Брандън Сандърсън

Към небето

Към небето (Дръзки) #1

За Карън Алстром,

която брои всички дни,

които аз забравям

Тази творба е художествено произведение.

Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Пролог

Единствено глупаците се качваха на повърхността. Беше пълна простотия да се изложиш на подобна опасност, поне така казваше мама. Не само че непрекъснато се сипеха късове от пояса с отломки, а и никога не се знаеше кога ще нападнат креляните.

Татко, разбира се, пътуваше до повърхността почти всеки ден — налагаше му се, нали беше пилот. Както казваше мама, това го правеше супер глупак, но аз открай време го възприемах като супер храбрец.

Останах безкрайно изненадана, когато един ден, след като години наред не спирах да го моля, той най-сетне се съгласи да ме вземе със себе си.

Бях на седем, въпреки че аз се възприемах като пораснала и страхотно способна. Забързах след татко, понесла фенер, за да осветявам пълната с каменни отломки пещера. Много от скалните късове в тунела бяха счупени и напукани, най-вероятно от бомбардировките на креляните — нещо, което познавах от живота си долу като тракане на чинии или треперене на лампите.

Представях си тези изпочупени скали като прекършените тела на враговете, костите им разпилени, разтрепераните ръце протегнати нагоре в безсмислен жест на тотално и окончателно поражение.

Бях много странно малко момиченце.

Настигнах татко, а той погледна назад, след това се усмихна. Имаше най-красивата усмивка, толкова самоуверена, сякаш никога не се впечатляваше от онова, което хората разправяха за него. Никога не се тревожеше, че е странен или не се приспособява сред останалите.

А и защо да се тревожи за подобно нещо? Всички го харесваха. Дори хората, които ненавиждаха сладолед и размахани мечове — дори мрънкалото Родж Макафри, — харесваха татко ми.

Татко ме стисна за ръката и посочи нагоре.

— Следващата част е малко по-трудна. Дай да те повдигна.

— Аз мога да се справя — заявих и измъкнах ръка от неговата. Вече бях голяма. Сама си бях приготвила раничката, дори оставих Кърваво писмо, плюшеното си мече у дома. Плюшените мечета бяха за бебета, дори когато си създала измислена енергийна броня за твоето от връвчици и счупени керамични плочки и съдове.

Не пропуснах обаче да пъхна малкия звезден изтребител в раничката. Не бях луда. Ами ако ни заловят по време на крелянска атака и враговете вземат, че избомбят скривалището ни и ни се наложи през остатъка от живота си да оцеляваме сред пустошта, без следа от общество или цивилизация?

Всяко момиче трябва да има до себе си малък звезден изтребител, просто за всеки случай.

Подадох раницата на татко и вдигнах очи към пукнатината сред камъните. Имаше нещо… имаше нещо в тази дупка горе. Неестествена светлина се процеждаше през нея и тя нямаше нищо общо с меките отблясъци на фенерите ни.

Повърхността… небето! Усмихнах се широко и започнах да се изкачвам по стръмния хълм, който беше отчасти отломъци, отчасти скали. Ръцете ми се изплъзнаха, ожулих се на остър ръб, но не заплаках. Дъщерите на пилотите не плачат.

Пукнатината на тавана на пещерата изглеждаше поне на сто метра. Никак не ми беше приятно, че съм толкова малка. През някой от следващите дни щях да порасна висока като татко. Тогава най-сетне нямаше да бъда най-дребното дете. Щях да се присмивам на всички отвисоко, а те щяха да бъдат принудени да признаят, че съм страхотна.

Изръмжах тихо, когато се добрах до върха на скалата. Само че нямаше начин да достигна следващия захват. Огледах го. След това скочих, изпълнена с решителност. Също като добро момиче от Дръзки. Притежавах сърцето на звезден дракон.

Истината бе, че имах тялото на седемгодишно хлапе. Затова пропуснах с цял половин метър.

Силна ръка ме улови преди да успея да падна прекалено далече. След като прихна, татко ме хвана за задната част на гащеризона, който бях изрисувала с маркери, за да прилича на неговия боен екип. Дори бях нарисувала значката от лявата страна, точно над сърцето, същата като неговата — тази значка издаваше, че е пилот. Имаше формата на малък звезден изтребител с линии под него.

Татко ме изтегли на скалата до него, след това протегна свободната си ръка и активира светлинната гривна. Тя наистина приличаше на метална гривна, но щом той докосна с два пръста дланта си, лентичката заблестя с ярка, разтопена светлина. Той докосна един от камъните над нас и когато отдръпна ръка, тя остави плътна светла линия също като въже, от което блика светлина, прикрепено към скалата. Уви другия край около мен, така че то ме обхвана под ръцете, след това го отдели от гривната. Светлината там избледня, но луминесцентното въже остана на място, прикрепено към скалите.

Открай време си мислех, че светлинните гривни парят при допир, то се оказа, че са просто топли. Също като прегръдка.

— Добре, Пумпалче — обърна се той към мен с прякора ми. — Пробвай отново.

— Това изобщо не ми трябва — заявих и подръпнах обезопасителното въже.

— Достави удоволствие на един уплашен баща.

— Уплашен ли? Че ти не се страхуваш от нищо. Ти се биеш с креляните.

Той се разсмя.

— Предпочитам да се озова срещу сто крелянски кораба, вместо пред майка ти, ако те върна със счупена ръка, мъничката ми.

— Изобщо не съм мъничка. Ако си счупя ръката, можеш да ме оставиш тук, докато заздравее. Ще се бия със зверовете в пещерите, ще стана хищник, ще се обличам в кожите им и…

— Катери се — прекъсна ме той, все още широко усмихнат. — Можеш да се биеш с пещерните зверове някой друг път, макар да съм сигурен, че единствените, които ще откриеш, имат дълги опашки и криви зъби.

Не можех да отрека, че светлинното въже се оказа много полезно. Можех да го подръпвам, за да ми е по-лесно. Добрахме се до пукнатината и татко ме изтласка първа. Хванах се за ръба и се измъкнах от пещерите, стъпих на повърхността за пръв път в живота.

Беше толкова необятно.

Останах с отворена уста, вдигнах поглед към… към нищото. Просто… просто… всичко се беше ширнало нагоре. Нямаше таван. Нямаше и стени. Винаги си бях представяла повърхността като една голяма, ама много голяма пещера. Само че тя се оказа много повече и същевременно много по-малко.

Леле.

Татко се измъкна след мен и изтупа прахоляка от пилотския си костюм. Погледнах го, след това вдигнах отново очи към небето. Усмихнах се широко.

— Не те ли е страх? — попита той.

Погледнах го гневно.

— Извинявай — разсмя се той. — Грешен избор на дума. Просто мнозина се плашат от небето, Спенса.

— Красиво е — прошепнах и погледнах към безбрежното нищо, въздух, ширнал се към безкрайна сивота, която се преливаше в черно.

Повърхността беше още по-ярка, отколкото си бях представяла. Нашата планета, Метален рой, беше защитена от няколко плътни пласта космически отломки. Боклуците бяха най-горе, от външната страна, в космоса. Разрушени космически станции, масивни метални щитове, стари парчета метал с размерите на планина — бяха много пластове, нещо като счупени щитове около планетата.

Ние не бяхме построили всичко това. Катастрофирали сме на тази планета, когато баба е била момиченце, а тези отломки са били древни още тогава. Въпреки това някои от тях работеха. Долният слой например — най-близкият до планетата — се състоеше от огромни блестящи правоъгълници. Бях чувала за тях. Светлини от висините: огромни плаващи светлини, които излъчваха отблясъци и топлина за планетата.

Предполагаше се, че там има много по-дребни части, най-вече в долните слоеве. Присвих очи, опитах се да различа някои от тях, но космосът беше твърде далече. Освен двете най-близки светлини от висините — нито една от тях точно над нас — единственото, което успях да различа, бяха смътни очертания някъде високо в сивотата. По-ярки късове и по-тъмни парчета.

— Креляните там горе ли живеят? — полюбопитствах. — Отвъд пояса с боклуци ли?

— Да — потвърди татко. — Те прелитат през пролуките в пластовете, за да нападат.

— Как ни откриват? — недоумявах. — Тук е толкова просторно. — Светът ми се струваше много по-обширно място, отколкото си бях представяла в пещерите долу.

— По някакъв начин усещат, когато хората се събират на едно място — поясни татко. — Веднага щом населението на някоя пещера се увеличи, креляните атакуват и бомбардират.

Преди десетилетия хората ни са били част от флота космически кораби. Креляните са ни преследвали до тази планета, тук сме катастрофирали и сме били принудени да се разделим, за да оцелеем. Сега живеем на кланове и всеки може да проследи родословното си дърво до екипажите на един от космическите кораби.

Бабчето ми беше разказвала тези истории много пъти. Живели сме седемдесет години тук, на Метален рой, обикаляли сме пещерите като кланове от номади, страхували сме се да се събираме. Досега е било все така. Сега обаче започнахме да строим космически кораби и създадохме скрита база на повърхността. Вече започвахме да отбиваме атаките.

— Къде се намира база Висина? Нали каза, че ще излезем близо до нея. Това ли е? — посочих някакви подозрителни на пръв поглед скали. — Там се намира, нали? Искам да видя изтребителите.

Татко се наведе и ме обърна на деветдесетина градуса, след това посочи.

— Там.

— Къде? — Заоглеждах повърхността, почти навсякъде сивосинкава от прах и скали, с кратери от паднали отломки от пояса. — Не я виждам.

— Така трябва, Спенса. Трябва да останем скрити.

— Но вие се биете, нали? Няма ли те рано или късно да разберат откъде излитат изтребителите? Защо не преместите базата?

— Налага се да я задържим тук, над Огнен рай. Говоря за голямата пещера, която ти показах миналата седмица.

— Онази с машините ли?

Той кимна.

— Вътре в Огнен рай открихме фабрики и това ни дава възможност да строим кораби. Трябва да живеем някъде наблизо, за да защитаваме машините, но летателните ни мисии са навсякъде, където креляните нахлуват, за да бомбардират.

— Защитаваш ли други кланове?

— За мен има само един важен клан: човечеството. Преди да катастрофираме тук, бяхме част от един флот — и някой ден всички странстващи кланове ще си спомнят този факт. Ще дойдат, когато ги повикаме. Ще се съберат, ще построим град и ще изградим отново цивилизация.

— Няма ли креляните да я бомбардират? — попитах, но го прекъснах, преди да успее да отговори. — Не. Не и ако сме достатъчно силни. Не и ако им се опълчим и отвърнем на ударите.

Той се усмихна.

— Ще имам собствен кораб — заявих. — Ще го пилотирам, също като теб. И тогава никой от клановете няма да ми се присмива, защото ще бъда по-силна от тях.

Баща ми ме изгледа преди да продължи.

— Затова ли искаш да станеш пилот?

— Не могат да ти кажат, че си прекалено малка, когато си пилот — подчертах. — Никой няма да мисли, че съм странна и аз няма да се забърквам в неприятности, защото работата ми ще бъде да се бия. Няма да ми лепят какви ли не прякори и всички ще ме обичат.

Както обичат теб, помислих си аз.

Това накара татко да ме прегърне, поради някаква тъпа причина, въпреки че казвах истината. Аз също го прегърнах, защото родителите обичаха такива неща. А и беше приятно да притискаш някого до себе си. Може би не трябваше да оставям Кърваво писмо.

Татко притаи дъх и ме се стори, че ще заплаче, но не беше това.

— Пумпалче! — посочи той небето. — Погледни!

Отново останах поразена от необятността му. Беше ОГРОМНО!

Татко сочеше нещо определено. Присвих очи, забелязах, че част от сиво-черното небе беше по-тъмно от останалото. Дупка в пластовете отломки ли беше това?

В този момент се взрях в безкрайността. Усетих, че треперя, сякаш цял милиард метеори бяха попаднали наблизо. Виждах необятния космос с малки бели точици. Те трепкаха и изглеждаха толкова далечни.

— Какви са тези светлинки? — прошепнах.

— Звезди — каза той. — Летя близо до отломките, но почти никога не виждам през тях. Пластовете са твърде много. Винаги съм се питал дали мога да стигна до звездите.

В гласа му долових страхопочитание, каквото не бях чувала никога досега.

— Затова ли… ти затова ли летиш? — попитах.

Татко изглежда не се интересуваше от хвалбите на останалите членове на клана. Колкото и да беше странно, те го смущаваха.

— Навремето сме живели там, сред звездите — промълви той. — Там ни е мястото, не в тези пещери. Децата, които ти се присмиват, са закотвени на тази скала. Главите им са каменни, сърцата са изковани от камък. Насочи очи към висините. Към нещо по-грандиозно.

Отломките се разместиха и пролуката бавно се сви, докато накрая виждах само една-единствена звезда, по-ярка от останалите.

— Устреми се към звездите, Спенса — посъветва ме той.

Някой ден наистина щях да стана пилот. Щях да летя там горе и да се бия. Надявах се единствено татко да остави малко креляни и за мен.

Присвих очи, когато нещо проблесна в небето. Далечен къс от нещо се разгоря с ярка светлина, когато навлезе в атмосферата. След това падна друг, после и трети. След това станаха десетки.

Татко се намръщи и посегна към радиото — свръхмодерна технология, с която разполагаха единствено пилотите. Той вдигна страничната част пред устата си.

— Тук Преследвач — започна той. — На повърхността съм. Виждам отломки, които падат близо до Висина.

— Вече ги забелязахме, Преследвач — разнесе се по радиото женски глас. — В момента получаваме данни от радара и… По дяволите. Нахлуват креляни.

— Към коя пещера са се насочили? — попита татко.

— Насочват се към… Преследвач, идват насам. Летят право към Огнен рай. Звездите да ни закрилят. Открили са базата!

Татко свали радиото.

— Забелязан значителен крелянски пробив — носеше се женският глас по радиото. — До всички, тревога. Огромна група креляни е преминала през пояса. Всички изтребители да се явят. Насочили са се към Висина!

Татко ме стисна за ръката.

— Хайде да се прибираме.

— Те имат нужда от теб! — настоях. — Трябва да се биеш!

— Трябва да те върна…

— Мога да се върна и сама. Само направо през тунелите.

Татко вдигна отново поглед към отломките.

— Преследвач! — разнесе се нов глас от радиото. — Преследвач, чуваш ли ме?

— Мелез? — отвърна татко, щракна някакво копче и вдигна отново радиото. — На повърхността съм.

— Трябва да набиеш малко разум в главите на Вираж и Танца. Настояват да бягаме.

Татко изруга тихо и щракна друго копче. Разнесе се различен глас.

— … все още не са готови за истинска битка. Ще бъде пълна съсипия.

— Не — заговори друга жена. — Трябва да се стегнем и да се бием.

Десетки гласове заговориха едновременно.

— Железен юмрук е права — намеси се татко и — направо не беше за вярване — всички замълчаха.

— Ако им позволим да бомбардират Огнен рай, тогава ще изгубим апарата — обясни татко. — Ще изгубим фабриката. Ще изгубим всичко. Ако искаме отново да имаме цивилизация, свят, трябва да останем тук!

Чаках притихнала, притаила дъх, обзета от надеждата, че той ще се разсее и няма да ме отпрати. Треперех при мисълта, че ще има битка, въпреки това исках да я видя.

— Ще се бием — отсече жената.

