарма, що думав, ніби воно не надто серйозне. Назавтра об одинадцятій на ім’я Пуаро надійшла телеграма, яку, з його дозволу, я відкрив і зачитав:

«Чоловік і дружина від зими сплять у різних спальнях».

– Ага! – вигукнув Пуаро. – А зараз середина червня. Тепер усе ясно!

Я витріщився на нього.

– У вас не лежать гроші в банку Девенгайма і Селмона, mon ami?

– Ні, – здивувався я. – А що?

– Бо я би порадив вам забрати їх, поки не пізно.

– Що ж має статися?

– Має статися гучне банкрутство – за кілька днів, а може, й швидше. Тому, мабуть, треба швиденько написати Джеппу. Благаю, подайте мені олівця і бланк. Voilà! «Раджу вам забрати гроші з відомого вам банку». Це його заінтригує, бідолаху Джеппа! Тут його очі й відкриються! Він нічого не зрозуміє до завтра – а то й до післязавтра.

Я дуже скептично поставився до ідеї Пуаро, але вже наступного ранку переконався, що розум мого неймовірного друга таки його не підвів. Усі газети зарясніли величезними заголовками. «Сенсація: банк Девенгайма оголошено банкрутом!» На поверхню вийшли приховані раніше деталі діяльності установи, і зникнення знаменитого фінансиста почало сприйматися зовсім по-іншому.

Ми ще сиділи за сніданком, коли до нас у квартиру ввірвався Джепп. В одній руці він тримав телеграму, а в другій – газету.

– Звідки ви знали, мосьє Пуаро? Звідки, на Бога, ви знали?

Пуаро поблажливо усміхнувся.

– О, mon ami, після вашої телеграми це було очевидно! Від початку мені було дивно, чому пограбували сейф. Коштовності, готівка, облігації – усе так дбайливо підготовлено. Для кого? Наш старий-добрий містер Девенгайм був такий чоловік, із якого треба було, як ви кажете, «не спускати ока»! Майже напевно було зрозуміло, що він усе підготував для самого себе! Далі: його любов до коштовностей. Так просто! Банківські гроші він витрачав на коштовності, виготовляв дублікати, а справжнє золото зберігав у надійному місці під фіктивним іменем. Так назбирався чималий капітал для людини, яка могла б раптом опинитися у скрутних обставинах. Коли все було готово, він призначив зустріч із містером Ловеном (який колись раз чи два необачно перейшов дорогу видатному банкірові), просвердлив дірочку в сейфі, розпорядився, щоб гостя провели в кабінет і вийшов із дому – куди?

Пуаро замовк і взяв іще одне варене яйце, а тоді скривився.

– Це нестерпно, – пробурмотів він. – Кури несуть то більші, то менші яйця! І як з огляду на це можна симетрично накрити стіл? Якби ж тільки у магазинах їх сортували за розміром!

– Та покиньте ви ті яйця, – нетерпляче вигукнув Джепп. – Хай би вони були навіть квадратні! Краще скажіть, куди вирушив містер Девенгайм, коли вийшов із маєтку? Якщо знаєте, звісно.

– Eh bien, він пішов у приготований сховок. О, цей мосьє Девенгайм, його мозок став вмістилищем пороку, але як досконало організовані сірі клітинки!

– Так ви знаєте, де він ховається?

– Звичайно! Це ж очевидно.

– То скажіть нам, заради Бога!

Пуаро ретельно зібрав усі уламки яєчної шкаралупи з тарілки, поклав їх у підставку для яйця й накрив виїденою шкаралупою. Весь цей час він ледь помітно усміхався, милуючись порядком на столі. Коли справу було закінчено, Пуаро прихильно глянув на нас.

– Ви ж розумні люди, дорогі мої друзі. Запитайте себе те саме, що в себе запитував я. «Якби я був ним, де заховався б?» Гатсінґсе, що скажете?

– Думаю, я б узагалі не тікав далеко. Залишився б у Лондоні, в самому серці подій. Їздив би на метро й автобусах – і мене ніхто не впізнав би. У натовпі загубитися легко.

Пуаро повернувся до Джеппа.

– Не згоден, – озвався той. – Узяти ноги в руки й опинитися на другому кінці світу – єдина можливість утекти. Я підготував би все заздалегідь – на мене чекала б яхта з напнутим вітрилом, і поки всі отямилися б, я вже був би десь на далекому острові!

Ми подивилися на Пуаро.

– А ви? Що скажете ви, мосьє?

Якусь мить він мовчав. А тоді лице детектива осяялося загадковою усмішкою.

– Друзі мої, якби я ховався від поліції, то знаєте, де я сидів би? У в’язниці!

– Що?

– Якщо ви шукаєте мосьє Девенгайма, щоб кинути його у в’язницю, то навіть не подумаєте, що він уже може бути там!

– Невже?

– Ви сказали мені, що місіс Девенгайм – не дуже розумна жінка. А проте, якби завезти її на Бов-стрит і показати Біллі Келлета, вона його впізнала б! Навіть попри те, що той поголив вуса і бороду, а також густі брови, а ще обстригся. Жінка завжди впізнає свого чоловіка, навіть якщо весь світ помилятиметься!

– Біллі Келлет? Та поліція ж його знає!

– Хіба я не казав вам, що Девенгайм – розумний чоловік? Він приготував собі алібі заздалегідь. Не в Буенос-Айресі був він минулої осені, а створював образ Біллі Келлета. Відсидів три місяці, щоб поліція не запідозрила його, коли відбудеться справжній злочин. Пам’ятаймо, він боровся за великий приз – свободу. Заради неї варто було постраждати трохи. От тільки…

– Що?

– Eh bien, після того йому довелося носили фальшиву бороду й вуса, щоб знову стати собою, а спати з фальшивою бородою непросто – обман можна легко виявити! Тож він не міг більше ризикувати і спати в одній кімнаті з мадам, своєю дружиною. Ви дізналися для мене, що останні шість місяців, тобто відтоді, як він нібито повернувся з Буенос-Айреса, містер Девенгайм спав із дружиною в різних кімнатах. Тоді я переконався, що моя теорія правильна! Усе стало на свої місця. Той садівник, який стверджував, що бачив господаря, як той повертав за будинок, мав рацію. Девенгайм пішов до сараю на березі озера, переодягнувся в обдертий одяг – можете не сумніватися, він був надійно схований від лакея – викинув попередній одяг в озеро і пішов далі втілювати в життя свій план: заклав персня, а потім напав на поліцейського, щоб піти просто на небеса – у в’язницю на Бов-стрит, де його ніхто зроду не шукав би!