— Ще се бием — подкрепи я Мелез. Познавах го по име, макар да не го бях срещала. Той беше партньорът на татко по изтребител. — Магмени скали, това е супер. Ще ти натрия носа в небето, Преследвач! Стой и гледай колко ще сваля!

Човекът изглежда беше нетърпелив, може би прекалено развълнуван, за да влезе в битка. Харесах го на мига.

Татко се поколеба само за момент преди да извади светлинната гривна и да я пъхне в ръката ми.

— Обещай, че ще се върнеш незабавно.

— Обещавам.

— И никакво мотаене.

— Няма.

Той вдигна радиото.

— Добре, Мелез, да я видим тази работа. Хуквам към Висина веднага. Преследвач, край.

Той хукна по прашната земя в посоката, която ми беше показал по-рано. След това спря и се обърна назад. Свали си значката и я хвърли — също като проблясваща звезда — към мен, а след това продължи да тича към скритата база.

Аз, разбира се, веднага наруших обещанието си. Пъхнах се в пукнатината, но се скрих там, стисках значката на татко и наблюдавах, докато изтребителите не напуснаха Висина и не се устремиха към небето. Присвих очи и различих тъмните крелянски кораби, които се скупчиха над тях.

Най-сетне проявих необичаен момент на разум и реших, че е най-добре да направя онова, което татко ми беше казал. Използвах въжето на светлинната гривна, за да се спусна в пещерата, където намерих раничката си и се отправих към тунелите. Прецених, че ако побързам, ще се върна при клана навреме, за да чуя как предават битката по единственото ни комунално радио.

Оказа се, че греша. Връщането се оказа по-дълго, отколкото помнех и благополучно успях да се загубя. Затова се лутах долу, представях си величието на невероятната битка над мен, когато баща ми за срам и позор се откъснал от другарите си и избягал от врага. Собствената му ескадра го свалили за отмъщение. Когато се върнах у дома, битката бе спечелена, а татко вече го нямаше.

Аз пък бях заклеймена като дъщеря на страхливец.

Първа част

1.

Дебнех внимателно врага в пещерата.

Бях си свалила ботушите, за да не проскърцват. Бях махнала и чорапите, за да не се подхлъзна. Скалата под краката ми беше приятно хладна, докато правех безшумна крачка напред.

На тази дълбочина единствената светлина идваше от бледото излъчване на червеите на тавана, които се хранеха с влагата, която се просмукваше през пукнатините. Трябваше да седиш минути наред в мрака, за да могат очите ти да се приспособят на бледата светлина.

Ново потрепване в сенките. Ето там, близо до онези тъмни буци сигурно се намираха укрепленията на врага. Застинах както бях клекнала, ослушвах се, за да доловя как врагът драска по скалите, докато се придвижва. Представих си крелянин: ужасяващо извънземно с червени очи и тъмна броня.

С уверена ръка — мъчително бавно — вдигнах пушката на рамо, притаих дъх и стрелях.

Наградата ми беше писък на болка.

Супер!

Докоснах китката и активирах светлинната гривна на татко. Тя оживя с червеникавооранжев отблясък и за миг ме заслепи.

Тогава се втурнах напред, за да си прибера наградата: един мъртъв плъх, проснал се на земята.

На светлината сенки, които си бях представяла като вражески укрепления, се оказаха скали. Врагът ми беше охранен плъх, а пушката самоделен харпун. Девет години и половина бяха минали от онзи съдбовен ден, когато се качих на повърхността с татко, но въображението ми беше по-мощно от когато и да било. То ми помагаше да разчупя монотонността, да се преструвам, че правя нещо много по-вълнуващо от лова на плъхове.

Вдигнах мъртвия гризач за опашката.

— Сега вече познаваш размаха на гнева ми, долен звяр.

Оказа се, че странните малки момиченца порастват и стават странни млади жени. Аз обаче прецених, че е най-добре да практикувам моите подигравки за времето, когато наистина щях да се бия с креляни. Бабчето ме научи, че великият воин знае как да си вдъхне сили, за да пропъди страха и несигурността и да ги внуши на врага.

Натъпках придобивката си в торбата. С този ставаха осем — нелош улов. Щях ли да имам време за още един?

Погледнах към светлинното въже — на гривната, в която се прибираше, имаше малък часовник до скалата за зареждане. 0900. Изглежда беше време да се връщам; не можех да изпусна прекалено много от училище.

Метнах торбата на рамо, взех си харпуна — бях го изработила от ненужни части, които бях открила в пещерите — и се отправих към дома. Следвах картите, които бях начертала сама и непрекъснато обновявах в една малка тетрадка.

От една страна ми беше мъчно, че се връщам и оставям тихите пещери. Те ми напомняха за татко. Освен това ми харесваше колко е… колко е празно тук. Никой не ми се подиграваше, никой не ме зяпаше, никой не шушукаше обиди, докато не бях принудена да защитя честта на семейството с юмрук в тъпото му лице.

Спрях на познато разклонение, където подът и таванът отстъпваха пред странни метални шарки. Кръгове, обозначени със сложни писания, покриваха и двете повърхности; все си мислех, че това са древни карти на галактиката. В далечния край на нишата огромна древна тръба излизаше от скалата — една от многото, които пренасяха вода през пещерите, пречистваха я и я използваха, за да охлаждат машините. От един шев капеше вода в кофата, която бях оставила и тя бе наполовина пълна, затова отпих жадно. Беше хладна, освежаваща, с привкус на нещо метално.

Не знаехме много за хората, които бяха построили тази машинария. Също като пояса отломъци, това е било тук, когато малкият ни флот се разбил на планетата. Били са хора, тъй като написаното на места като тавана и пода на тази ниша бе на човешки езици. Колко далечна връзка имахме с тях си оставаше загадка дори сега. Нито един от тях не живееше вече тук, а разтопените места и древни останки на повърхността издаваха, че са водили своя война.

Налях останалата част от водата в манерката си, след това погалих с признателност широката тръба, върнах кофата на място и продължих. Машината сякаш откликна на допира ми с далечно, познато жужене. Последвах звука и скоро приближих до място от лявата страна, където камъкът прекъсваше.

Влязох в дупката и погледнах Огнен рай. Родната ми пещера и най-големият подземен град, който съставляваше съюза Дръзки. Наблюдателницата ми беше на високо място, осигуряваше ми зашеметяваща гледка на просторна пещера, пълна с тесни апартаменти, построени като кутийки, които се разцепваха една друга.

Мечтата на баща ми се беше сбъднала. Като разбиха креляните онзи ден преди девет години, новоизлюпените пилоти на изтребители бяха вдъхновили създаването на нация. Десетките навремето номадски кланове се бяха събрали, колонизирали Огнен рай и пещерите около него. Всеки клан пазеше името си, което отвеждаше към кораба или онази част от кораба, на която са работили. Моят клан беше Механикови — от старото название на екипа по поддръжка на двигателя.

Всички заедно се наричахме Дръзки. Името беше заимствано от флагманския кораб.

Както може да се предполага, когато се събрахме, привлякохме вниманието на креляните. Извънземните все още се опитваха настървено да унищожат човешката раса, така че войната продължи и ние имаме нужда от непрекъснат поток от изтребители и пилоти, които да защитават новосъздадената нация.

Над сградите на Огнен рай се извисяваше апаратът: древна работилница за топене и рафиниране на метали, които изпомпваха разтопени скали от долу, след това създаваха части за построяването на изтребители. Апаратът бе и невероятен, и уникален; въпреки че машини в други пещери осигуряваха топлина, електричество или филтрирана вода, единствено апаратът на Огнен рай беше в състояние да осигури сложната изработка.

Горещина бликаше от пукнатината и по челото ми избиха капки пот. Огнен рай беше жежко място заради рафинерии, фабрики и цистерни с водорасли. Макар да беше добре осветено, вътре цареше сумрак с червено-оранжевата светлина от рафинериите, която блестеше над всичко.

Оставих пукнатината и тръгнах към старо шкафче за инструменти, което бях открила в стената тук. Заключалката му изглеждаше — на пръв поглед — като всяка друга част от каменния тунел и затова бе сравнително сигурно място. Отворих го и вътре видях малкото си тайни вещи. Части за харпуна, резервната ми манерка, пилотската значка на татко. Потрих я за късмет, след това прибрах светлинната гривна, тетрадката с картите и харпуна в шкафчето.

Извадих грубо копие с каменно острие, затворих, след това метнах торбата на рамо. Осем плъха бяха изненадващо неудобни за носене, особено когато — дори на седемнайсет — имаш тяло, което отказва да стане по-високо от метър и петдесет и един.

Тръгнах към обичайния вход на пещерата. Двама от сухоземните войски — които почти никога не участваха в истински битки — пазеха входа. Макар да ги познавах и да си говорехме на малки имена, те ме накараха да отстъпя настрани, докато уж искаха разрешение, за да ме пуснат да вляза. Истината бе, че им доставяше удоволствие да ме карат да чакам.

Това се случваше всеки ден. Всеки проклет ден.

Най-сетне Алуко пристъпи към мен и започна да преглежда подозрително торбата.

— Каква точно контрабанда очакваш да внеса в града? — попитах го аз. — Камъчета? Мъх? Може би скали, които са обидили майка ти?

Той погледна копието ми, сякаш се питаше как съм успяла да хвана осем плъха с такова просто оръжие. Нека се чуди. Най-сетне тикна торбата в ръцете ми.

— Заминавай, страхливке.

Сили. Вирнах брадичка.

— Някой ден — заявих — ще чуеш името ми и сълзи на благодарност ще се появят в очите ти, когато си помислиш какъв си късметлия, че навремето си помагал на дъщерята на Преследвача.

— Предпочитам да забравя, че съм те познавал. Заминавай.

Все така с вдигната глава влязох в Огнен рай, след това се насочих към Великия индустриален хълм, името на квартала ми. Връщах се по времето, когато смените свършваха и се разминавах с работници в разноцветни гащеризони, всеки цвят показваше мястото им при голямата машина, която поддържаше съюза Дръзки — и войната срещу креляните. Работници в канализацията, техници по поддръжката, специалисти по водораслите.

Нямаше, разбира се, пилоти. Пилотите, които не бяха дежурни, оставаха дълбоко в пещерите като резерва, докато дежурните живееха в база Висина, същата база, която баща ми беше загинал, за да защити. Тя вече не беше тайна, но се беше разраснала до голяма инсталация на повърхността и там имаше десетки самолети с цялата пилотска структура, както и тренировъчна част. Там щях да живея от утре, след като издържа изпита и стана кадет.

Минах под огромната метална статуя на Първите граждани: група хора, които държаха символични оръжия, протегнали ръце към небето, заели предизвикателни пози, зад тях се издигаха кораби и оставяха ленти от метал. Може и да пресъздаваше образите на онези, които бяха водили битката за Висина, но татко не беше сред тях.

Следващият завой ме отведе до апартамента ни, една от многобройните метални кутийки, които излизаха от централна, по-голяма. Нашата беше малка, но достатъчно голяма за трима, особено откакто прекарвах дните си в пещерите, за да ловувам и проучвам.

Мама не беше вкъщи, но открих бабчето на покрива да навива водорасли, за да ги продава на нашата количка. На мама не ѝ беше позволена официална работа заради онова, което се предполагаше, че е направил татко, затова се налагаше да преживяваме като вършим нещо необичайно.

Бабчето вдигна поглед, когато ме чу. Казваше се Бека Нощносянкова — аз носех нейната фамилия — но дори онези, които едва я познаваха, я наричаха бабче. Преди няколко години изгуби почти напълно зрението си и сега очите ѝ бяха млечно бели. Тя се беше прегърбила и работеше с тънките си като клечки ръце. Независимо от всичко си оставаше най-силният човек, когото познавах.

— О-о-о — започна тя. — Тези стъпки май са на Спенса! Колко улови днес?

— Осем! — Стоварих плячката пред нея. — Няколко са особено сочни.

— Сядай, сядай — нареди бабчето и отмести настрани рогозката, пълна с водорасли. — Дай да ги почистим и да ги сготвим! Ако побързаме, ще ги приготвим, за да може майка ти да ги продаде още днес, а аз ще ощавя кожите.

Май трябваше да отида в час — бабчето бе забравила отново — но какъв беше смисълът? Тези дни само ни четяха лекции за различни длъжности, които могат да се изпълняват в пещерите. Аз вече си бях избрала каква да бъда. Въпреки че тестът за пилоти се предполагаше, че е тежък, ние с Родж учехме от десет години. Щяхме със сигурност да издържим. Защо тогава ми трябваше да слушам колко е велико да си работник при водораслите или нещо подобно?

Освен това, тъй като трябваше да ми остава време за лов, пропусках доста часове, така че изобщо не бях подходяща за останалите длъжности. Редовно посещавах часовете, свързани с летенето — поддръжка и поправка на изтребители, математика, военна история. Всички други часове, на които успявах да присъствам, бяха просто бонус.

Седнах и помогнах на бабчето да одере и изкорми плъховете. Тя работеше чисто и ефикасно, по усет.

— За кого — попита тя с наведена глава и почти затворени очи, — искаш да ти разкажа днес?

— За Беулф.

— А, краля на гетите ли? Няма ли да бъде за Лейф Ериксон? Той беше любимецът на баща ти.

— Да не би да е убил дракон?

— Открил е нов свят.

— С дракони ли?

Бабчето прихна.

— Змия с пера, според някои легенди, но не знам да са се били. А Беулф е бил велик човек. Той е от прадедите ти. Чак на стари години сразил дракон; първо се прочул, като се биел с чудовища.

Работех безмълвно с ножа, дерях и изкормвах плъховете, отделях месото и го хвърлях в гърнето, където да се задушава. Повечето хора в града преживяваха на паста от водорасли. Истинско месо — от добитък или прасета, отглеждани в пещерите на специално осветление и със специална апаратура — беше истинска рядкост за всекидневното меню. Затова се купуваха плъхове.

Обичах начина, по който бабчето разказваше истории. Гласът ѝ омекваше, когато чудовищата се разсъскваха, след това зазвучаваше гръмко, когато героите постигаха велики дела. Тя работеше чевръсто, докато редеше приказки за древния викингски герой, който помогнал на датчаните, когато били в нужда. Той бил воин, когото всички обичали, който се биел храбро, дори срещу по-многоброен и силен противник.

— И когато чудовището се притаило, за да умре на спокойствие — разказваше бабчето, — героят вдигнал цялата ръка и рамо на Грендел като зловещ трофей. Той бил отмъстил за кръвта на падналите, доказал се със сила и доблест.

Под апартамента ни се чу цъкане. Мама се беше прибрала. Засега нямаше да обръщам внимание на този факт.

— Той — попитах — с голи ръце ли изтръгнал ръката?

— Бил е силен — уточни бабчето, — и истински воин. Но бил от стареите, които се биели с ръце и мечове. — Тя се приведе напред. — Ти ще се биеш умело и с двете ръце, и с ум. Когато пилотираш звезден изтребител, няма да ти се налага да изтръгваш ръце. Правиш ли си упражненията?

Извих очи.

— Видях те — повиши глас бабчето.

— Нищо не си видяла.

— Затвори очи.

Затворих очи и отпуснах глава назад, вдигнах очи към тавана на пещерата, далече над нас.

— Вслушай се в звездите — нареди бабчето.