– Неможливо, – пробурмотів Джепп.

– Запитайте мадам, – усміхаючись, відказав мій друг.

Наступного ранку на Пуаро чекав рекомендований лист – лежав просто біля тарілки зі сніданком. Детектив відкрив конверт, і звідти вилетіла п’ятифунтова банкнота. Мій друг зсунув брови:

– Ah, sacré! І що мені робити з цими грошима? Мене замучить совість! Ce pauvre Japp? О, ідея! Підемо повечеряємо – тільки ми втрьох! Таке мене влаштує. Ця справа була надто легка. Мені соромно. Я ніби обікрав дитину – mille tonnerres![88] Mon ami, що з вами, чому ви так регочете?

Убивство італійського аристократа

У нас із Пуаро було багато друзів і знайомих. Серед них із особливою приємністю ми спілкувалися з доктором Гокером, який жив поряд і належав до славної когорти лікарів. Доктор мав чудову звичку час від часу заходити до нас у гості побалакати з Пуаро, чиїм генієм відверто захоплювався. Сам лікар був чоловік щирий і ніколи ні на кого не дивився косо, тому захоплювався талантом Пуаро, таким несхожим на його власну натуру.

Одного вечора на початку червня він зайшов о пів на дев’яту й сів поговорити на цікаву тему: чому злодії для отруєння найчастіше використовують миш’як. Минуло не більше чверті години захопливої розмови, аж тут двері розчахнулися, і в кімнату ввірвалася збентежена жінка.

– Лікарю! Потрібна ваша допомога! Жахливий голос. У мене аж мурашки по спині побігли.

У нашій відвідувачці я впізнав міс Райдер, хазяйку, в якої доктор Гокер винаймав кімнату. Лікар був неодружений і жив у старому похмурому будинку за кілька вулиць від нас. Завжди спокійна та привітна, міс Райдер тепер ледве трималася на ногах від хвилювання.

– Що за жахливий голос? Хто це, і взагалі, що сталося?

– Задзвонив телефон, лікарю. Я взяла слухавку – і почула в ній голос. «Допоможіть, – сказав він. – Лікарю, допоможіть. Вони мене вбили». Тоді голос пропав. Я спитала: «Хто це говорить?». І в слухавці почувся шепіт: «Фоскатіне, – щось таке, – Риджентс-Корт».

Лікар перепросив.

– Це граф Фоскатіні. У нього квартира в Риджентс-Корті. Мушу негайно їхати. Що могло статися?

– Це ваш пацієнт? – запитав Пуаро.

– Я відвідував його кілька тижнів тому, коли граф недобре почувався. Він італієць, але англійською говорить чудово. Добраніч, мосьє Пуаро, хіба тільки… – Лікар затнувся.

– Знаю, про що ви подумали, – сказав, усміхаючись, Пуаро. – Із радістю поїду з вами. Гастінґсе, підіть викличте таксі, будь ласка.

Коли людині вкрай необхідне таксі, знайти його зазвичай неможливо. Зрештою, мені вдалося-таки зловити авто, і скоро ми вже мчали до Риджентс-Парку. Риджентс-Кортом виявився новий багатоквартирний будинок одразу за вулицею Сент-Джонс-Вуд-Роуд, щойно збудований та оснащений усіма зручностями.

У холі нікого не було. Лікар нетерпляче натиснув кнопку ліфта, і коли той приїхав, гримнув ліфтерові в формі:

– Квартира 11. Граф Фоскатіні. Я так розумію, з ним сталося нещастя?

Ліфтер витріщився на лікаря.

– Уперше чую. Містер Ґрейвз – слуга графа Фоскатіні – з півгодини тому виходив і нічого не сказав.

– То граф зараз сам у квартирі?

– Ні, сер, із ним вечеряють двоє джентльменів.

– Опишіть їх, будь ласка, – вигукнув я.

Ми вже піднімалися в ліфті на третій поверх, де й була квартира 11.

– Я сам їх не бачив, сер, але думаю, що ці джентльмени були італійці.

Він розчинив перед нами металеві двері, і ми ступили в коридор. Квартира 11 була якраз навпроти. Лікар подзвонив. Ніхто не відповів; зсередини не було чути ні звуку. Лікар дзвонив і дзвонив – ми чули теленькання, що розлягалося в квартирі. А проте – жодних ознак життя.

– Щось мені все це не подобається, – пробурмотів лікар і повернувся до ліфтера. – До цих дверей є запасний ключ?

– Є у портьє, він сидить унизу.

– Сходи по нього. І знаєш, виклич-но поліцію.

Пуаро кивнув.

За хвилину ліфтер повернувся. Разом із ним прибіг управитель.

– Джентльмени, можете пояснити мені, що відбувається?

– Звичайно. Я отримав телефонний дзвінок від графа Фоскатіні – той стверджував, що на нього напали, і він помирає. Тому, як ви розумієте, не можна гаяти часу. Можливо, ми вже запізнилися.

Управитель тремтячими руками витяг ключа, і за хвилю ми вже заходили у квартиру.

Одразу за дверима був невеликий квадратний коридор. Двері, що вели праворуч, стояли прочинені. Управитель кивнув на них:

– Це їдальня.

Доктор Гокер пішов перший, а ми одразу за ним. Увійшовши в кімнату, я скрикнув. На круглому столі посеред кімнати стояли залишки вечері, три стільці були відсунуті, наче гості щойно повставали. У кутку, праворуч від каміна, стояв великий письмовий стіл, а за ним сидів чоловік – або радше те, що колись було чоловіком. Права рука досі стискала телефон, а корпус нахилився вперед від жахливого удару в голову ззаду. Чим вдаряли – здогадатися було не складно: важка мармурова статуетка стояла там, де її поспіхом покинули, і підставка була вся закривавлена.

Лікар оглядав тіло заледве хвилину.

– Він мертвий. Мабуть, помер майже миттєво. Дивно, що взагалі до телефона дотягнувся. Краще не чіпаймо його, поки не приїде поліція.

Управитель запропонував обшукати квартиру, що ми й зробили, втім, безрезультатно: навряд чи ми могли знайти вбивць, які спокійнісінько пішли собі геть.

Пуаро не ходив із нами, тож коли ми повернулися в їдальню, я застав його за ретельним огляданням обіднього столу. Підійшов подивитись і я. Поверхня круглого стола з червоного дерева була добре відполірована. У центрі стояла ваза з трояндами, а навколо лежали білі плетені серветки. Був на столі й таріль із фруктами, але три десертні тарілки стояли чисті. У трьох чашках на дні були залишки кави: у двох – чорної, а в одній – із молоком. Усі троє чоловіків пили портвейн – напівпорожня карафа стояла в центрі біля тарілки. Один із трьох палив сигару, інші двоє – цигарки. Портсигар із черепахового панцира і срібла стояв відкритий на столі, в ньому були цигарки й сигари.

Я запам’ятав усі ці деталі. Втім, похвалитися, що мені все одразу стало зрозуміло, не міг, а от Пуаро дивився на стіл так, ніби розгадав усі таємниці. Я запитав, що він бачить.

– Mon ami, – відповів детектив, – ви неправильно все розумієте. Я шукаю те, чого не бачу.

– То що ж ви шукаєте?

– Помилку, бодай найменшу, якої припустився вбивця.

Пуаро зайшов у маленьку кухню й похитав головою.

– Мосьє, – звернувся він до управителя, – поясніть мені, будь ласка, як тут у вас подають їжу.

Управитель відчинив невеликі дверцята на стіні.

– За ними – службовий ліфт, – пояснив він. – Їздить до кухні нагорі, де готують їжу. Замовляти страви треба телефоном, і їх спускають на ліфті по одній. Так само їдуть брудні тарілки – тільки тепер уже нагору. Мешканці не мають клопотів і водночас позбавлені необхідності весь час бувати на людях, харчуючись у ресторанах.

Пуаро кивнув.

– Отже, використаний сьогодні ввечері посуд має тепер бути нагорі. Ви не заперечуєте, якщо я піднімуся на кухню?

– Звичайно, якщо вам це потрібно! Робертс, ліфтер, підніме вас і проведе. Втім, боюся, ви не знайдете там для себе нічого корисного: кухарі миють сотні тарілок, і всі вони лежать на одній купі.

Пуаро наполягав, тож ми таки піднялися й поговорили з чоловіком, який приймав замовлення з квартири 11.

– Замовлення було на страви з нашого меню, на трьох, – розказав він. – Суп-жульєн, філе по-нормандськи, смажена яловичина й рисове суфле. Коли? Десь о восьмій, думаю. Ні, тарілки й ложки-виделки вже помили, на жаль. Ви, мабуть, хотіли зняти відбитки пальців?

– Не зовсім, – таємниче усміхнувся Пуаро. – Мене більше цікавить апетит графа Фоскатіні. Чи скуштував він усі страви?

– Так. Утім, не можу точно сказати, скільки чого він з’їв. Тарілки були брудні, але порожні – лишилося тільки суфле, і то чимало.

– Ага! – сказав Пуаро. Здавалося, він був задоволений.

Коли ми знову спустилися в квартиру, він тихо сказав: – Ми точно маємо справу з людиною, яка використовувала метод.

– Ви маєте на увазі вбивцю чи графа Фоскатіні?

– Останній надзвичайно любив порядок. Після того, як він покликав на допомогу й оголосив про власний близький кінець, цей джентльмен акуратно поклав слухавку.

Я витріщився на Пуаро. Після цих його слів і недавніх запитань у мене виникла несподівана ідея.

– Ви підозрюєте, що його отруїли? – видихнув я. – Удар по голові був спробою замести сліди.

Пуаро тільки усміхнувся.

Зайшовши у квартиру, ми побачили місцевого інспектора поліції з двома констеблями. Той хотів уже нас вигнати, але коли Пуаро назвався другом інспектора Джеппа зі Скотленд-Ярду, нам милостиво дозволили залишитися. На наше щастя, бо за п’ять хвилин після нас у квартиру забіг схвильований чоловік середнього віку. Він був убитий горем.

Це був Ґрейвз, лакей покійного графа Фоскатіні. І він повідав нам неймовірну історію.

Минулого ранку прибули двоє джентльменів, які хотіли відвідати хазяїна. Це були італійці, і старший, на вигляд років сорока, назвався сеньйором Асканіо. Молодший був парубок років двадцяти чотирьох, дуже ошатно вдягнений.

Граф Фоскатіні, вочевидь, чекав на їхній прихід, тому негайно послав Ґрейвза виконати якесь доручення. Тут наш співрозмовник затнувся і трохи повагався, але зрештою зізнався, що не одразу виконав графове прохання, а, зацікавившись, трохи затримався за дверима й почув уривок розмови.

Утім, говорили так тихо, що йому вдалося почути значно менше, ніж він розраховував. Зрозуміло було тільки, що обговорюють якісь грошові справи і що лунають погрози. Звучало все зовсім не по-дружньому. Зрештою граф Фоскатіні заговорив голосніше, і лакей чітко почув такі слова:

«Більше в мене немає часу на суперечки, джентльмени. Якщо ви погодитеся прийти до мене на вечерю завтра о восьмій, ми продовжимо розмову».

Боячись, що його застануть за підслуховуванням, Ґрейвз поспішив виконати графове доручення. Сьогодні ввечері двоє джентльменів прийшли рівно о восьмій. За вечерею говорили про різне: про політику, погоду і театр. Коли Ґрейвз поставив на стіл портвейн і приніс каву, хазяїн сказав йому, щоб він ішов відпочивати: сьогодні ввечері його послуги більше не знадобляться.

– Граф поводився так завжди, коли приймав гостей? – запитав інспектор.

– Ні, сер, не так. Саме тому я й подумав, що справи за столом будуть обговорюватися дуже незвичайні.

На цьому Ґрейвзова розповідь закінчилася. Він пішов близько пів на дев’яту, зустрівся з другом і подався із ним у мюзик-хол «Метрополітен» на вулиці Еджвер-Роуд.

Ніхто так і не бачив, як пішли ті двоє джентльменів, але час убивства було встановлено доволі точно – 8 : 47. Рука Фоскатіні скинула з письмового столу маленького годинника, який тої ж миті зупинився. Час приблизно збігався з часом телефонного дзвінка, який так налякав міс Райдер.

Поліцейський лікар оглянув тіло, і воно тепер лежало на канапі. Уперше я побачив обличчя: довгобразе, з довгим носом, викоханими чорними вусами й повними червоними губами, з-за яких виднілися сліпучо білі зуби. Неприємне лице.

– Що ж, – сказав інспектор, згортаючи блокнот, – здається, все зрозуміло. Тепер залишилося небагато: впіймати сеньйора Асканіо. У кишені в померлого чоловіка не лежить часом записана його адреса?

Як і казав Пуаро, покійний Фоскатіні був чоловік порядку. У нього знайшли аркуш із акуратним записом: «Сеньйор Паоло Асканіо, готель “Ґросвенор”».