— Чувам единствено…

— Вслушай се в звездите. Представи си, че летиш.

Въздъхнах. Обичах бабчето и приказките ѝ, но тази част винаги ме отегчаваше. Въпреки това се стараех да направя онова, на което тя ме учеше — седях с отпусната назад глава и се опитвах да си представя, че се извисявам нагоре. Постарах се да накарам всичко около мен да избледнее, да си представя как ярко блестят звездите.

— Навремето правех това упражнение — спомни си тихо бабчето, — с мама, докато бяхме в машинното на Дръзки. Работехме на самия флагман, боен кораб, по-голям от цялата тази пещера. Седях и слушах жуженето на двигателите и нещо друго. Звездите.

Опитах се да си я представя като малко момиче и това донякъде ми помагаше. Докато бях със затворени очи, имах чувството, че се рея. Извисявам се нагоре…

— Ние от машинното — продължи бабчето — бяхме странни на фона на останалите от екипажа. Те ни имаха за странни, но благодарение на нас корабът се движеше. Ние осъществявахме пътуването сред звездите. Мама казваше, че е така, защото чуваме звездите.

Стори ми се… за секунда… че чувам нещо там далече. Дали не беше въображението ми? Далечен, чист звук…

— Дори след като катастрофирахме тук, ние, хората от машинното, останахме заедно — продължи бабчето. — Кланът Механикови. Ако другите разправят, че си странна, то е защото си спомнят това и може би се страхуват от нас. Това е наследството ти. Наследството на воини, които са пътешествали сред звездите и ще се върнат сред звездите. Слушай.

Изпуснах дълга въздишка за успокоение, когато — каквото и да беше онова, което ми се стори, че чух — заглъхна. Отворих очи и за секунда останах шокирана, че съм отново на покрива, заобиколена от червеникавата светлина на Огнен рай.

— Поддържали сме двигателите — повторих аз, — и сме движели кораба, нали? Това какво общо има с воините? Нямало ли е да е по-добре да стреляме?

— Единствено глупакът си въобразява, че оръжията са по-важни от стратегията и движението! — обясни бабчето. — Утре ще ти разкажа отново за Сун Дзъ, най-великия генерал на всички времена. Той показал, че позицията и подготовката печелят войни — не мечовете и копията. Забележителен човек е бил този Сун Дзъ. Той е от прадедите ти, да знаеш.

— Предпочитам Чингис хан — отвърнах.

— Тиранин и чудовище — отсече бабчето, — въпреки че има много, на което да се научиш от живота на великия хан. Разказвала ли съм ти за сърцатата кралица Боудика, застанала начело на въстание срещу римляните? Тя също е…

— От прадедите ли? — намеси се мама и се качи по стълбата от външната страна на сградата. — Била е от келтските племена. Беулф е бил швед, Чингис хан монголец, а Сун Дзъ китаец. И всички тези хора се предполага, че са прадеди на дъщеря ми, така ли?

— Всичко от старата земя е нашето наследство! — опъна се бабчето. — Ти, Спенса, си от хилядолетен род на воини, който стига до старата земя и най-чистата ѝ кръв.

Мама изви очи. Тя бе моя пълна противоположност — висока, красива, спокойна. Видя плъховете, след това скръсти ръце и ме погледна.

— Може и да има кръвта на воини, но днес е закъсняла за училище.

— Тя е в училище — натърти бабчето. — Важното.

Станах и избърсах ръце в един парцал. Знаех как Беулф ще се изправи срещу чудовища и дракони… но как щеше да се изправи пред майка си в ден, когато би трябвало да е на училище? Задоволих се със свиване на рамене.

Мама ме погледна.

— Той е загинал — заяви тя. — Беулф е загинал, докато се е сражавал с дракона.

— Бил се е дори след като силите са го напуснали! — поправи я бабчето. — Той поразил звяра, макар това да му е коствало живота. И осигурил нечуван мир и просперитет на хората си! Всички велики воини са се борили за мир, Спенса. Не го забравяй.

— Най-малкото — обади се отново мама — са се били за ирония. — Тя погледна отново плъховете. — Благодаря. Но сега върви. Утре не е ли тестът за пилоти?

— Готова съм за теста — отвърнах. — Днес е ден, в който да науча за неща, които не са ми нужни.

Мама ме погледна строго. Всеки велик воин знае кога е сразен, затова прегърнах бабчето и прошепнах:

— Благодаря.

— Душа на воин — прошепна в отговор тя. — Не забравяй упражненията си. Вслушвай се в звездите.

Усмихнах се, след това тръгнах и се измих набързо преди да се отправя към училище и, както се надявах, последния си ден там.

2.

— Бихте ли ни разказали какво правите всеки ден в канализацията, гражданино Алфир? — Госпожа Вмиър, инструкторката по Работни насоки, закима окуражително към човека, застанал пред учениците.

Гражданинът Алфир не отговаряше на представите ми за работник в канализацията. Може и да беше в съответния гащеризон, да носеше чифт гумени ръкавици, но беше красавец: с квадратна челюст, яки ръце, изпод яката на гащеризона се подаваха косми.

Почти си го представих като Беулф. Докато не заговори.

— През повечето време оправяме запушвания в системата — започна да обяснява той. — Почистваме така наречената черна вода — човешки отпадъци — за да бъде преработена, където апаратът я поема и използва — и водата, и полезните минерали.

— Струва ми се съвършено работно място за теб — прошепна Диа и се приведе към мен. — Пречистване на отпадъци? Едно стъпало по-нагоре за дъщерята на страхливец.

За съжаление не можех да я фрасна. Не само че беше дъщеря на госпожа Вмиър, ами вече бях получила предупреждение за сбиване. Още едно порицание нямаше да ми позволи да се явя на теста, което беше глупаво. Ама те не искаха ли пилотите им да са страхотни бойци?

Седяхме на пода в малка стая. За нас днес нямаше чинове; бяха взети от друг инструктор. Чувствах се като четиригодишна, на която ще ѝ четат приказка.

— Може и да не изглежда много примамливо — продължи Алфир, — но без работата в канализацията нито един от нас няма да има вода. Пилотите не могат да летят, ако нямат нищо за пиене. В някои отношения ние вършим най-важната работа в пещерите.

Макар да бях изпуснала някои от тези лекции, бях чула достатъчно. Работниците от корпуса по вентилация, които бяха идвали в началото на седмицата, казали, че тяхната работа е най-важната. Същото бяха казали и строителите предишния ден. Също и ковачите, почистващия персонал, готвачите.

Всички бяха изнесли почти еднакви речи. Бяха ни набивали в главите, че всички сме важни части от машината, която се сражаваше с креляните.

— Всяка работа в пещерите е жизненоважна част от машината, която ни поддържа живи — подчерта Алфир в отговор на мислите ми. — Не можем всички да бъдем пилоти, но нито една работа не е по-важна от останалите.

След това каза нещо за това, че всеки трябвало да открие мястото си и да следва команди.

— За да се присъедините към нас, трябва да умеете да следвате инструкции — продължи човекът. — Трябва да сте изпълнени с желание да вършите вашата част от работата, колкото и незначителна да изглежда. Не забравяйте, че послушанието е предизвикателство.

Разбрах какво искаше да каже и поне донякъде бях съгласна с него. Пилотите нямаше да напреднат много във войната без вода, храна или пречистване на отпадъците.

Независимо от всичко, приемането на подобна работа много приличаше на примирение. Къде отиваше искрата, енергията? Нали трябваше да бъдем дръзки. Ние бяхме воини.

Класът изръкопляска любезно, когато гражданинът Алфир приключи. Пред прозорците други работници вървяха в редици под статуи с прави, геометрични форми. Понякога не приличахме толкова на военна машина, колкото на часовник, който отмерваше колко време продължаваха смените.

Учениците станаха за междучасие и аз се отдалечих преди Диа да пусне поредната хаплива забележка. Това момиче се опитваше да ми докара неприятности вече цяла седмица.

Вместо това се приближих до ученик в задната част на стаята — слабо, високо, червенокосо момче. Веднага след края на лекцията той бе извадил книга, за да чете.

— Родж — повиках го аз. — Дърдорко!

Прякорът му — позивна, която бе избрал за себе си за времето, когато стане пилот — го накара да вдигне поглед.

— Спенса! Ти кога дойде?

— По средата на лекцията. Не ме ли видя, когато влязох?

— Прехвърлях на ум схемите на електрическите вериги. По дяволите. Остава само един ден. Не си ли нервна?

— Не съм, разбира се. Защо да съм нервна? Знам всичко.

— Аз обаче не съм сигурен, че го знам. — Родж наведе глава над учебника.

— Ти шегуваш ли се? Та ти си научил всичко, Дърдорко.

— Защо не ми казваш Родж. Все още не съм си спечелил позивна. Няма и да стане, ако не изкарам теста.

— Ние задължително ще го изкараме.

— Ами ако не съм научил подходящия материал?

— Пет основни маневри за завъртане.

— Обратно зигзаговидно — отговори на мига той, — лупинг на Алстром, двойно завъртане, превъртане от крило и завой на Имбан.

— Граници на джи форс при различни маневри според ЗСД?

— Десет джи при изкачване или вираж, петнайсет джи напред, четири джи при пикиране.

— Типове бустери на изтребител-прихващач клас Поко.

— Кой модел?

— Последен.

— A-19. Да, всичко това го знам, Спенса, но какво ще стане, ако тези въпроси не са включени в теста? Ами ако има нещо, което не сме учили?

При тези думи усетих как покълва семенце съмнение. Бяхме правили практически тестове, но съдържанието на пилотския тест се менеше всяка година. Винаги имаше въпроси за бустери, части на изтребителите и маневри, но на практика можеха да включат всяка част от учебната програма.

Бях пропуснала много часове, но знаех, че не бива да се тревожа. Беулф не би се притеснявал. Самоувереността беше душата на героизма.

— Ще изкарам отличен на този тест, Дърдорко — заявих. — Ти и аз, ние ще станем най-добрите пилоти от Защитните сили на Дръзки. Ще се бием толкова добре, че креляните ще вият до небесата като пред погребална клада и ще реват и пищят от отчаяние щом ни видят, че се извисяваме.

Дърдорко наклони глава.

— Дали не попрекалих? — попитах.

— Откъде ги измисляш тези неща?

— Звучи като нещо, което би казал Беулф.

Родж се наведе отново над учебника и аз сигурно трябваше да седна до него. От една страна обаче ми беше писнало от учене и опити да натъпча ума си с какво ли не. Единственото ми желание бе предизвикателството най-сетне да настъпи.

За съжаление днес имахме още една лекция. Слушах как останалите дванайсетина ученика си бъбрят, но аз не бях в настроение да търпя глупостите им. Вместо това започнах да крача като звяр в клетка, докато не забелязах, че госпожа Вмиър тръгва към мен заедно с Алфир от канализацията.

Беше облечена в яркозелена пола, но сребърната кадетска значка на блузата ѝ беше истинското свидетелство за постижението ѝ. Тя бе издържала пилотския тест. Сигурно е отпаднала в летателната школа — в противен случай щеше да има златна значка, — но отпадането не беше нещо необичайно. А тук, в Огнен рай, дори кадетската значка бе символ на огромно постижение. Госпожа Вмиър имаше специални привилегии за дрехи и храна.

Не беше лоша учителка — не се отнасяше с мен по-различно, отколкото с останалите ученици и почти никога не ми се мръщеше. Донякъде я харесвах, въпреки че дъщеря ѝ беше същество, пръкнало се от мрака, което единствено заслужаваше да бъде пронизано с меч, а трупът ѝ използван за направата на мазила.

— Спенса — повика ме госпожа Вмиър. — Гражданинът Алфир иска да поговорите.

Стегнах се за въпросите за татко, които щяха да последват. Всички винаги ме разпитваха за него. Какво е да живееш като дъщеря на страхливец? Иска ли ми се да се скрия? Замисляла ли съм се някога да си сменя името? Хората, които си въобразяваха, че проявяват емпатия, вечно задаваха подобни въпроси.

— Чух — започна Алфир, — че си неповторима изследователка.

Отворих уста, за да избълвам нещо остро, но след това се отказах. Какво?

— Излизаш в пещерите — продължи той — да ловуваш, нали?

— Ами да — потвърдих. — Плъхове.

— Имаме нужда от хора като теб — заяви Алфир.

— В канализацията ли?

— Голяма част от машините, за които се грижим, минават през отдалечени пещери. Правим експедиции дотам и ни трябват сурови хора за тези излизания. Ако искаш работа, предлагам ти.

Работа, значи. В канализацията?

— Аз ще стана пилот — избъбрих аз.

— Тестът за пилоти е труден — заяви Алфир и погледна учителката ни. — Малцина успяват да издържат. Предлагам ти гарантирано място при нас. Не искаш ли поне да помислиш?

— Не, благодаря.

Алфир сви рамене и се отдалечи. Госпожа Вмиър ме изгледа, след това поклати глава и отиде да посрещне следващия лектор.

Подпрях се на стената и скръстих ръце. Госпожа Вмиър знаеше, че ще ставам пилот. Защо е решила, че ще приема подобно предложение? Алфир няма начин да знае за мен, ако тя не му е казала, така че какво ставаше тук?

— Няма да ти позволят да станеш пилот — разнесе се глас до мен.

Погледнах и видях — със закъснение — че съм минала покрай Диа. Тъмнокосото момиче седеше на пода, облегната на стената. Защо не си говореше с останалите?

— Нямат избор — троснах се аз. — Всеки може да издържи изпита за пилоти.

— Всеки може да го издържи — заяви Диа. — Те обаче решават кой минава и не винаги това е справедливо решение. Децата на Първите граждани влизат автоматично.

Погледнах към снимката на Първите граждани на стената. Имаше ги във всички класни стаи. Да, знаех, че децата им влизат автоматично в пилотската школа. Заслужаваха го, тъй като родителите им бяха участвали в Битката за Висина.

И татко беше участвал — но не разчитах това да ми помогне. Но пък винаги ми бяха казвали, че доброто представяне на теста е достатъчно, за да влезеш в школата, независимо от статута. Защитните сили на Дръзки — ЗСД — не ги интересуваше кой си, стига да можеш да летиш.

— Знам, че няма да ме приемат като дъщеря на Пръв — отвърнах. — Но ако издържа изпита, ще вляза. Както останалите.

— Там е работата, сладурано. Ти няма да издържиш, независимо какво направиш. Чух нашите да си говорят снощи. Адмирал Железен юмрук е дала нареждане да те отрежат. Да не би да си въобразяваш, че ще допуснат дъщерята на Преследвач да лети със ЗСД?

— Лъжкиня. — Усетих как лицето ми става студено от гняв. Тя отново се опитваше да ми се подиграва, да ме накара да се разбеснея.

Диа сви рамене.

— Ще видиш. За мен няма никакво значение. Баща ми вече ми е уредил работа в административния корпус.

Колебаех се. Това не приличаше на обичайните ѝ обиди. Нямаше я злобната нотка, развеселените подмятания. Тя… на нея май ѝ беше все едно дали ще ѝ повярвам или не.

Отправих се през стаята към мястото, където госпожа Вмиър разговаряше с новия лектор, жена от Корпуса на водораслите.

— Трябва да поговорим — казах аз.

— Един момент, Спенса.

Не помръднах от мястото си, пречех на разговора им, чаках със скръстени ръце, докато госпожа Вмиър не въздъхна и не ме дръпна настрани.