Інспектор засів за телефон, а за хвилю повернувся до нас із тріумфальною усмішкою.

– Якраз вчасно. Наш любий джентльмен саме вийшов із готелю, щоб устигнути на паром до континенту. Що ж, панове, думаю, нам немає сенсу тут більше лишатися. Погана справа, але зрозуміла. Італійська вендетта!

Отже, нас було делікатно випроваджено. Коли ми спускалися, доктор Гокер аж тремтів від захвату.

– Як у книжках, правда? Тільки насправді. Якби я щось таке прочитав, ніколи б не повірив!

Пуаро мовчав. Він глибоко задумався. За весь вечір він зронив хіба кілька слів.

– Що ж нам скаже знаменитий детектив, га? – запитав Гокер, плеснувши його по спині. – Цього разу ваші сірі клітинки залишилися без роботи?

– Ви так вважаєте?

– А що може бути цікавого в цій справі?

– Ну, наприклад, вікно.

– Вікно? Воно було зачинене. Через нього ніхто не виліз би. Я спеціально перевірив.

– А чому ви змогли це перевірити?

Збитий з пантелику лікар подивився на Пуаро, а той поспішив пояснити: – Портьєри, вони не були зсунуті. Дивно, правда? І ще кава. То була дуже чорна кава.

– То й що?

– Дуже чорна, – повторив Пуаро. – А тепер згадаймо, що гості з’їли дуже мало рисового суфле – і що ми маємо?

– Дурниці якісь! – засміявся лікар. – Ви мене розігруєте.

– Я ні з ким ні у що не граю. Гастінґс знає: я зараз говорю дуже серйозно.

– Пуаро, але я теж не розумію, до чого ви хилите, – зізнався я. – Ви ж не підозрюєте слугу, правда? Він міг бути заодно з тими злочинцями й підсипати отруту в каву. Сподіваюся, вони перевірять його алібі?

– Звичайно, мій друже. Але мене зараз цікавить алібі сеньйора Асканіо.

– Ви думаєте, у нього є алібі?

– От це мене й непокоїть. Втім, не сумніваюся, що скоро ми про все дізнаємося.

Відомості про найсвіжіші події ми отримали з газети «Сенсації щодня».

Сеньйора Асканіо арештували за звинуваченням у вбивстві графа Фоскатіні. Він заперечив, що взагалі знав графа і що був поблизу Риджентс-Корту у вечір убивства чи напередодні вранці. Молодший спільник узагалі зник. Сеньйор Асканіо поселився в готелі «Ґросвенор» сам за два дні до вбивства. Усі спроби знайти другого чоловіка зазнали невдачі.

Під суд Асканіо так і не потрапив. Сам посол Італії власною персоною втрутився і сказав поліції під час слухань, що Асканіо з восьмої до дев’ятої того вечора був із ним у посольстві. В’язня відпустили. Звісно, багато хто почав думати, що це був політичний злочин і що його спеціально зам’яли.

Пуаро дуже зацікавився цією справою. А проте я трохи здивувався, коли він раптом одного ранку повідомив мені, що об одинадцятій очікує гостя, і не кого іншого, як, власне, сеньйора Асканіо.

– Він хоче проконсультуватися з вами?

– Du tout, Гастінґсе, це я хочу проконсультуватися з ним.

– Із якого питання?

– Із питання вбивства в Риджентс-Корті.

– Ви хочете довести його вину?

– Людину не можна двічі звинуватити в убивстві, Гастнґсе. Спробуйте скористатися здоровим глуздом. А от і наш гість дзвонить у двері.

За кілька хвилин до нас провели сеньйора Асканіо. Це був маленький і худий чоловік із хитрими очицями. Він відмовився сідати й підозріливо поглядав то на мене, то на Пуаро.

– Мосьє Пуаро?

Мій маленький друг вказав на себе.

– Сідайте, сеньйоре. Ви отримали мого листа. Я хочу докопатися до суті цієї таємниці. Ви можете трохи мені допомогти. Розпочнімо. Ви разом із другом відвідали покійного Фоскатіні у вівторок уранці 9-го…

Італієць сердито махнув рукою.

– Нічого такого я не робив. Я ж поклявся в суді…

– Précisément, чогось мені здається, що ваша клятва фальшива.

– Ви що, мені погрожуєте? Ха! Я вас не боюся. Мене виправдали.

– Саме так. Я не ідіот, і погрожую вам не смертною карою, а розголосом. Розголос! Бачу, вам це слово не подобається. Я підозрював, що так і буде. Мої підозри, я їх дуже ціную. Тому, сеньйоре, у вас буде шанс, тільки якщо ви говоритимете зі мною відверто. Я не питатиму, чому ви так необачно приїхали в Англію. Але знаю напевне, що ви прибули спеціально, щоб зустрітися з графом Фоскатіні.

– Він не був графом, – прогарчав італієць.

– Я помітив, що його ім’я не згадано в «Готському альманаху», де подано генеалогію європейської аристократії. А втім, титул графа дуже корисно мати, якщо хочеш когось шантажувати.

– Що ж, говоритиму відверто. Здається, ви багато знаєте.

– Цим я завдячую своїм сірим клітинкам. Отже, сеньйоре Асканіо, ви відвідували покійного у вівторок уранці – так чи ні?

– Так, але наступного вечора я до нього не ходив. Не було потреби. Розкажу вам усе. У лапи цього пройдисвіта потрапила інформація, що стосувалася однієї важливої в Італії персони. Він вимагав велику суму грошей за те, щоб повернути документи. Я приїхав в Англію, щоб залагодити справу. Призначив зустріч на той ранок. Зі мною пішов молодий секретар із посольства. Граф проявив більше здорового глузду, ніж я сподівався, хоча мені все одно довелося виплатити йому дуже велику суму.

– Pardon, як саме ви заплатили йому?

– Італійськими грошима малого номіналу. Я одразу видав усю суму, а він віддав документи. Більше я його не бачив.

– Чому ви не розказали цього, коли вас арештували?

– Ситуація була дуже делікатна, тож я вирішив заперечувати, що взагалі знаю цього чоловіка.

– А що ви скажете про події наступного вечора?

– Думаю, хтось спеціально скористався моїм іменем. Мабуть, грошей у квартирі не знайшли?

Пуаро подивився на нього й похитав головою.

– Дивно, – сказав він. – В усіх нас є маленькі сірі клітинки. А так мало людей вміє ними користуватися. Гарного вам дня, сеньоре Асканіо. Я вам вірю. Історія така, як я собі й думав. Просто треба було переконатися.

Провівши нашого гостя, Пуаро повернувся у крісло й усміхнувся до мене.

– Послухаймо, що про цю справу скаже капітан Гастінґс.

– Ну, думаю, Асканіо має рацію – хтось його підставив.

– Ніколи, ніколи ви не користуєтеся мозком, що його добрий Бог вклав у вашу голову. Пригадайте, які слова я пробурмотів того вечора, коли ми йшли з квартири. Я звернув увагу, що портьєри не були зсунуті. Тепер червень. О восьмій іще світло. Темніти починає після пів на дев’яту. Ça vous dit quelque chose?[89] Мені здається, ви все ж колись зрозумієте, до чого я хилю. Продовжимо. Кава була, як я вже сказав, дуже чорна. Зуби графа Фоскатіні були дуже білі. Кава фарбує зуби. Тому можемо зробити висновок, що граф Фоскатіні кави не пив. А проте вона була в усіх трьох чашках. Чому б то комусь удавати, що граф пив каву, якщо він її не пив?

Я похитав головою, геть збитий з пантелику.

– Ну ж бо, я допоможу вам. Які в нас є докази, що Асканіо та його друг або двоє чоловіків, які їх вдавали, побували в квартирі знову? Ніхто не бачив, як вони заходили, ніхто не бачив, як вони виходили. У нас є свідчення одного чоловіка, а також власника предметів, які не можуть говорити.

– Ви хочете сказати…

– Я хочу сказати, що тарілки, ложки й виделки – просто посуд. О, це був геніальний задум! Ґрейвз – злодій і негідник, але як методично він діяв! Почув уривок розмови, достатній для того, щоб зрозуміти, що Асканіо буде важко захищатися, якщо його підставити. Наступного вечора, десь о восьмій, сказав хазяїнові, що того просять до телефону. Фоскатіні сідає, простягає руку до апарату, і тут Ґрейвз вдаряє його ззаду мармуровою статуеткою. Тоді швиденько дзвонить: вечерю на трьох! Їжу подають, він накриває на стіл, забруднює тарілки, виделки, ножі… Але їжі теж треба позбутися. Цей чоловік не просто розумний, він ще й має чудовий апетит! Утім, після трьох порцій м’яса рисове суфле йому вже просто не лізе. Він навіть викурив дві цигарки й сигару, щоб картина була більш правдоподібна. О, він зробив усе дуже ретельно! Потім перевів стрілки годинника на 8 : 47, зупинив його й розбив. Єдине, на що не звернув увагу цей чоловік, – портьєри. А якби вечеряли по-справжньому, портьєри негайно зсунули б, щойно стемніло. Потім він виходить, сказавши про гостей ліфтерові. Біжить до телефонної будки і дзвонить лікареві якомога ближче до 8 : 47, імітуючи голос хазяїна, який помирає. Це була така чудова ідея, що ніхто навіть не здогадався перевірити, чи хтось телефонував у цей час із квартири 11.

– Крім Еркюля Пуаро, мабуть? – саркастично зауважив я.

– Навіть Еркюль Пуаро, – з усмішкою зізнався мій друг. – Саме зараз хочу перевірити. Спершу хотів розказати вам свою теорію. Але побачите, я не помилився, і тоді Джепп, якому я вже дав вказівку, зможе арештувати шановного Ґрейвза. Цікаво, скільки грошей він уже встиг витратити.

Пуаро таки не помилився. Він ніколи не помиляється, ніколи!

Захований заповіт

Проблема, з якою до нас звернулася міс Вайолет Марш, приємно урізноманітнила нашу рутинну роботу. Пуаро отримав коротеньку ділову записку від леді, яка пропонувала зустрітися, і запросив її прийти завтра об одинадцятій.

Леді прийшла вчасно. Це була висока і вродлива молода жінка, вдягнена просто, але зі смаком. Трималася вона спокійно й упевнено, і я подумав, що ця пані досягне в житті неабияких успіхів. Утім, я не прихильник емансипованих жінок, тому попри її вроду не відчув прихильності до нашої відвідувачки.

– Моя проблема не зовсім звичайна, мосьє Пуаро, – сказала міс Марш, сівши на запропонований їй стілець, – тому я хотіла б розповісти всю історію від самого початку.

– Якщо ваша ласка, мадмуазель.

– Я сирота. Мій батько був одним із двох синів девонширського фермера. Господарство було небагате, і старший син, Ендрю, емігрував в Австралію. Там він обжився, почав торгувати землею й розбагатів. Натомість молодший син, Роджер (мій батько), не любив сільське господарство. Він якось здобув освіту і влаштувався службовцем на невелику фірму. Моя мати походила теж із небагатої родини: вона була дочкою бідного актора. Батько помер, коли мені було шість, а через вісім років мати теж лягла в могилу. У мене залишився єдиний родич – дядько Ендрю, який тоді саме вернувся з Австралії й купив тут невеликий маєток, «Кребтрі-Менор», недалеко від того місця, де народився. Він проявив неймовірну доброту до дитини покійного брата, взяв мене жити до себе і ставився, як до власної доньки.

– Кребтрі-Менор, що його я назвала маєтком, насправді лише стара ферма. Дядько дуже любив господарювати на землі й цікавився новітніми експериментальними методами ведення господарства. І хоча до мене він ставився добре, але мав дуже специфічні ідеї про те, як треба виховувати дівчат. Сам він освіти не мав, хоч і був дуже діловитим та практичним, а тому до «книжкових знань», як він їх називав, виявляв зверхність. І був проти того, щоб дівчата ходили в школу. На його думку, вони мали вміти порядкувати в домі, давати лад худобі, вести господарство й триматись якнайдалі від книжок. Він і мене хотів так виховати, хоч я була дуже проти. Я відверто бунтувала. Знала, що маю гострий розум й абсолютно позбавлена хисту до хатніх справ. Ми з дядьком часто сварилися на цю тему, бо хоча по-справжньому одне одного любили, мали сильні характери і гнули власну лінію. Мені пощастило здобути стипендію на навчання, і до якогось моменту я давала собі раду сама. Проблеми почалися тоді, коли я вирішила їхати навчатися в Ґертон-коледжі[90]. У мене було трохи грошей – спадок від матері – і я мала твердий намір розвинути талант, яким наділив мене Бог. Тоді ми з дядьком поговорили востаннє. Суперечка була довга, і дядько виклав мені все чітко і ясно: спадкоємців у нього, крім мене, не було, і він хотів залишити все мені (а як я вже казала, чоловік він був дуже багатий). Проте він поставив одну умову: «покинути всі дурниці», інакше я не отримаю нічого. Я говорила ввічливо, але твердо. Сказала, що завжди його ніжно любитиму, але мушу торувати власний шлях. На цьому ми розійшлися. «Ти дуже вже цінуєш свій розум, дівчинко моя, – такі були його останні слова. – Я твоїх «книжкових знань» не маю, але радо б із тобою позмагався. Що ж, поживемо-побачимо».