— Какво има, дете? — попита тя. — Помисли ли над любезното предложение на гражданина Алфир?

— Вярно ли е, че лично адмиралът е наредила да не издържа пилотския изпит?

Госпожа Вмиър присви очи, след това се обърна и погледна към дъщеря си.

— Истина ли е? — настоях.

— Спенса — рече госпожа Вмиър и ме погледна отново. — Трябва да разбереш, че това е деликатен въпрос. Репутацията на баща ти е…

— Истина ли е?

Госпожа Вмиър сви устни в права линия и не отговори.

— Лъжа ли са? — попитах. — Приказките за равенство, че единствено уменията имат значение? Че трябва да си намериш мястото и да служиш там?

— Сложно е — рече госпожа Вмиър. Тя сниши глас. — Защо не пропуснеш утрешния тест и не спестиш унижението на всички? Ела при мен и ще обсъдим кое може да е подходящо за теб. Ако не е канализацията, тогава, може би, наземните войски.

— За да вися по цял ден на пост ли? — отвърнах и гласът ми стана по-висок. — Трябва да летя. Трябва да се докажа!

Госпожа Вмиър въздъхна, след това поклати глава.

— Много ми е мъчно, Спенса. Само че това никога няма да стане. Ще ми се поне един от учителите ти да беше достатъчно храбър, за да те откаже от тази идея още когато си била по-малка.

В този момент всичко се срути върху мен. Мечтаното бъдеще. Внимателно обмисляния изход от живота ми на подигравки и присмех.

Лъжи. Все лъжи, за които част от мен беше подозирала. Разбира се, че нямаше да ми позволят да издържа теста. Разбира се, че щях да посрамя всички, ако полетя.

Исках да се развилнея. Исках да ударя някого, да счупя нещо, да пищя, докато дробовете ми прокървят.

Вместо това изфучах от стаята, далече от присмехулните очи на останалите ученици.

3.

Скрих се в тихите пещери. Не смеех да се върна при мама и баба. Мама определено щеше да бъде щастлива — беше изгубила съпруг заради креляните и се ужасяваше, че ще ме сполети същата съдба. Бабчето… тя щеше да ме посъветва да се боря.

С кого да се боря. Военните не ме искаха.

Чувствах се като глупачка. От колко време само си казвах, че ще стана пилот, а истината бе, че не съм имала никакъв шанс. Учителите ми са ми се присмивали тайничко години наред.

Минах през непозната пещера в самия край на онази, която бях проучила, намирах се на часове път от Огнен рай. Срамът и гневът продължаваха да ме притискат.

Каква глупачка бях.

Стигнах до самия ръб на подземна скала и коленичих, активирах светлинната гривна на татко като докоснах дланта си с два пръста — действие, което гривната щеше да усети. Тя засия по-ярко. Бабчето каза, че сме ги били донесли с нас на Метален рой, че те били част от екипировката, използвана от изследователи и воини от стария човешки космически флот. Нямах право да имам такава гривна, но нали всички си мислеха, че тя е унищожена при катастрофата на татко.

Поставих китка на камъка и докоснах отново дланта с пръсти. При тази команда енергийното въже се залепваше за скалата, свързваше гривната с камъка.

Потупване с три пръста отпускаше въжето. По този начин можех да се кача до ръба — стиснала въжето — и да се спусна до дъното. След като се добрах там, потупване с два пръста освобождаваше въжето от скалата горе, след това се прибираше вътре в гривната. Не знаех какъв е принципът на работа, единствено, че трябваше да я презареждам на всеки месец или два, нещо, което правех като тайно я включвах в енергоизточниците в пещерата.

Пропълзях в пещера пълна с гъби кърди. Имаха гаден вкус, но бяха ядливи — и плъховете ги обичаха. Тук щеше да се окаже чудесно място за лов. Затова изключих светлината и се настаних, готова да чакам, ослушвах се внимателно.

Никога не се бях страхувала от тъмнината. Тя ми напомняше за упражнението, на което бабчето ме научи, когато се носех нагоре към пеещите звезди. Не можеш да се страхуваш от тъмнината, ако си боец. А аз бях боец.

Аз… аз щях… щях да стана пилот…

Погледнах нагоре, опитах се да отблъсна чувството на загуба. Вместо това се понесох нагоре. Понесох се към звездите. Отново ми се стори, че нещо ме зове — звук, подобен на далечна флейта.

Драскане от някъде наблизо ме върна. Нокти на плъх по камъните. Вдигнах харпуна, познатите движения ме водеха и извикаха едва доловима светлина от гривната.

Плъхът се врътна към мен, обзет от паника. Пръстът ми потрепери на спусъка, но аз не стрелях, когато той припна нанякъде. Какво значение имаше? Наистина ли щях да продължа живота си сякаш нищо не се беше случило?

Обикновено проучванията ме разсейваха от проблемите. Днес обаче те не спираха да се натрапват, измъчваха ме също като камъче, попаднало в обувката. Помниш ли? Нали помниш, че мечтите ти току-що бяха откраднати?

Чувствах се точно както през първите дни след смъртта на татко. Тогава всеки миг, всеки предмет, всяка дума ми напомняше за него и за ненадейно зейналата в гърдите ми дупка.

Въздъхнах, след това закрепих единия край на светлинното въже към копието и му наредих да залепне за следващото нещо, до което се докосне. Прицелих се във върха на друга скала и стрелях, залепих блестящото въже на място. Изкачих се нагоре, харпунът изтрака в презрамките на гърба ми.

Като дете си представях, че татко е оцелял след катастрофата си. Че го държат в плен в безкрайните, непроучени тунели. Представях си как го спасявам, също като герой от приказките на бабчето. Гилгамеш, Жана д’Арк или Тарзан от Грейстоук. Герои. Пещерата потрепери леко, сякаш от възмущение, и от тавана се посипа прах. Имаше взрив на повърхността.

Този път беше близо, помислих си аз. Толкова ли високо се бях качила? Извадих тетрадката с ръчно рисувани карти. Вече бях стояла тук прекалено дълго. Часове наред. Поспах в една от пещерите по-назад…

Погледнах часовника на гривната. Нощта беше дошла и си беше отишла, приближаваше обедно време в деня на теста — той щеше да се състои вечерта. Май трябваше да се връщам. Мама и бабчето щяха да се тревожат, ако не отидех на теста.

По дяволите да върви тестът, помислих си аз и си представих възмущението, което щях да изпитам, ако ме върнат на вратата. Вместо това се покатерих през тясна пукнатина и попаднах в друг тунел. Поне тук, поне този път, ръстът ми беше предимство.

Ново попадение разтресе пещерите. След като падаха толкова много отломки, качването до повърхността си беше пълна глупост. Пет пари не давах. Бях в безотговорно настроение. Усетих, почти чух как нещо ме тласка напред. Продължих да се изкачвам, докато най-сетне се добрах до пукнатина на тавана. През нея влизаше светлина, но тя беше равномерна, стерилно бяла, не достатъчно оранжева. Нахлу и хладен, сух въздух, което бе добър знак. Изтласках раницата си напред, след това се промъкнах през процепа и се озовах при светлината.

Повърхността. Вдигнах поглед и видях отново небето. То винаги ме караше да притаявам дъх.

Далечна светлина в небето огряваше част от земята, но аз бях потънала почти напълно в сенките. Над мен небето проблясваше от пороя падащи отломки. Те изписваха черти също като разрези. Формация от три изтребителя, клас разузнавачи Поко профуча оттам, наблюдаваха. Падащи отломки често поразяваха части от кораби или други космически боклуци, а спасеното от тях можеше да се окаже ценно. Те обаче направо побъркваха радарите ни и можеха да замаскират нашествие на креляните.

Стоях в синьо-сивата прах и оставих страхопочитанието към небето да ме завладее, усетих как ме връхлита особено чувство, когато вятърът докосна бузите ми. Бях излязла съвсем близо до база Висина, виждах я в далечината, тя беше едва на трийсетина минути пеша. След като креляните вече знаеха къде се намираме, нямаше причина да крием базата, така че тя бе разширена от скрит бункер в няколко просторни постройки, около които бе издигната стена, имаха противовъздушна отбрана и невидим щит, който да я защитава от падащите отломки.

Извън стената групи хора работеха над малка площ с нещо, което винаги ми се струваше странно: дървета и поля. Какво точно правеха там? Да не би да се опитваха да отглеждат храна на прашната почва?

Не смеех да се приближа. Охраната щеше да реши, че съм клошар от далечна пещера. Имаше обаче нещо драматично в изпъкващата зеленина на тези поля и високите стени на базата. Висина беше свидетелство за нашата решителност. В продължение на цели три поколения човечеството бе живяло като плъхове и номади на тази планета, но повече нямаше да се крием.

Изтребителите се насочиха към Висина и аз направих крачка към тях. Насочи очи към висините, беше казал татко. Към нещо по-грандиозно…

Къде ме доведе това?

Метнах раницата на гръб, взех харпуна и поех в обратната посока. Бях минавала по близък пасаж преди и реших, че с повече проучване ще съединя някои от моите карти. За съжаление когато пристигнах открих, че входът към пасажа се е срутил.

Отломки от космоса бяха паднали наблизо и бяха вдигнали облаци прах. Видях малки късчета, които падаха отгоре, огнени парчета метал…

Бяха се насочили право към мен.

Небесни ангели!

Хукнах обратно по пътя, по който бях дошла.

Не. Ненененене! Въздухът потръпна и аз усетих топлината на приближаващото срутване.

Там! Забелязах малкия отвор на пещера на повърхността — отчасти пукнатина, отчасти вход към пещера. Хвърлих се натам, подхлъзнах се и се изтъркалях вътре.

Зад мен прозвуча страшен трясък, който сякаш разтърси цялата планета. Обзета от ужас, аз включих светлинното въже и ударих с ръка камъка, докато падах през вихрещия се хаос. Отскочих нагоре, свързах светлинното въже към стената, докато скали и камъни се сипеха около мен. Пещерата потрепери.

След това всичко утихна. Замигах, за да почистя очи от прахта и открих, че вися на светлинното въже в центъра на малка пещера, може би десет или петнайсет метра висока. Бях си изгубила раницата и си бях ожулила силно ръката.

Браво. Направо страхотно, Спенса. Така става, когато побеснееш. Изпъшках, усетих, че главата ми пулсира, след това докоснах с пръсти дланта, за да освободя въжето и се спуснах на пода.

Тупнах долу и притаих дъх. Някъде в далечината проехтяха нови трясъци, но и те заглъхнаха.

Най-сетне се изправих на разтрепераните си крака и се изтупах от прахта. Забелязах, че презрамката на торбата ми се подава от камъните наблизо. Изтеглих я, след това проверих манерката и картите вътре. Всичко беше наред.

Харпунът беше друга работа. Открих дръжката, но от останалото нямаше и следа. Сигурно беше затрупано под планина от боклуци.

Отпуснах гръб на един камък. Знаех, че не трябва да излизам на повърхността, докато падат отломки. Направо си бях изпросила онова, което ми се случи.

Някъде наблизо се чу драскане. Плъх може би? Вдигнах незабавно дръжката на харпуна, след това се почувствах двойно по-глупава. Независимо от всичко се изправих на крака, метнах торбата на рамо и увеличих светлината на гривната. Някаква сянка се дръпна настрани и аз я последвах, куцукайки. Може би щях да открия друг изход.

Вдигнах гривната във въздуха и осветих пещерата. Светлината се отрази в нещо пред мен. Метал ли беше това? Може би една от водоносните тръби?

Тръгнах натам и останах без дъх, когато осъзнах какво виждам. Там, сгушен в един ъгъл на пещерата — заобиколен от каменни късове — стоеше кораб.

4.

Това беше изтребител.

Стар, с напълно непознат за мен дизайн. Имаше по-широк размах на крилата от корабите на ЗСД и формата на малко изчанчено W. Прави като бръсначи крила отстрани очертаваха стара, посипана с прах пилотска кабина в средата. Подемният пръстен — нещото, което караше изтребителите да се вдигат — беше потънал в камъните под кораба, но, доколкото успях да видя, беше цял.

За момент забравих за теста. Кораб.

Колко ли време е бил тук, за да се събере толкова прах и камъни около него? Едното крило беше извито почти до земята, вероятно от срутване в пещерата, а задните бустери бяха направо на каша.

Не познавах модела. Това беше невероятно. Знаех всички модели на ЗСД, всички крелянски кораби, търговските кораби, които използваха номадските човешки кланове. Бях изучила дори старите кораби, които бяха летели през първите десетилетия след катастрофата на Метален рой.

Можех да ги посоча дори насън, да нарисувам силуетите им по памет. Никога обаче не бях виждала такъв модел. Пуснах торбата и се качих — предпазливо — по крилото, извито надолу. Гривната ми осигуряваше светлина, а ботушите ми драскаха по наслоилата се прах, разкрих надраскана метална повърхност. Дясната страна на кораба беше доста очукана.

Той е катастрофирал тук, помислих си аз. Много отдавна.

Качих се близо до кръглата пилотска кабина, която имаше стъклен — вероятно от плексиглас — капак, който бе напълно здрав. Бяха минали поколения и корабът едва ли имаше мощност, за да отвори собствената си пилотска кабина, но аз открих панела за ръчно отваряне точно където предполагах, че ще бъде. Избърсах прахта и попаднах на надпис — на английски. На него пишеше ОСВОБОЖДАВАНЕ НА КАПАКА В СЛУЧАЙ НА АВАРИЯ.

Значи корабът беше човешки. Следователно беше стар. Може би дори древен, също като апарата и пояса от отломки.

Изтеглих ръчката, но напразно. Това чудо заяждаше. Поставих ръце на ханша и се замислих дали да не разбия капака, за да вляза, но ми се стори жалко. Та това беше антика, чието място беше на пиедестал в музея за кораби в Огнен рай, където почитахме воините от миналото. В кабината нямаше скелет, така че пилотът или беше избягал, или корабът беше толкова стар, че дори костите бяха станали на прах.

Добре, ще подходя деликатно. Можех да бъда деликатна. Бях невероятно деликатна. Винаги.

Закачих края на светлинното въже към лоста за освобождаване на капака, след това минах по горната част на кораба към камъните отзад, където закачих другия край към едър камък. Така въжето се отдели напълно от гривната и тя спря да блести. Въжето можеше да функционира час или два след като се отделеше от източника си на захранване, но щеше да запази дължината си, когато бъде освободено.

Отпуснах се по гръб, опрях се на стената и се опитах да изтласкам камъка с крака. Той се търкулна по другите камъни и щом чух прищракване от пилотската кабина, освободих въжето с докосване. То отпусна захвата си и в двата края и гривната го всмука отново.

След като свърших тази работа, отидох да проверя дали ръчката се е вдигнала и заварих древната кабина открехната. Изпълнена със страхопочитание, вдигнах капака докрай и от двете му страни се посипа прах. Вътрешността изглеждаше забележително добре запазена. Когато се плъзнах вътре, седалката се оказа твърда, но кожата не беше нито напукана, нито се разлагаше.

Подобен контрол, помислих си аз и отпуснах лявата ръка на дросела, а дясната върху контролната сфера, пъхнах пръстите в дупчиците. Преди бях седяла в симулатор в музея, но никога в истински кораб.