– Це було дев’ять років тому. Відтоді я час від часу навідувала його, і нам завжди було добре разом. Але кожен із нас так і залишився при своїй думці. Дядько був байдужий до того, що я вступила в коледж, потім здобула ступінь бакалавра комерції. Останні три роки він хворів, а місяць тому помер.

– І от я нарешті дійшла до мети свого візиту до вас. Дядько залишив дуже незвичайний заповіт. За його умовою, маєток «Кребтрі-Менор» і навколишні землі переходять у моє розпорядження на рік після дядькової смерті, «і за цей рік моя тямовита племінниця має довести власний розум», – ці слова написано в заповіті. Наприкінці цього періоду, «коли стане очевидно, що я розумніший за неї», будинок і весь чималий дядьків спадок має перейти до різних благодійних організацій.

– Мабуть, це для вас справжній удар, мадмуазель, адже ви єдина родичка містера Марша.

– Я не нарікаю. Дядько Ендрю чесно мене попередив, і я обрала власний шлях. Оскільки я не захотіла виконувати його волю, він мав повне право віддавати свої гроші кому забажає.

– Цей заповіт було підписано нотаріусом?

– Ні, його було складено на спеціальному бланку й завірено чоловіком і дружиною – вони жили в маєтку мого дядька й допомагали йому господарювати.

– То, може, такий заповіт можна скасувати?

– Я навіть намагатися не буду.

– Отже, ви сприймаєте його як виклик від дядька?

– Саме так.

– Звичайно, можна й так його зрозуміти, – задумливо сказав Пуаро. – Десь у старому будинку ваш дядько заховав гроші або, можливо, другий заповіт, і дав вам рік на те, щоб ви довели, що зможете знайти їх.

– Думаю, так усе й було, мосьє Пуаро. І я віддаю шану вашому розумові, сподіваючись, що він виявиться гострішим за мій.

– О, о! Це дуже люб’язно. Мої сірі клітинки всі до ваших послуг. Ви самі ще нічого не шукали?

– Тільки поверхово. Але, знаючи неабиякі здібності мого дядька, я впевнена, що завдання буде нелегке.

– Маєте із собою заповіт або його копію?

Міс Марш подала документ. Пуаро пробіг його очима, киваючи сам до себе.

– Написаний три роки тому. Датований двадцять п’ятим березня, і навіть час вказано: 11 : 00. Це наводить на роздуми і звужує поле пошуку. Точно має бути ще один заповіт, який треба знайти, бо якщо його написано бодай на півгодини пізніше, він матиме силу більшу за цей. Eh bien, мадмуазель, ваша проблема надзвичайно цікава й оригінальна. Із величезним задоволенням спробую її розв’язати. Хай навіть ваш дядько був чоловік дуже здібний, його сірі клітинки навряд чи могли перевершити клітинки Еркюля Пуаро!

(О, який же марнославний цей мій маленький друг!)

– На щастя, саме тепер я не зайнятий нічим іншим. Ми з Гастінґсом негайно поїдемо в Кребтрі-Менор. Чоловік і дружина, які підписували заповіт, сподіваюся, досі живуть там?

– Так, їхнє прізвище – Бейкер.

***

Наступного ранку ми розпочали пошуки. У маєток ми приїхали напередодні ввечері. Містер і місіс Бейкер, яких міс Марш попередила телеграмою, вже на нас чекали. Це були приємні люди: обличчя чоловіка, зморшкувате й червонощоке, нагадувало яблуко-пепінку, а жінка була широка та спокійна, як девонширські луки.

Стомлені після потяга й восьмимильного переїзду від станції, ми пішли спати одразу після вечері: печеної курки, пирога з яблуками й миски сметани. Зранку нам подали розкішний сніданок, після якого ми всілися в невеликій обшитій панелями кімнаті, яка служила покійному містерові Маршу кабінетом і вітальнею. Біля стіни стояв письмовий стіл, у шухлядах якого лежали посортовані та дбайливо підписані документи. На шкіряному кріслі виднілася вм’ятина: одразу було зрозуміло, що хазяїн полюбляв у ньому сидіти. Навпроти стояв диван, обтягнутий вощеним ситцем; така сама старомодна вигоріла тканина вкривала невисокі ослінчики, що стояли біля вікон.

– Eh bien, mon ami, – сказав Пуаро, запалюючи малесеньку цигарку, – треба скласти план наших пошуків. Я вже побіжно оглянув будинок, але думаю, що підказки треба шукати в цій кімнаті. Передусім треба ретельно перебрати всі документи, які лежать у столі. Зрозуміло, серед них заповіт навряд чи буде, але в якомусь нецікавому на позір документі може знайтися підказка, де він, ймовірно, захований. Втім, для початку нам треба дещо дізнатися. Прошу вас, подзвоніть.

Поки ми чекали, коли хтось прийде, Пуаро ходив сюди-туди, задоволено оглядаючи кімнату.

– Цей містер Марш явно був послідовник методу. Подивіться, як акуратно складені документи. До кожного ключа причеплено підписаний брелок зі слонової кістки, такий самий брелок висить на серванті на стіні – погляньте, як акуратно розставлено в ньому порцеляну. Аж серце тішиться. Любо глянути…

Пуаро раптом урвав промову, бо його погляд упав на ключ від висувної покришки столу: до ключа був причеплений брудний конверт. Пуаро кинувся до нього й витяг ключа із замка. На металі було недбало нашкрябано від руки: «Ключ від покришки столу». Цей напис різко контрастував із акуратними підписами до інших ключів.

– Це якась чужа записка, – здригнувшись, мовив Пуаро. – Б’юся об заклад, писав не містер Марш. Але хто ще міг побувати в цьому домі? Тільки міс Марш, а ця юна леді, якщо не помиляюся, теж любить метод і порядок.

Тут у відповідь на дзвоник зайшов Бейкер.

– Чи не могли б ви запросити вашу дружину й відповісти разом із нею на кілька запитань?

Бейкер вийшов і за кілька хвилин повернувся з місіс Бейкер, яка витирала руки об фартух та широко всміхалася.

Пуаро коротко виклав мету нашого візиту, і Бейкери закивали.