Бръкнах в джоба си, напипах значката на татко, която бях взела от скривалището преди да вляза в тунелите. Вдигнах я и я оставих да заблести на светлината на гривната. Същото ли беше изпитвал татко, това великолепно чувство на принадлежност, когато е седял в пилотската кабина? Какво ли щеше да си помисли, ако знаеше, че дъщеря му прекарва времето си като лови плъхове? Че се намира в прашна пещера, вместо да се яви на теста за пилоти?

Че се е предала, вместо да се бори?

— Не съм се предала! — заявих. — Не съм избягала!

Е… може и да бях. Но какво друго можех да направя? Как да се боря срещу цялата система. След като лично адмирал Железен юмрук — главата на ЗСД — не ме искаше, не можех да направя нищичко.

В мен нахлу гняв. Разочарование, омраза. Мразех ЗСД заради начина, по който се бяха отнесли към баща ми, гняв към мама и учителите — всички възрастни, които ми бяха позволили да мечтая, макар да са знаели истината.

Затворих очи и почти усетих мощта на корабния бустер зад себе си. Почти усетих тласъка на джи форса, докато завивах. Усетих мириса на свеж, чист въздух, изтеглен от горните слоеве на атмосферата и вкаран в пилотската кабина.

Исках да го почувствам повече от всичко друго. Когато обаче отворих очи, се озовах отново в старата, счупена антика. Никога нямаше да летя. Те щяха да ме отпратят.

Един глас зашепна някъде в ума ми.

Ами ако това е тестът?

Ами ако… ами ако искат да видят какво ще направя? По дяволите, ами ако госпожа Вмиър ме е излъгала? Ами ако избягах за нищо — или по-лошо, ако току-що доказах, че наистина съм страхливка, също като татко, както твърдят всички?

Изругах, проверих часовника на светлинната гривна. Четири часа. Разполагах с четири часа до теста. Бях прекарала почти целия ден в обиколки. Нямаше начин да успея да се върна в Огнен рай навреме. Дали пък нямаше да успея?

— Устреми се към звездите, Спенса — прошепнах.

Трябваше да опитам.

5.

Връхлетях в стаята за теста също като изтребител, включил бустера на свръхскорост.

Прекъснах висока, възрастна жена в бяла униформа на адмирал. Имаше сребърна коса до раменете и тя се намръщи, когато спрях на прага. След това премести веднага поглед към часовника на стената.

Втората стрелка отброи още едно деление. В този миг стана осемнайсет часа.

Бях успяла. От мен течеше пот, гащеризонът ми беше скъсан, прашен от близката ми среща с къс от космическите отломки. Важното обаче бе, че бях успяла.

Никой в стаята не каза и дума. Намирахме се в правителствените сгради в центъра на Огнен рай — близо до асансьорите към повърхността. Стаята беше натъпкана с чинове; имаше поне сто хлапета. Не си бях давала сметка, че има толкова много седемнайсетгодишни в пещерите на Дръзки, а единственото желание на тези бе да станат пилоти.

В този момент всички до един ме бяха зяпнали.

Вирнах брадичка и се опитах да се престоря, че всичко си е в реда на нещата. За съжаление единственият свободен чин, който забелязах, се намираше точно пред жената със сребърната коса.

Познавах ли я? Това лице…

По дяволите.

Тази не беше от младшите адмирали, пред мен стоеше Джуди Айвънс, самата „Железен юмрук“. Тя беше сред Първите граждани, шеф на ЗСД, така че бях виждала лицето ѝ на стотици снимки и статуи. Та тя беше сред най-важните хора на света.

Закуцуках към чина пред нея, постарах се да не издавам смущението си — нито болката си. Тичането насам беше свързано с множество лудешки спускания със светлинното въже през пещери и тунели. Мускулите ми протестираха от усилието, десният ми крак се схвана от крампа в мига, в който седнах.

Намръщих се и пуснах торбата на пода до мястото си. Един помощник я грабна и я отнесе някъде отстрани в стаята, тъй като не ни беше позволено да имаме нищо на чина освен молив.

Затворих очи, но след това ги отворих едва-едва, когато чух далечен глас да шепти наблизо.

— О, благодаря на стария свят.

Дърдорко ли беше това? Вдигнах поглед и го забелязах през няколко редици. Сигурно беше пристигнал три часа по-рано, след това се беше тревожил, че ще закъснея. А нямаше причина да го прави. Пристигнах и дори имах половин свободна секунда. Намигнах му, след това се съсредоточих, за да не изкрещя от болка.

— Както казвах — продължи адмиралът, — ние се гордеем с вас. Работата и подготовката ви доказват, че сте най-доброто и най-обещаващо поколение, което ЗСД познава. Вие сте поколението, което ще наследи повърхността. Вие ще ни изведете към необятна нова ера в борбата срещу креляните.

— Не забравяйте, че този тест не доказва стойността ви. Всички вие сте стойностни хора. За да се вдигне един самолет във въздуха, са нужни стотици техници, механици и персонал по поддръжката. Дори скромните техници по отглеждането на водораслите участват в опитите ни да оцелеем. Бустерът на самолета не бива да се отнася презрително към болтовете, които го държат на място.

— Не всички ще издържат изпита, но като сте избрали да дойдете тук, вие оправдавате очакванията, които имаме. За онези, които издържат: очаквам да следя обучението ви. Проявявам личен интерес към кадетите.

Намръщих се. Тя изглеждаше толкова надменна, толкова безразлична. Със сигурност не я беше грижа за мен, макар на баща ми да се носеше лоша слава.

Докато помощниците се втурнаха да раздават тестовете, Железен юмрук се отдръпна настрани, близо до някакви капитани в безупречни униформи. Нисък човечец с очила ѝ зашепна, след това ме посочи. Железен юмрук се обърна и ме погледна отново, изви устни надолу.

О, не.

Погледнах към другата стена на стаята, където учители — включително госпожа Вмиър — наблюдаваха. Тя ме забеляза, след това поклати глава, сякаш от разочарование. Само че… аз… аз мислех, че съм разбрала. Те просто се опитваха да разберат дали съм достоен представител на Дръзки.

Нали така?

Един от помощниците нарочно извади тест от долната част на купчината и го постави на бюрото ми. Колебливо бръкнах в джобовете за молив, но напипах единствено значката на татко. Някой отстрани изсъска и аз погледнах към Дърдорко — който ми подхвърли резервния си молив.

Благодаря, изрекох с устни, след това отворих теста и се надвесих над първия въпрос.

1. Обяснете с примери какво се прави от четиринайсетте типа водорасли, които се отглеждат в басейните и хранителната стойност на всеки.

Стомахът ме присви. Въпрос за водорасли? Да, тестовете често включваха случайни въпроси от ученото в училище, но… водорасли?

Обърнах на следващата страница.

2. Обяснете точните условия, необходими за оптималния растеж на водораслите, без да се ограничавате до — но като включите — температурата, чистотата на водата и дълбочината на басейните.

Следващият беше за почистването на отходните канали, както и по-следващият. Усетих как лицето ми изстива, когато осъзнах, че всички петдесет страници съдържат въпроси за неща като водорасли, басейни за отглеждане на водорасли, отходни канали или вентилация. Тези въпроси ги бях пропуснала, докато ходех на лов. Присъствах следобедите на часовете по физика и история, но просто не ми беше останало достатъчно време, за да науча всичко.

Погледнах отново госпожа Вмиър, но тя не срещна очите ми, затова се приведох напред и надникнах в теста на Дарла Мий-Бим. Първият ѝ въпрос беше коренно различен.

1. Посочете пет въздушни маневри, които трябва да изпълните, за да избегнете крелянски кораб, който ви преследва.

Стегнат лупинг, ножица със завъртане, лупинг на Алстром, подаване на обратна тяга и завъртане в зависимост от това колко близо бе врагът до теб, състоянието на бойното поле и какво точно прави партньорът по изтребител. Облегнах се настрани и надзърнах в теста на друг съсед, където забелязах номера с думите бустер и дросел. Въпрос за ускорението и джи форс.

Един от помощниците заговори, достатъчно високо, за да го чуят всички присъстващи в стаята.

— Държа да ви уведомя, че съседите ви по чин са с различни тестове, така че преписването, което се наказва с изгонване, е напълно безсмислено.

Отпуснах се на седалката и в мен кипна гняв. Това бяха пълни дивотии. Да не би да бяха подготвили тест специално за мен, да бяха включили теми, за които са знаели, че съм била принудена да пропусна?

Докато кипях от яд, няколко човека станаха и тръгнаха към предната част на стаята. Нямаше начин да са приключили, нали? Единият — висок, добре сложен млад мъж с кафява кожа, къса къдрава черна коса, по чието лице се беше изписала досада — подаде на адмирала теста си. От мястото си видях, че е празен, освен името. Той ѝ показа значка — специална значка в синьо и златно. Това беше значката на пилот, сражавал се в Битката за Висина.

Деца на Първи граждани, помислих си аз. За тях бе достатъчно да се явят и да попълнят имената си и автоматично ги приемаха в пилотската школа. Днес бяха шестима, всеки получаваше шанс, който трябваше да се падне на друг, трудолюбив ученик.

Шестимата си тръгнаха един след друг и адмиралът остави непопълнените им тестове на чин до предната стена. Оценките им нямаха никакво значение. Както и моите оценки нямаха значение.

Припомних си думите на Диа. Да не би да си въобразяваш, че ще допуснат дъщерята на Преследвач да лети в ЗСД?

Въпреки това се опитах. Обзета от ярост — стисках молива толкова силно, че счупих графита и трябваше да си намеря друг — аз започнах да драскам по тъпия тест. Всеки въпрос имаше за цел да сломи волята ми. Басейни за отглеждане на водорасли. Вентилация. Канализация. Места, на които се предполагаше, че ми е мястото.

Дъщерята на страхливец. Има късмет, че не сме я хвърлили в басейните за водорасли.

Писах часове наред, чувствата се блъскаха вътре в мен. Гневът се бореше с наивните очаквания. Разочарованието се сражаваше с надеждата. Истината бе отвела на разстрел оптимизма.

14. Опишете точната процедура, ако мислите, че водораслите са замърсени от ваш колега.

Постарах се да не оставям непопълнени въпроси, но на почти две трети от тях отговорът ми се изчерпваше с „Не знам. Ще попитам човек, който знае“. Болеше ме да им отговарям, сякаш по този начин доказвах, че съм некомпетентна.

Само че нямаше начин да се предам. Най-сетне звънецът би, отбеляза края на петте часа. Отпуснах се на стола, когато един помощник изтегли теста изпод пръстите ми. Видях как се отдалечава.

Не.

Адмирал Железен юмрук се беше върнала и говореше — след като тестът беше приключил — с малка група хора в костюми и поли, Първи граждани или членове на Националното събрание. На Железен юмрук ѝ се носеше славата, че е строга, но справедлива.

Станах и се приближих до нея, бръкнах в джоба си и стиснах значката на татко. Чаках с уважение, докато учениците излизаха, за да отидат на партито след теста, където към тях щяха да се присъединят онези, които вече бяха с уредена кариера и които цял ден бяха подавали документи и бяха назначавани на съответните работни места. Онези, които се бяха явили на теста и се бяха провалили, щяха да получат насоки за други възможности през седмицата.

Тази вечер обаче всички щяха да празнуват заедно, както бъдещите пилоти, така и бъдещите портиери.

Най-сетне Железен юмрук ме погледна.

Показах ѝ значката на татко.

— Госпожо — започнах. — Като дъщеря на пилот, участвал в Битката за Висина, моля да бъда приета в пилотската школа.

Тя ме огледа от главата до петите, забеляза скъсания ръкав, мръсното лице и засъхналата по ръката ми кръв. Взе значката от ръката ми и аз притаих дъх.

— Ти да не би да си въобразяваш — заяви тя, — че ще приема значката на предател?

Сърцето ми се сви.

— Дори не би трябвало да е в теб, момиче — продължи тя. — Не е ли била унищожена, когато той катастрофира? Да не би да си откраднала чужда значка?

— Госпожо — отвърнах напрегнато. — Не е изгоряла по време на катастрофата. Той ми я даде преди да полети за последен път.

Адмирал Железен юмрук се обърна, готова да си тръгне.

— Госпожо? — повиках я аз. — Моля ви. Много ви моля да ми дадете шанс.

Тя се поколеба, реших, че обмисля, но след това се наведе и зашепна.

— Момиче, ти имаш ли някаква представа какви кошмари в обществените отношения ще предизвикаш? Ако те допусна и се окажеш страхливка като него… Няма начин да те оставя да се качиш в пилотска кабина. Радвай се, че си в тази сграда.

Почувствах се така, сякаш ме беше ударила. Тази жена — героиня в очите ми — се обърна, готова да си тръгне.

Стиснах я за ръката и неколцина от помощниците ахнаха тихо. Аз обаче не я пусках.

— Все още държите значката ми — изтъкнах. — Тези значки принадлежат на пилотите и семействата им. Традицията…

— Значките на истинските пилоти принадлежат на семействата — рече тя. — Не на страхливците. — Тя се изтръгна от пръстите ми с удивително силно дръпване.

Бях готова да я нападна. Почти го направих; в мен бе лумнал огън, въпреки че лицето ми бе студено.

Нечии ръце ме сграбчиха отзад преди да успея да ѝ се нахвърля.

— Пумпал? — заговори Дърдорко. — Спенса! Какви ги вършиш?

— Тя я открадна. Тя взе значката на татко… — Замълчах, когато адмиралът излезе с помощниците си. След това се отпуснах в ръцете на Дърдорко.

— Спенса? — заговори най-добрият ми приятел. — Да вървим на партито. Можем да поговорим там. Как се справи? Аз мисля… аз май не се справих. Спенса?

Отдръпнах се от него и се върнах на бюрото си. Неочаквано се почувствах твърде изтощена, за да стана.

— Пумпал?

— Върви на партито, Дърдорко — прошепнах.

— Ама…

— Остави ме на мира. Моля те. Просто… остави ме сама.

Той никога не знаеше как да се държи с мен, когато изпаднех в подобно настроение, затова поостана за кратко, но сетне се отдалечи.

Аз останах сама в стаята.

6.

Минаха часове.

Гневът ми одеве беше жарък като магма. Сега изпитвах единствено студ. Бях изтръпнала.

Гласове от партито се носеха от друга част на сградата.

Чувствах се използвана и най-вече… празна. Не трябваше ли да си счупя молива, да разхвърлям масите в гнева си? Не трябваше ли да обмислям отмъщение към враговете си, към техните деца и внуци? Не трябваше ли да се държа по типичния за Спенса начин?

Вместо това седях и гледах пред себе си. Не помръднах, докато звуците от партито не заглъхнаха. Най-сетне една помощничка надникна в стаята.

— Ами, трябва да си тръгваш.

Не помръднах.

— Сигурна ли си, че не искаш да си тръгваш?

Трябваше да ме извлекат оттук. Представих си как го правят — много героично и дръзко — но очевидно помощничката нямаше подобно намерение. Тя угаси лампите и ме остави на светлината на червено-оранжевите отблясъци на аварийните лампи.

Най-сетне станах и отидох до чина при стената, където Железен юмрук — може би случайно — беше оставила тестовете, които децата на Първите граждани ѝ бяха дали. Прегледах купчинката; всеки от тях си беше написал единствено името, останалите въпроси бяха празни.