– Ми не хочем, шоб міс Вайолет позбавили того, шо їй належить, – заявила жінка. – Якшо все піде на лікарні, це буде жорстоко.

Пуаро почав їх розпитувати. Так, вони чітко пам’ятають, що завірили заповіт. Перед цим Бейкера послали в місто, щоб він роздобув два бланки.

– Два? – різко перепитав Пуаро.

– Так, мабуть, на всякий випадок, якшо б він раптом одного зіпсував – і мабуть-таки так і сталося. Ми підписали один документ…

– О котрій годині?

Бейкер похитав головою, але його дружина пригадала швидше.

– Я дуже добре пам’ятаю. Саме поставила молоко на какао в одинадцятій – ти шо, забув? Поки ми вернулися в кухню, воно все википіло.

– А що було потім?

– Десь через годинку він нас знов позвав і сказав, шо десь написав із помилкою, і прийшлося все переписати, і попросив нас знову завірити. Ну, ми й підписали. І після того хазяїн дав нам по чималій купці грошей. «Я вам у спадок нічо не лишаю, – сказав він, – але кожен рік даватиму вам по стільки само, шоб у вас було трохи грошей, коли я помру». І так він і робив.

Пуаро задумався.

– Після того, як ви підписали заповіт удруге, що зробив містер Марш, ви не знаєте?

– Пішов у село, шоб заплатити рахунки.

Ця інформація не дуже наблизила до нас розгадку, тож Пуаро спробував потягнути за іншу нитку. Він узяв ключа від столу.

– Це почерк вашого хазяїна?

Може, мені здалося, але перш ніж відповісти, Бейкер мить повагався.

– Так, його, сер.

«Він бреше, – подумав я, – але чому?»

– Ваш хазяїн здавав будинок? За останні три роки хтось чужий сюди заходив?

– Ні, сер.

– Жодна людина?

– Тільки міс Вайолет.

– І жодна інша чужа людина ніколи не заходила в цю кімнату?

– Ні, сер.

– Ти забув про робітників, Джиме, – нагадала дружина.

– Робітників? – Пуаро, крутнувшись на каблуках, повернувся до неї. – Яких робітників?

Жінка пояснила, що два з половиною роки тому хазяїн найняв робітників, які мали зробити невеликий ремонт. Що саме ремонтували, пригадати вона не змогла. Їй узагалі здавалося, що то була просто хазяїнова забаганка, а потреби ремонтувати будинок насправді не було. Робилося щось і в кабінеті, але що конкретно, вона не знала, бо ні її, ні чоловіка тоді в кабінет не пускали. На жаль, назви фірми, на яку працювали робітники, вони не пам’ятали, знали тільки, що вона була десь у Плімуті.

– Що ж, у нашій справі є прогрес, Гастінґсе, – сказав Пуаро, потираючи руки, коли Бейкери пішли. – Він, очевидно, написав другий заповіт і найняв робітників із Плімута, щоб ті зробили гарний сховок. Тому, щоб не витрачати час на зривання підлоги та простукування стін, їдьмо до Плімута!

Доклавши певних зусиль, ми зрештою змогли знайти фірму, до якої звертався містер Марш.

Фірма надавала послуги вже довгий час, тож ми легко знайшли двох чоловіків, які працювали в будинку містера Марша. Вони дуже добре пам’ятали те, що тоді робили. Зокрема, витягли цеглинку зі старовинного каміна, зробили під ним заглибину, а потім поставили на місце так, щоб щілини не було помітно. Якщо натиснути на край сусідньої цеглини, можна було витягти всю конструкцію. Зробити сховок було нелегко, і старий джентльмен дуже хвилювався, щоб усе було зроблено як слід. Процесом керував чоловік на ім’я Коґан, худорлявий здоровань зі шпакуватими вусами. Він був дуже розумний.

Ми повернулися в Кребтрі-Менор задоволені. Відімкнувши двері в кабінет, приготувалися використати щойно здобуту інформацію. На цеглі ззовні не видно було навіть найменшого сліду сховку, але натиснувши на одну цеглину так, як нам сказали, ми відкрили чималу заглибину.

Пуаро швиденько просунув туди руку. Радісна усмішка сповзла з його обличчя, натомість на ньому з’явилася гримаса жаху. В його руці лежав тільки обвуглений шматок грубого паперу. Більше у сховку нічого не було.

– Sacre! – сердито закричав Пуаро, – Хтось лазив сюди раніше за нас.

Ми стривожено розглянули уривок паперу. Це, очевидно, був фрагмент заповіту, що його ми шукали. На ньому виднівся підпис Бейкера, але решту тексту розібрати було неможливо.

Пуаро вражено присів. Вираз його обличчя був би смішний, якби не був такий сумний.

– Не розумію, – застогнав він, – хто міг його знищити? І для чого?

– Бейкери? – запитав я.

– Pourquoi?[91] Вони не виграли б, навіть якби знайшли заповіт, до того ж міс Марш радше залишила б їх і далі жити в будинку, ніж якби маєток перейшов у власність лікарні. Кому вигідно було знищити заповіт? Лікарні виграють, так, – але не можемо ж ми підозрювати установу!

– Може, старий передумав і знищив заповіт сам, – сказав я.

Пуаро підвівся й обтрусив коліна, як завжди, ретельно.

– Може бути, – визнав він. – Дуже тонке спостереження, Гатсінґсе. Що ж, нам більше немає чого тут робити. Ми спробували все, що було в нашій силі смертних людей. Успішно протиставили свій розум розумові Ендрю Марша, але, на жаль, його племінниця від нашого успіху аж ніяк не виграла.

Ми одразу поїхали на залізничну станцію в Тонтоні, де якраз встигли на потяг, хоча й не швидкий. Пуаро був сумний і незадоволений. Я ж одразу втомлено закуняв у кутку. Раптом, щойно потяг почав рушати, Пуаро голосно скрикнув.

– Vite[92], Гастінґсе! Прокидайтеся і зіскакуйте! Зіскакуйте, кажу вам!

Я не встиг отямитися, як ми вже стояли на пероні, без капелюхів і без валіз, а потяг зник у нічному тумані. Я страшенно розсердився, але Пуаро цього навіть не помітив.

– Яким ідіотом я був! – закричав він. – Тричі ідіотом! Більше ніколи не хвалитимуся своїми сірими клітинками!

– Як великодушно з вашого боку, – похмуро сказав я. – Але що взагалі відбувається?

Як завжди, коли його переповнювали власні ідеї, Пуаро не звернув на мене анінайменшої уваги.

– Книги, в яких записано, які рахунки треба сплатити! Я навіть не брав їх до уваги. Так, але де? Де? Нічого, тут помилки бути не може. Нам треба негайно вертатися.