Взех най-горния, първия, който ѝ беше предаден. На него пишеше Джорген Уейт, последвано от въпрос.

1. Посочете четири важни битки, които са осигурили независимостта на пещерняците от Дръзки като първата държава на Метален рой.

Това беше подвеждащ въпрос, тъй като хората сигурно щяха да забравят сблъсъка Юникарн — за него не се говореше много. В него обаче напъпилите ЗСД за пръв път бяха използвали изтребители с второ поколение модели, построени тайно в Огнен рай. Върнах се на чина си и седнах, след това отговорих на въпроса.

Преминах на следващия, след това на следващия. Въпросите бяха хубави. Не просто списъци с дати или части. Имаше математически въпроси за скоростите по време на битка. Повечето обаче бяха въпроси за намерение, мнение и лично предпочитание. Трябваше доста да помисля над два, опитах се да реша дали да кажа онова, което мислех, че се иска в теста, или да дам правилния отговор.

И двата пъти се спрях на второто. А и на кого му пукаше?

Бях завършила, когато чух някакви хора да говорят навън. Портиери и чистачи, ако можех да съдя по разговора.

Неочаквано се почувствах глупаво. Дали да изпищя и да накарам насила някой нещастен чистач да ме извлече за косата? Бях сломена. Не можеш да спечелиш всяка битка, няма нищо срамно в това да изгубиш, когато врагът ти е по-многоброен. Обърнах теста и почуках с молив по него, все още седнала в почти пълния мрак, работех на отблясъците на аварийното осветление.

Започнах да скицирам кораб във формата на W на гърба на теста. Тогава у мен започна да се оформя откачена идея. ЗСД не бяха създадени като военна част; отначало били група мечтатели със своя луда идея. Накарай апарата да проработи, създай кораби по плановете, оцелели след катастрофата на планетата.

Те бяха построили свои собствени кораби.

Вратата се отвори и вътре нахлу светлина от коридора. Чух как отвън изтрака кофа и двама започнаха да се оплакват колко много течности били разплискани в стаята за партита.

— Излизам след малко — подвикнах, докато довършвах скицата. Мислех. Питах се. Мечтаех.

— Защо си все още тук, хлапе? — попита чистачът. — Не ти ли се ходеше на парти?

— Не ми се празнуваше.

Той изсумтя.

— Не се ли справи добре на теста?

— Оказа се, че няма значение — натъртих. Погледнах го, но светлината падаше отзад, очертаваше единствено силуета му на прага. — Някога… — започнах аз. — Някога имали ли сте чувството, че са ви принудили да бъдете какъвто не сте?

— Не. Щях да се наложа.

Въздъхнах. Мама сигурно се тревожеше безумно за мен. Станах и приближих до стената, където помощникът беше оставил торбата ми.

— Защо го искаш толкова много? — попита чистачът. Нямаше ли нещо познато в гласа му? — Опасно е да си пилот. Повечето ги убиват.

— Едва по-малко от петдесет процента ги свалят през първите пет години — отвърнах. — Не всички умират. Някои катапултират. Други се разбиват, но оживяват.

— Да, знам.

Застинах, след това се намръщих и погледнах фигурата. Не виждах лицето, но нещо проблесна на гърдите му. Медали ли бяха това? Може би пилотска значка? Присвих очи и забелязах сако на ЗСД и официални панталони.

Този човек не беше чистач. Все още чувах двамата да си говорят в коридора и да си подхвърлят шеги.

Изпънах гръб. Човекът пристъпи бавно към бюрото ми и аварийното осветление разкри, че е стар, някъде на петдесет, с чисто бели мустаци. Куцаше.

Взе теста, който бях попълнила, след това го прелисти.

— Кажи защо? — попита най-сетне той. — Защо го искаш толкова много? Никога не задават най-важните въпроси на тези тестове. Защо искаш да станеш пилот?

За да се докажа и да изчистя името на татко. Това беше незабавният отговор, въпреки че нещо друго се опитваше да го измести. Нещо, което татко казваше понякога, нещо заровено у мен, често засенчено от мисли за отмъщение и изкупление.

— Защото трябва да видиш небето — промълвих.

Мъжът изсумтя.

— Ние се наричаме наследници на Дръзки — заяви той. — Основната идея на хората ни е фактът, че не се предаваме. А пък Железен юмрук винаги е толкова изненадана, когато някой ѝ се противопостави. — Той поклати глава, след това остави теста и още нещо.

Обърна се и закуцука към вратата.

— Чакайте — повиках го аз. — Кой сте вие?

Той застана на прага и светлината от коридора показа лицето му по-ясно, с мустаците, с очите, които изглеждаха… стари.

— Познавах баща ти.

Чакай малко. Наистина познавах този глас.

— Мелез? — досетих се. — Това си ти. Ти беше неговият партньор.

— В един друг живот — отвърна той. — Седем точно другиден, сграда 5, стая C-14. Покажи значката, за да те пуснат.

Значката ли? Върнах се при чина и открих върху теста ми — значка на кадет.

Грабнах я.

— Само че Железен юмрук каза, че никога няма да ме допусне до пилотска кабина.

— Аз ще се оправя с Железен юмрук. Класът е мой; аз решавам кои ще ми бъдат студенти и дори тя не може да ми попречи. Прекалено важна е за подобни изпълнения.

— Прекалено важна ли? Да дава заповеди ли?

— Военен протокол. Когато станеш достатъчно важен, за да нареждаш как една армада да води битка, си твърде важен, за да се месиш как началникът на снабдяването си върши работата. Ще видиш. Знаеш много, ако може да се съди по теста, но има и неща, които не знаеш. На номер седемнайсет си сбъркала.

Седемнайсет… — прерових бързо теста.

— Численото превъзходство ли?

— Правилният отговор беше да отстъпиш и да чакаш подкрепления.

— Не е вярно.

Той се напрегна, а аз бързо прехапах език. Трябваше ли да споря с човека, който току-що ми беше дал кадетска значка?

— Аз ще те пусна в небето — рече той, — но те няма да те галят с перце. И аз няма да те щадя. Няма да бъде справедливо.

— Има ли изобщо нещо справедливо?

Той се усмихна.

— Смъртта. Тя се отнася към всички ни като с равни. Седем точно. Не закъснявай.

Втора част

7.

Вратите на асансьора се отвориха и аз погледнах към града, който не трябваше да съществува.

Висина беше преди всичко военна база, така че град беше доста гръмко название. Въпреки това асансьорът се отваряше двеста метра извън самата база. Между тях имаше магазини и домове. Беше истински град, населен с инатливи фермери, които обработваха зелените площи отстрани.

Останах в огромния асансьор, докато хората излязоха. Той представляваше прага към нов живот, живот, за който винаги бях мечтала. Обзе ме необичайно колебание, докато стоях там, раницата ми пълна с дрехи метната на рамо. Все още усещах прощалната целувка на мама на челото.

— Не е ли най-красивото нещо, което си виждала? — чух глас зад себе си.

Погледнах през рамо. Говореше момиче на моя възраст. Беше по-висока от мен, със смугла кожа и дълга, къдрава, черна коса. Говореше с лек акцент, който не ми беше познат.

— Все си мисля, че няма начин да е истинско — продължи тя. — Мислиш ли, че ни правят някоя жестока шега?

— Какво тактическо предимство ще имат, ако е така? — попитах я аз.

Момичето стисна ръката ми доста фамилиарно.

— Можем да се справим. Просто си поеми дълбоко дъх. Протегни се нагоре. Грабни звезда. Така казва Светицата.

Нямах представа какво да мисля и очаквам от подобно поведение. Хората обикновено се отнасяха към мен като към парий; не ме хващаха за ръката. Бях толкова потресена, че не се съпротивлявах, когато тя ме изведе след себе си от асансьора. Излязохме на широка алея през града, която отвеждаше към базата.

Предпочитах да отида с Родж, но снощи го бяха повикали късно, за да го питат нещо за теста му и досега не ми беше казал какво точно са искали от него. Надявах се да не е загазил.

Скоро двете с момичето минахме покрай един фонтан. Беше истински фонтан, като онези от приказките. И двете спряхме, за да го погледаме и аз изтеглих ръка от ръката на момичето. От една страна ми се искаше да се обидя, но тя ми се стори толкова истинска.

— Музиката, която издава водата — промълви тя. — Не е ли най-прекрасният звук?

— Най-прекрасният звук са воплите на враговете ми, които крещят името ми към небесата с накъсаните немощни гласове на умиращи.

Момичето ме погледна и наклони глава.

— Бог да благослови звездите ти.

— Извинявай — рекох. — Това е изречение от една приказка. — Протегнах ръка към нея. Най-добре да се сприятеля с другите кадети. — Аз съм с позивна Пумпал.

— Кималин — стисна тя ръката ми. — Трябва ли вече да имаме позивни?

— Аз съм вече готова. Ти в коя стая трябва да се явиш?

— Ами… — Тя бръкна в джоба си и извади лист. — C-14? Кадет от ескадра B.

— И аз.

— Позивна… позивна… — продължи да мърмори Кималин. — Какво да избера?

— Убиец — предложих. — Пожар. Не, това е твърде объркващо. Унищожител.

— Не може ли да не е толкова кърваво?

— Ти ще ставаш воин. Имаш нужда от воинско име.

— Не всичко е свързано с войната!

— Напротив, особено пилотската школа. — Намръщих се, когато забелязах отново акцента ѝ. — Ти откъде си? Не си от Огнен рай, нали?

— Родена съм и съм расла в Пещерата на изобилието! — Тя се приведе към мен. — Така я наричаме, въпреки че там нищо не расте.

— Изобилие — повторих. Тази пещера беше сравнително близо до Огнен рай, също част от Защитните сили. — Там са се заселили клановете от екипажа на Ентиок, нали? — Ентиок беше един от бойните кораби на стария флот, преди да бъдем принудени да търсим убежище тук, на Метален рой.

— А-ха. Прабаба ми е била помощник-интендант. — Тя ме погледна. — Каза, че позивната ти е Пумпал. Не трябва ли да е нещо като Вопъл или Врагоубиец?

Свих рамене.

— Татко ме наричаше така.

При тези думи тя се усмихна лъчезарно. Господи, бяха допуснали това момиче, а на мен отказваха. Какви ги вършеха тези от ЗСД? Да не би да искаха да създадат клуб на плетачките?

Приближихме базата, група високи, строги сгради, заобиколени от стена. Точно отвън фермите отстъпваха пред истинска овощна градина. Спрях на алеята и зяпнах отново. Бях виждала тези дървета от разстояние, но от толкова близо изглеждаха огромни. Бяха почти три метра високи! Преди това най-високото растение, което бях виждала, бяха гъбите, които ми стигаха до кръста.

— Засадили са ги непосредствено след Битката за Висина — посочи Кималин. — Нужни са смелчаци, които да служат тук, изложени под открито небе за крелянските атаки. — Тя вдигна поглед към небето, обзета от страхопочитание и аз се запитах дали не го вижда за пръв път. Приближихме пропускателния пункт на стената и аз показах значката на охраната. Очаквах грубо отношение, както се държеше Алуко винаги, когато влизах в Огнен рай. Отегченият охранител единствено отбеляза имената ни в един списък и ни махна да влезем. Нямаше нищо тържествено в първото ми официално влизане във Висина. Много скоро щях да бъда известна и охранителят щеше да ми отдава чест, щом ме види.

Вътре преброихме сградите и се присъединихме към други кадети. Доколкото разбрах, около двайсет и петима бяха издържали изпита и бяха разделени в три обучителни програми. Единствено най-добрите щяха да завършат пилотската школа и да бъдат назначени за пълноправни пилоти.

Двете с Кималин скоро стигнахме пред широка едноетажна сграда близо до площадките за излитане. Пилотска школа. Едва се сдържах да не се втурна към лъскавите изтребители, подредени един до друг, готови за излитане — този ден зяпах и се кокорих достатъчно.

Вътре в сградата попаднахме в широки коридори. Повечето отвеждаха към класни стаи. Кималин изписка, след това се хвърли да си побъбри с друг кадет, когото очевидно познаваше. Затова спрях до прозореца на външната стена и погледнах небето, докато я чаках.

Открих, че ме завладява… нетърпение. Не да започна обучението, а към това място. То беше твърде голямо, твърде открито. Коридорите тук бяха поне с един метър по-широки в сравнение с повечето сгради в Огнен рай, а другите сгради в базата се разстилаха настрани, не бяха построени една върху друга. Небето беше над нас, винаги се виждаше, надвиснало застрашително. Дори със защитното поле между мен и него — невидимо като това на изтребителите — аз се чувствах гола.

Трябваше да спя тук. Да живея, да се храня, да съществувам. И всичко това щеше да се случва на открито. Харесвах небето, но това не означаваше, че искам то да наднича към мен във всеки един момент.

Просто се налага да го приема, казах си аз. Воинът не може да си избира леглото; трябва да благославя звездите, ако успее да избере бойното си поле. Това беше цитат от „Завладяването на космоса“ от Джунми. Обичах приказките на бабчето за Джунми не по-малко от древните викингски легенди, нищо че нямаше чак толкова много отрязани глави.

Кималин се върна и двете намерихме класната си стая. Поех си дълбоко дъх. Време бе да стана пилот. Отворихме вратата.

8.

Десет симулатора с пилотски кабини бяха инсталирани в средата на стаята, подредени в кръг, обърнати навътре. Всеки обемен симулатор имаше седалка, контролна конзола и част от корпуса, вграден около нея — въпреки че нямаше капак. Изглеждаха така, сякаш бяха откъснати от истински изтребители.

Вместо конусовидните носове на корабите всеки един имаше огромна кутия, монтирана отпред, висока може би един метър и петдесет сантиметра широка. Двете с Кималин очевидно бяхме първите пристигнали и аз погледнах часовника на стената. Беше 0615. За пръв път в живота аз бях не само подранила, бях първа.

Всъщност, втора, защото Кималин се втурна напред, за да огледа тренажорите.

— Я! Май сме първи. Светицата винаги казва: „Ако не можеш да пристигнеш първа, поне се постарай да не закъсняваш“.

Влязох в стаята, оставих раницата и заразглеждах тренажорите. Познах контролния панел — бяха взети от кораби клас Поко, базов модел на бързия модел изтребители на ЗСД. Вратата се отвори и влязоха още двама кадети. По-ниското момче отпред имаше тъмносиня коса и беше йонгиец. По-голямата част от екипажа на Йонг-Гуанг, от стария флот, беше от Китай и Корея на земята.

Момчето със синя коса се усмихна широко, когато огледа стаята, и остави раницата си до моята.

— Леле. Класната ни стая!

Момичето зад него влезе наперено, сякаш притежаваше всичко тук. Беше слаба, атлетична, с руса коса, вързана на опашка. Беше с яке от униформа на ЗСД върху гащеризон, който висеше свободно, сякаш бе излязла на разходка в града.

Скоро бяха последвани от момиче с татуировка на долната челюст. Тя беше вичианка — от пещерата Вичи. Не знаех много за тях, единствено че са наследници на тюлените от стария космически флот. Вичианите си имаха своя култура и се държаха настрани, въпреки че им се носеше славата на страхотни воини.

Усмихнах ѝ се, но тя побърза да извърне поглед и не отговори, когато Кималин се представи дръзко. Добре тогава, помислих си аз.

Кималин изкопчи имената и родните пещери на другите двама. Момчето със синята коса беше Бим и наистина беше йонгиец. Кланът му беше част от екипа по хидропоника[1] на стария кораб и се бяха настанили в близка пещера, където разработваха подземни ферми, осветени и поддържани от древните машини. Никога не бях опитвала храната, отглеждана там; тя се пазеше за онези, които бележеха завидни постижения или имаха принос за индустрията.

Атлетичното момиче беше Худия, от Огнен рай. Не я познавах, но пещерата беше огромна, с многобройно население. Времето за начало на часа наближаваше, когато високо момиче влезе и се представи като Фрея. Красиво име от митологията на древните норвежци, което харесах. Името отиваше на вида ѝ. Макар да беше слаба, тя бе висока, може би метър осемдесет и пет, имаше руса, късо подстригана коса. Ботушите ѝ бяха чисто нови, лъснати до блясък, стегнати със златни катарами.

Ставахме шест. Щяха да дойдат още. Около десет минути преди началото на часа трима млади мъже влязоха заедно. Двама от тях не познавах, но първият — с кафява кожа и къса къдрава коса — се забелязваше заради красивото лице с бебешко излъчване.

Момчето от теста, сетих се аз. Синът на Първи гражданин, който бе допуснат без изпит.

Браво. Бяха ни натресли безполезен аристократ, който живееше в най-ниските — и най-безопасни — пещери на Дръзки. Беше в школата не благодарение на умения или интереси, а защото искаше да има значка на кадет и да се чувства важен. Ако можех да съдя по начина, но който другите двама говореха, веднага ги набелязах като негови близки приятели. Бях готова да се обзаложа, че и тримата са влезли, без да полагат изпит, така че в групата ни имаше трима, които не заслужаваха да са тук.

Високият с бебешкото лице отиде към централните места на кръга. Как бе възможно момче да има лице само за удари? Той прочисти гърло, след това плесна силно с ръце.

— Внимание, кадети! Така ли искате да се представим на инструктора? Пръснати наоколо, докато бърборим? Стройте се!

Кималин, господ да благослови звездите ѝ, скочи и се опита да застане мирно. Двамата приятели пристъпиха напред и също се подредиха, изпънаха гърбове и гърди по-добре от истински войници. Всички останали просто гледаха момчето.

— Какво ти дава право да ни нареждаш? — попита Худия, атлетичното момиче от моята пещера. Тя остана облегната на стената, със скръстени ръце.

— Искам да направя добро първо впечатление на инструктора, кадет — отвърна досадникът. — Помислете си колко вдъхновяващо ще бъде, когато влезе и ни намери строени и стегнати.

Худия изсумтя.

— Вдъхновяващо ли? Ще приличаме на група подмазвачи.

Досадникът не ѝ отвърна и огледа тримата кадети. Поклати глава към Кималин, чиято версия на „мирно“ бе да застане на пръсти и да отдаде чест с две ръце. Беше направо нелепо.

— Изглеждаш нелепо — сряза я досадникът.

Момичето посърна, отпусна рамене. Веднага ме завладя гняв и желание да я защитя. Да, той беше прав, но нямаше нужда да я излага по този начин.

— Кой те е учил да заставаш мирно? — попита той. — Ще ни засрамиш всички. Няма да търпя подобно нещо.

— Да — намесих се аз. — Ще ти открадне призванието, тъй като очевидно това е твоя работа, досаднико.

Той ме огледа от главата до петите и очевидно забеляза кръпката на пилотския ми гащеризон. Беше на татко и му бяха нужни сериозни поправки, за да ми стане.

— Познавам ли те, кадет? — попита той. — Струваш ми се позната.

— Седях на първия ред за теста — отвърнах, — когато ти предаде листата си, без да си попълнил дори един въпрос. Може би си ме видял, когато огледа останалите в стаята, за да видиш как изглеждат хората, когато им се налага да работят, за да постигнат нещо.

Той стисна устни в права линия. Май бях засегнала болно място. Чудесно. Първа кръв.

— Избрах да не разхищавам ресурси — отвърна той, — да не карам някой да оценява теста ми, след като вече ми е предложено място.

— Място, което не си заслужил.

Той погледна към останалите кадети в стаята, които ни наблюдаваха с интерес, след това сниши глас.

— Виж…

— Да се строя ли? — повторих. — Пак ли се опитваш да ни командваш?

— Очевидно е, че аз ще ви бъда щурмови командир. Свиквай да изпълняваш онова, което кажа.

Арогантен син на супернова.

— Само защото си се намъкнал с измама в…

— Не съм се намъкнал с измама!

— Само защото си купил мястото си в пилотската школа не означава, че ще бъдеш щурмови командир. Я внимавай. Не ме превръщай в свой враг.

— А ако го направя?

По дяволите, беше толкова дразнещо, че се налагаше да вдигам лице към него. Скочих от мястото си, за да стана малко по-висока за спора — нещо, което силно го изненада.

Той наклони глава.

— Какво…

— Винаги атакувай от благоприятна позиция! — заявих. — Когато приключим, досаднико, ще задържа мръсната ти, разтопена значка като трофей, докато димящият ти кораб обозначава погребалната ти клада и последния ти дом на мястото, където се намира смазаният ти, пречупен труп.

В стаята се възцари пълно мълчание.

— Добре… — въздъхна досадникът. — Това беше… доста описателно.

— Благословени да са звездите ти — добави Кималин. Худия вдигна палци към мен и се ухили, въпреки че останалите в стаята очевидно нямаха никаква представа какво да мислят за мен.

Ами… май бях прекалила. Бях свикнала да вдигам скандали; животът ме беше научил да редя агресивни заплахи, за да накарам хората да се отдръпнат. Трябваше ли обаче да го правя тук?

Усетих нещо странно в този момент. Изглежда нито един от тези хора нямаше представа коя съм. Те не бяха расли близо до моя квартал; не бяха ходили на училище с мен. Може и да бяха чували за татко, но за тях бях просто поредният кадет.

Тук не бях момичето с плъховете, нито дъщеря на страхливец.

Тук бях свободна.

Тъкмо в този момент вратата се отвори и инструкторът ни — Мелез — застана на прага, стиснал чаша горещо кафе в едната ръка и клипборд в другата. На светлината го познах от снимките на Първи граждани, въпреки че косата му беше посивяла, а мустаците го състаряваха.

Сигурно сме му се сторили истинска менажерия. Аз все още бях стъпила на седалката на тренажора и стърчах над натрапника. Някои от останалите се кискаха на разправията ни, докато Кималин отново се опита да отдаде чест.

Мелез погледна часовника. Беше точно седем.

— Дано не прекъсвам нищо интимно.

— Ами… — започнах аз. Скочих от седалката и се опитах да се засмея.

— Това не беше шега! — излая Мелез. — Аз не се шегувам! Стройте се пред далечната стена, до един!

Подчинихме се бързо. Докато се подреждахме, Досадник отдаде чест по съвършен начин и застана мирно.

Мелез го погледна и заговори.

— Не се подмазвай, синко. Това не е базово обучение и вие не сте мухльовци от сухоземните сили.

Досадник посърна и отпусна ръка, след това застана мирно.

— Моля за извинение, господине!

Мелез изви очи.

— Казвам се капитан Коб. Позивната ми е Мелез, но можете да ме наричате Коб или господине, ако държите. — Той пристъпи покрай редицата, личеше му, че куца и отпи глътка кафе. — Правилата в тази класна стая са простички. Аз преподавам. Вие учите. Всичко, което пречи на този процес, ще стане причина някой от вас да загине. — Той спря до мястото, където се бях подредила до Досадник. — Това включва и флиртуването.

Усетих как лицето ми се вледенява.

— Господине! Не съм…

— Това включва и да не си позволявате да ми отговаряте! Вече сте в школата за пилоти, звездите да са ви на помощ. Четири месеца обучение. Ако искате това време да мине, без да ви изритат или свалят, тогава завършвате. Това е всичко. Няма тестове. Няма оценки. Вие сте в кокпита и трябва да ме убедите, че заслужавате да сте там. Отсега нататък аз съм единственият човек с власт за вас.

Той зачака, наблюдаваше как ще откликнем. Всички проявиха здрав разум и не казаха нищо.

— Повечето от вас няма да изкарат — продължи той. — Четири месеца може и да не е дълго време, но ще ви се стори цяла вечност. Някои от вас ще напуснат заради стреса, други ще бъдат убити от креляните. Обикновено ескадра от десетима приключва с един завършил за пилот, може би двама. — Той спря в края на редицата, където Кималин хапеше устни.

— От вашата група обаче… — добави Коб, — ще остана силно изненадан, ако дори един от вас успее. — Закуцука настрани, остави чашата кафе на малък чин в предната част на стаята, след това разрови листовете в клипборда. — Кой от вас е Джорген Уейт?

— Аз, господине! — отговори Досадник и се изпъна още повече.

— Браво. Ти си щурмови командир.

Ахнах.

Коб ме погледна, но не каза нищо.

— Джорген, ще ти трябват двама помощник-командири. Искам имената до края на деня.

— Мога да ви ги кажа още сега, господине. — Той посочи двамата си приятели — по-ниско момче и друго, по-високо. — Артуро и Нед.

Коб отбеляза нещо на клипборда.

— Чудесно. Всички да си изберат места. Сега ще…

— Чакайте — прекъснах го аз. — Това ли е? Така ли се избира щурмови командир? Няма ли поне да видите как се справяме преди това?

— Заемете местата си, кадети — повтори Коб, без да ми обръща внимание.

— Ама… — не се примирявах аз.

— Освен кадет Спенса — продължи той, — която да ме чака в коридора.

Прехапах език и изфучах към коридора. Трябваше да потисна негодуванието си, но… я стига! Той веднага посочи Досадник. Просто така ли?

Коб ме последва, след това затвори спокойно вратата. Подготвих се за избухване, но той се врътна към мен и засъска.

— Да не би да се опитваш да провалиш всичко, Спенса?

Преглътнах отговора, шокирана от неочаквания му гняв.

— Ти имаш ли представа, че ми се наложи да си заложа главата, за да те вкарам в този клас? — продължи той. — Отрекох, че си седяла в стаята часове наред, настоявах, че тестът ти е почти съвършен. Независимо от това ми бяха нужни цялата ми репутация и влияние, които съм си извоювал през годините, за да постигна своето! А ти при първия възможен случай надигаш глас.

— Ами… Но вие не видяхте какво правеше този преди часа! Той се перчеше, твърдеше, че ще стане щурмови командир.

— Оказва се, че има основателна причина!

— Ама…

— Ама какво? — попита Коб.

Преглътнах думите, които се канех да избълвам и замълчах.

Той си пое дълбоко дъх.

— Добре. Успяваш да се контролираш поне донякъде. — Той потри вежди с палец и показалец. — Съвсем същата си като баща си. През половината време имах желание да го удуша. За съжаление, ти не си той — налага ти се да живееш с онова, което той е направил. Трябва да се контролираш, Спенса. Ако излезе така, сякаш те закрилям, някой ще изпищи, че не е редно и ще те извадят от класа ми за нула време.

— Значи не можете да ме закриляте? — попитах. — А може да закриляте сина на аристократ, на когото дори не му се е налагало да попълва теста.

Коб въздъхна.

— Извинявам се — подхвърлих.

— Не, аз започнах темата — съгласи се той. — Ти знаеш ли кое е това момче?

— Син на Първи гражданин.

— Синът на Джешуа Уейт, героиня от Битката за Висина. Тя е летяла седем години със ЗСД и има над сто потвърдени сваляния. Съпругът ѝ е Алджърнън Уейт, председател на Народното събрание и старши майстор в най-голямата междупещерна компания за строеж на изтребители. Те са сред най-видните личности в долните пещери.

— Значи синът им и приятелите му ни стават командири само заради онова, което са направили родителите им, така ли?

— Семейството на Джорген притежава три частни изтребителя и той е тренирал на тях, откакто е навършил четиринайсет. Има почти хиляда часа в кокпита. Ти колко имаш?

Изчервих се.

— Приятелите му — продължи Коб, — са Нед Стронг — който има двама братя в ЗСД в момента, а Артуро Мендес, син на пилот от търговския флот, е от шестнайсет години в ЗСД. Артуро е бил копилот на баща си и има двеста часа летателно време. Пак ще те попитам, ти колко имаш?

— Ами… — поех си дълбоко дъх. — Извинявам се, че поставих под съмнение решението ви, господине. Сега ли е моментът, когато трябва да правя лицеви опори или да почистя тоалетната с четка за зъби или нещо подобно?

— Вече казах, че това не е обучение за пехотата. Наказанията тук не са някакви тъпотии. — Коб отвори вратата към стаята. — Докарай ме до ръба и наказанието ще бъде съвсем простичко: няма да ти дам шанс да летиш.

9.

Няма да ти дам шанс да летиш.

Никога не бях чувала по-смазващи думи. Когато двамата се върнахме в тренировъчната стая, Коб посочи място до стената. Не кокпит, ами празен стол.

Прегърбих се и седнах, почувствах се напълно разгромена.

— Тези устройства — посочи Коб и почука с кокалчета на една от кутиите пред симулаторите, — са холографски прожектори. Стара технология от дните, когато сме били флот. Когато се включат, ще имате чувството, че се намирате в кокпит; те ще дадат възможност да ви научим как се лети, без да рискувате истински изтребител. Симулациите не са съвършени. Има фийдбек за осезанията, но не може да възпроизведе джи форса. Трябва да тренирате в центрофугата, за да свикнете.

— Според традицията на ЗСД трябва да си изберете позивна. Предлагам да започнете да мислите, тъй като това име ще го носите до края на живота си. Така най-важните за вас хора — останалите от ескадрата — ще се обръщат към вас.

Досадник вдигна ръка.

— Не ми го казвайте още отсега, кадет — тросна се Коб. — Нека оставим това за един от следващите дни. В момента искам да…

Вратата на стаята се отвори със замах. Скочих от мястото си, но се оказа, че не е нито нападение, нито спешен случай.

Беше Дърдорко. Имаше кадетска значка.

— Питах се дали ще се появиш — подхвърли Коб и посегна към листата. — Родж Макафри, нали? Мислиш ли, че е разумно да закъсняваш на първия ден от пилотската школа? Да не би да възнамеряваш да закъснееш и когато креляните атакуват?

Дърдорко си пое дъх и поклати глава, пребледня също като знаме на примирието. И… и Дърдорко беше кадет. Когато отиде снощи, за да говори с тях за теста, аз се тревожех, но изглежда го бяха приели! Имах желание да извикам от радост.

Само че нямаше начин Дърдорко да закъснее без основателна причина. Това момче винаги си оставяше допълнително време, за да киха, когато настинеше. Отворих уста, но погледът на Коб ме спря.

— Господине — заговори най-сетне приятелят ми от детството и си пое дъх. — Асансьор. Развален.

Коб пристъпи към страничната стена и натисна копче на интеркома.

— Джакс — започна той, — би ли проверил дали днес е имало авария с някой асансьор?

— Няма нужда да проверявам, капитане — отвърна гласът. — Асансьор 103-D беше развален за два часа и вътре имаше хора. От месеци ни създава неприятности.

Коб отдръпна пръст от копчето, след това погледна Дърдорко.

— Казват, че ти си изкарал най-високия успех тази година, кадет.