Легко було сказати, але втілити не так просто. Ми сіли на повільний потяг до Ексетера, а там Пуаро найняв автомобіль. У Кребтрі-Менор ми вернулись аж під ранок. Не розповідатиму, як здивувалися Бейкери, коли нам нарешті вдалося їх розбудити. Ні на кого не зважаючи, Пуаро пішов просто в кабінет.

– Я був не тричі ідіотом, а ідіотом тридцять шість разів, мій друже, – кинув він. – А тепер дивіться!

Пуаро попростував до столу, витяг ключа й відчепив від нього брудного маленького конвертика. Я витріщився на детектива. Він що, хотів видобути з нього великий бланк для заповіту? Тим часом Пуаро дуже обережно розкрив конверт і розгорнув його на столі. Тоді запалив лапму і повернув конверт внутрішнім боком до полум’я. За кілька хвилин на папері почали проступати літери.

– Дивіться, mon ami! – закричав, тріумфуючи, Пуаро.

Я подивився. Там було лише кілька ледве помітних рядків: коротка записка про те, що все своє майно він залишає своїй племінниці, міс Вайолет Марш. Стояла дата: двадцять п’яте березня, 12 : 30, і підписи Альберта Пайка, кондитера, та Джессі Пайк, його дружини.

– А він матиме законну силу? – видихнув я.

– Наскільки я знаю, закон не забороняє писати заповіт невидимими чорнилами. Волю висловлено чітко, і спадкоємиця – його єдина жива родичка. Але який же розумний чоловік! Він передбачив усі дії людини, яка шукатиме заповіт, – усі мої ідіотські дії. Замовив два бланки, змусив слуг двічі поставити підпис, а потім вирушив у місто, тримаючи заповіт, написаний невидимими чорнилами всередині брудного конверта. Придумав якийсь привід, щоб попросити кондитера і його дружину поставити підписи, а тоді задоволено сміявся про себе. Якщо племінниця розгадає його маленьку хитрість, то доведе, що зробила правильний вибір життєвого шляху й недарма отримує освіту. Тоді вона зможе забрати його гроші.

– Але ж вона не розгадала, – задумливо сказав я. – Виходить несправедливо. Адже старий насправді виграв.

– Аж ніяк, Гастінґсе, це ваш розум зараз дав слабину. Міс Марш довела, що має гострий розум і що вища освіта допомогла їй ухвалити правильне рішення: вона віддала справу в мої руки. Завжди наймайте фахівця. Вона переконливо довела, що достойна отримати гроші.

Цікаво – дуже цікаво! – що сказав би на це старий Ендрю Марш.

1

Друже (фр.). – Тут і далі прим. пер.

2

До речі (фр.).

3

Це правда (фр.).

4

Мій любий (фр.).

5

О Боже (фр.).

6

Так (фр.).

7

Сучасним (фр.).

8

Як? (фр.).

9

Біжіть (фр.).

10

Погляньмо (фр.).

11

Що ж (фр.).

12

Красива історія (фр.).

13

Чи не так (фр.).

14

Приголомшливо (фр.).

15

Тут: Боже! (фр.)

16

Так (фр.).

17

Правда (фр.).

18

Саме так (фр.).

19

Хутенько (іт.).

20

Це все (фр.).

21

Жіночі історії (фр.).

22

Та все ж (фр.).

23

Добре (фр.).

24

Це не важливо (фр.).

25

Тут: ну от (фр.).

26

Навпаки (фр.).

27

Метод (фр.).

28

Дозвольте (фр.).

29

Ви чудова мати (фр.).

30

Близько 10 метрів.

31

Боже мій! (фр.)

32

Дивіться! (фр.)

33

Так, я приїду (фр.).

34

Що ж (фр.).

35

Гарна погода (фр.).

36

Звичайно! (фр.)

37

Тут: цей пан (фр.).

38

Загалом (фр.).

39

Цей джентльмен (фр.).

40

Гарна мати і справжня жінка (фр.).

41

Зовсім ні (фр.).

42

Ви вчасно (фр.).

43

Приблизно 1,2 кілометра.

44

Парахристиянське релігійне вчення, послідовники якого вважають, що зцілення можна отримати тільки через молитву і вивчення Біблії, не звертаючись до лікарів.

45

Бізнесмени (фр.).

46

Пане капітане (фр.).

47

Ідеться про Першу світову війну.

48

Тут: труднощі (фр.).

49

Фешенебельний район Лондона.

50

Очевидно (фр.).

51

Почекайте (фр.).

52

Так (фр.).

53

Ростбіфа (фр.).

54

Близько 170 см.

55

Звичайно (фр.).

56

Вперед (фр.).

57

Так, сеньйоре (іт.).

58

Їй-богу (фр.).

59

Нарешті (фр.).

60

Живильний відвар (фр.).

61

Грип (фр.).

62

Саме так (фр.).

63

Звичайно (фр.).

64

Доброго Бога (фр.).

65

Слова з Псалма 37 : 35 (пер. Івана Огієнка).

66

Морська хвороба (фр.).

67

Геніїв (фр.).

68

Найвище дворянство (фр.).

69

Аж ніяк (фр.).

70

Дуже добре (фр.).

71

Тобто (фр.).

72

Діяти (фр.).

73

Бездоганних дюн (фр.).

74

Мосьє лікарю (фр.).

75

Прокляте море (фр.).

76

Неуважні (фр.).

77

Так-так, моя дитино (фр.).

78

Жінки (фр.).

79

Перепрошую, мій друже (фр.).

80

До побачення (фр.).

81

Тут: ось так! (фр.)

82

То була хитрість (фр.).

83

Дитячі забавки (фр.).

84

Це ж очевидно (фр.).

85

Тут: німці (фр.).

86

Цей бідний (фр.).

87

Що ви робите (фр.).

88

Тут: горе та й годі! (фр.)

89

Це про щось вам говорить? (фр.)

90

Ґертон-коледж – це перший коледж для жінок у складі Кембриджського університету, заснований 1869 року.

91

Чому (фр.).

92

Швидко (фр.).

Content

Аґата Крісті
Пуаро веде слідство

Зірка Заходу

Трагедія в Мерсдон-Менорі

Підозріло дешева квартира

Таємниця Мисливської хатини

Крадіжка на мільйон доларів

Єгипетська гробниця

Крадіжка в готелі «Ґранд Метрополітен»

Викрадення прем’єр-міністра

Загадкове зникнення містера Девенгайма

Убивство італійського аристократа

Захований заповіт

1