— И на мен така ми казаха, господине. Повикаха ме и адмиралът ми даде награда, както си му е редът. Много се извинявам, че закъснях. Не исках да стане така, още по-малко на първия ми ден. За малко да умра, когато…

— Достатъчно — прекъсна го Коб и му махна да се настани на една от седалките. — Не насилвай късмета си, синко.

Дърдорко седна с облекчение, но след това ме видя отстрани и вдигна доволно палци. Бяхме успели. И двамата бяхме успели, той беше на първо място, което бе страхотно, така че поне за него тестът беше преминал безпроблемно.

Коб пристъпи към Досадник, след това щракна някакво копче отстрани на кутията. Симулаторът бе обгърнат от светлина — тиха, потрепваща, също като блестящ балон. Седналият вътре Досадник изрече тиха — въпреки това ясно доловима — молитва към Северната звезда. Аз се наведох напред на стола.

— Може да се почувствате дезориентирани — рече Коб, премести се и включи машината на Артуро, след това на Нед. — Въпреки че не може да се сравнява с усещането, когато си във въздуха, това е доста добър заместител.

Аз чаках напрегнато, докато той обикаляше кръга и щракваше устройствата едно след друго. Всеки кадет издаваше някакъв възторжен звук — или ахване, или възклицание „Леле!“. Сърцето ми направо се разкъса, когато Коб се обърна, без да пусне последния симулатор и тръгна към предната част на стаята.

Накрая, сякаш спомнил си нещо, което е забравил, той погледна през рамо към мен.

Бях готова да се пръсна от нетърпение и очакване.

Най-сетне той кимна към празния тренажор. Вдигнах се от стола и се качих в авиосимулатора, а той щракна копчето. Около мен засия светлина и за секунда се озовах седнала в кокпита на изтребител клас Поко на площадката за изстрелване пред сградата. Илюзията беше толкова невероятна, че ахнах, след това извадих ръка от „балона“, за да се уверя. Холограмата потръпна и се разпадна на малки зрънца светлина — също като сипещ се прах — когато ръката ми се показа навън.

Отдръпнах ръка вътре, след това разгледах контролните уреди: дросел, табло, пълно с копчета, контролна сфера за дясната ми ръка. Сферата представляваше глобус, който се побираше в дланта ми, с улеи за пръстите и бутони на местата, където се падаха върховете.

Извън холографския кокпит виждах другите „кораби“ подредени един до друг до съвършена репродукция на база Висина. Дори можех да вдигна поглед и да видя небето, бледите очертания на пояса отломки… абсолютно всичко.

Мустакатото лице на Коб се появи от небето — като един от Светците — наведе се през холограмата и заговори.

— Харесва ли ти усещането, кадет?

— Да, господине — отвърнах. — Повече от всичко друго на света.

— Браво. Не го губи.

Срещнах погледа му и кимнах.

Той се отдръпна.

— Добре, кадети — каза той. Гласът му звучеше призрачно, сякаш извираше от нищото. — Аз не губя време. През всеки ден от обучението ви добри пилоти измират в битките, защото не сте до тях за подкрепа. Слагайте шлемовете, оставени в краката ви.

Сложих го и гласът на Коб се разнесе през високоговорителя вътре.

— Ще упражняваме излитане — започна той. — Това би трябвало…

— Господине — прекъсна го Досадник. — Мога да им покажа.

Извих очи.

— Добре, командире — съгласи се Коб. — Готов съм да отстъпя трудната работа на друг. Да видим как ще ги вдигнеш в небето.

— Добре, господине! — отвърна Досадник. — Ескадра, изтребителите ви нямат нужда от бустери, за да качите или намалите височината. Това се върши от подемния пръстен, устройството, което прилича на обръч под всеки изтребител. Копчето за него е… ъ-ъ-ъ… най-горе на предната конзола, червено копче. Никога не го изключвайте, докато летите, ако не искате да паднете като отломък.

Един от корабите в редицата неочаквано засия отдолу, когато подемният пръстен се включи.

— Използвайте контролната сфера за вираж наляво или надясно — продължи Досадник, — или за незначителни отклонения в движението. За бързо изкачване използвайте по-малката ръчка до дросела, изтеглете я нагоре.

Изтребителят на Досадник се вдигна уверено право нагоре. Корабът му, както и на останалите, беше клас Поко. Приличаха на причудливи моливи с крила, но си бяха изтребители, а аз се намирах в кокпита. Може и да се намирах в холограма, но най-сетне се случваше.

Щракнах червения ключ и цялото ми табло светна. Ухилих се, задържах контролната сфера в дясната ръка и придърпах ръчката за набиране на височина с лявата.

Корабът ми най-неочаквано отскочи назад и аз успешно го разбих в сградата зад нас.

Не бях единствената. Изтребителите ни се оказаха много по-чувствителни от очакваното. Незнайно как Дърдорко преобърна своя; Кималин се стрелна във въздуха, след това изпищя заради неочакваното движение, върна го надолу и го размаза на пистата.

— Единствено контрол на височината — напомни Досадник. — Все още не докосвайте контролната сфера, кадети!

Коб се изсмя някъде отвън.

— Господине! — надигна глас Досадник. — Аз… ъ-ъ-ъ… Това… — Замълча. — Ами…

Бях доволна, че никой не вижда как съм се изчервила. Бях разбила изтребителя си в холографската версия на училищния стол, ако можех да съдя по масите и разпиляната храна. Имах чувството, че вратът ми би трябвало да е счупен, но макар столът ми да се поклащаше, когато корабът се движеше, той не можеше да пресъздаде истинските движения по време на полет.

— Поздравления, кадети — зазвуча отново гласът на Коб. — Сигурен съм, че поне половината от вас вече са мъртви. Нещо да кажеш, командире?

— Не очаквах да са чак толкова зле, господине.

— Не сме чак толкова зле — обадих се аз. — Просто сме нетърпеливи.

— И може би малко смутени — вметна Кималин.

— Говори за себе си — чух момичешки глас. Тя как се казваше? Худия, момичето с опашка и широко яке. Смееше се. — О, коремът ми. Май ще се издрайфам. Може ли да пробвам отново?

— Отново ли? — попита Кималин.

— Беше невероятно!

— Нали току-що каза, че се каниш да драйфаш?

— Казах го в добрия смисъл.

— И как точно се драйфа в добрия смисъл?

— Внимание! — извика Коб. Корабът ми потръпна около мен и неочаквано всички се озовахме отново в една линия, изтребителите ни бяха цели отново, симулацията очевидно бе превключена. — Както много други начинаещи пилоти, вие не сте свикнали колко чувствителни са самолетите ви. С помощта на подемния пръстен и бустера можете да изпълнявате прецизни маневри — най-вече онези, на които ви учим с подкрилния светлинно-ракетен излъчвател.

— Тази пъргавост си има обаче цена. Много е лесно да бъдете убити в изтребител. Затова днес ще упражняваме три неща. Набиране на височина. Спускане. И да не умрете по време на тези две процедури. Ясно ли е?

— Да, господине! — отговорихме в един глас.

— Освен това ще се научите да контролирате радиото си. Наборът от сини копчета най-горе от лявата страна на контролния панел са за тази цел; трябва да свикнете да поддържате отворена линия по време на целия полет или само към партньора си. С останалите копчета ще се занимаваме по-нататък. Единствено звездите знаят дали може да е по-зле от представянето ви досега, но аз нямам намерение да проверявам.

— Да, господине! — изревахме ние, малко засрамено.

И така, през следващите три часа излитахме и кацахме.

Работата ме докара до отчаяние, защото чувствах, че би трябвало да мога много повече. Бях учила толкова упорито и бях практикувала в представите си. Имах чувството, че знам всичко това.

Само че не го знаех и не го владеех. Катастрофата ми в началото го доказа. А липсата на умения ме ядосваше.

Единственият начин да преодолея трудностите беше практика, затова се посветих на инструкциите. Нагоре и надолу. Нагоре и надолу. Опит след опит. Изпълнявах, стиснала зъби, решена да не катастрофирам отново.

Най-сетне всички успяхме да направим по пет издигания и спускания, без да се разбием. Когато Коб ни изпрати отново да се издигнем, аз застопорих на петстотин на висотомера и спрях там. Изпуснах дъха си, облегнах се назад и останалите кадети се подредиха до мен в една редица.

Досадник се стрелна покрай нас, направи малко превъртане и едва тогава се подреди. Надувко.

— Добре, командир — заговори Коб. — Повикай ескадрата и поискай устно потвърждение за готовност от всеки член. Ще го правиш преди всяка операция, за да се увериш, че никой няма механичен или физически проблем. Ескадра, ако имате проблем, съобщете на командира. Ако влезете в битка и знаете, че нещо не е наред с изтребителя ви, тогава отговаряте за повредите, които сте причинили.

— Господине — заговори Бим, — истина ли е, че ако разбием истински изтребител, докато сме все още в школата, не можем да завършим?

— Обикновено — започна да обяснява Коб, — ако някой кадет разбие изтребителя си, това е знак за небрежно отношение, който показва, че не бива да ви се поверява подобна машина.

— Ами ако катапултираме? — любопитстваше Бим. — Чувал съм, че кадетите тренират при истински бойни условия. Ако ни уцелят и ние катапултираме, това означава ли, че сме вън? Като кадети?

Коб мълча известно време.

— Няма установено правило — отвърна той.

— Но е традиция, нали? — не се отказваше Бим. — Кадет, който катапултира и самолетът му се разбие, остава на земята оттам насетне.

— Защото търсят страхливци — намеси се Худия. — Искат да изгонят кадетите, които бързат да катапултират.

Усетих приток на адреналин, както винаги, когато някой споменеше думата страхливец. Тя обаче не се отнасяше за мен и никога нямаше да се отнася. Аз никога нямаше да катапултирам.

— Истинските пилоти — заяви един от приятелите на Досадник, — са най-добрите от най-добрите, нали? Те могат да свалят уцелен изтребител на земята, за да се спаси от него, каквото е възможно. Подемните пръстени са толкова скъпи, че пилотите трябва да ги пазят, защото пилотът не струва колкото…

— Достатъчно, Артуро — сряза го Коб. — Разпространяваш глупави слухове. И пилотите, и корабите са ценни. Вие, кадети, не обръщайте внимание на тези приказки — може да ги чуете от други ескадри — за контролирано приземяване. Сега ме чуйте. Ако ви уцелят, катапултирате. Не се тревожете за последствията, запазете живота си. Ако сте достатъчно добри пилоти, това няма да окаже влияние на кариерата ви, независимо каква е традицията.

Намръщих се. Не бях чувала подобно нещо. Опитните пилоти, които ги свалят, получават втори шанс. Само че кадети? Защо да докараш до завършване човек, който е бил свален, след като търсиш най-добрите от най-добрите?

— Тъпа пилотска гордост — замърмори Коб. — Тя ни струва повече, отколкото креляните, кълна се. Командир, ти не трябваше ли да провериш ескадрата си?

— А, да! — сети се Джорген. — Кадети от ескадра B! Време е за…

— Кадети от ескадра B ли? — прекъсна го Коб. — Не можеш ли да измислиш по-подходящо име, командир?

— Ами… Да, господине. Ъ-ъ-ъ…

— Звездна ескадра — предложих.

— Звездна ескадра — повтори Досадник, одобрил името. — Проверка и потвърждение за готовност по ред на подреждането!

— Звездна ескадра Две — обади се по-високият от приятелите му. — Позивна Никога. Потвърждавам.

— Звездна ескадра Три — чу се гласът на Худия. — Позивна: Драйфа. Потвърждавам.

— Ти сериозно ли? — попита Досадник. — Драйфа?

— Помни се, нали? — попита тя.

Досадник въздъхна.

— Звездна ескадра Четири — обади се Дърдорко. — Ъ-ъ-ъ… Позивна Дърдорко. Леле, че хубаво звучи. А, да, потвърждавам.

— Звездна ескадра Пет — заговори Артуро, по-ниският от двамата приятели. — Позивна: Амфисбена.

— Амфи… какво? — недочу Драйфа.

— Това е двуглав дракон — обясни Артуро. — Страховито животно от митологията. Потвърждавам.

— Звездна ескадра Шест — дойде редът на Кималин. — Та значи… позивна. Трябва ми, така ли?

— Светица — предложих.

— О, звездни небеса, не — отвърна тя.

— Ще си избереш по-нататък — реши Коб. — Засега използвай малкото си име.

— Не, не — опъна се тя. — Просто ме наричайте Странна птица. Няма нужда да протакам с избора; Светицата винаги казва: „Спести си време и свърши работа незабавно“.

— И как точно — недоумяваше Артуро, — като свършиш нещо сега, ще спестиш време? На теория работата ще ти отнеме едно и също време и сега, и после.

— Отплесваш се, Амфи — сряза го Досадник. — Звездна ескадра Седем?

— Звездна ескадра Седем — чух момичешки глас с акцент, който не бях чувала досега. — Позивна Утринна роса. Потвърждавам.

Чакай малко. Коя беше тази? Опитах се да си спомня. Вичианката с татуировката на долната челюст, сетих се аз. Момичето, което ме пренебрегна одеве.

— Звездна ескадра Осем — разнесе се гласът на Бим. — Това е името ми, не позивната. Ще ви кажа моята по-нататък. Не искам да я прецакам. Между другото, потвърждавам.

— Звездна ескадра Девет — дойде редът на Фрея, високото русо момиче. — Позивна Еф Ем. Потвърждавам. — Тя успя да вдигне изтребителя си още първия път, без да се разбие, единствената, с изключение на Досадник и приятелите му, която се справи. Скъпите ѝ дрехи, златните катарами на ботушите ме накараха да реша, че е от най-дълбоката част на пещерата. Очевидно семейството ѝ имаше достатъчно постижения, за да си позволи глезотии.

— Звездна ескадра Десет — заговорих след нея. — Позивна Пумпал. Потвърждавам.

— Колко тъпа позивна — обади се Досадник. — Аз ще бъда Ягер. Означава ловец на един от старите…

— Ягер не става — прекъсна го Коб. — Вече имаме Ягер. Ескадра Кошмар. Завърши преди два месеца.

— О — възкликна Досадник. — Аз… ами… Не знаех.

— Какво ще кажеш за Досадник — предложих. — Поне аз така те наричам. Можем всички да те наричаме така.

— Не. Не може.

Чух останалите да хихикат — включително и Нед „Никога“ Стронг, по-високият от приятелите на Досадник.

— Добре — намеси се Коб, без да ни обръща внимание. — След като свършихте тази работа, можем да поговорим как да се придвижим от едно място до друго.

Кимнах с нетърпение, макар да бях наясно, че никой не ме вижда.

— Хванете леко и внимателно дросела — насочи ни Коб. — Изтласкайте бавно напред, докато стрелката не посочи единица.

Изпълних предпазливо — силно притеснена да не повторя срама от по-рано — и въздъхнах, когато изтребителят се премести скромно напред.

— Браво — похвали ни Коб. — Сега сте на първа степен от Маг. Това е една десета от Маг-1, нормалната скорост по време на бой. Сигурно сте свикнали да казвате сто метра, но по традиция се използват футове за височина, поради някаква скапана причина, но ще свикнете и с тях. Нечетната скала, качвате се с триста. Така ще имате място, за да опитате съвсем леки движения наляво и надясно, докато летите.

Направих точно каквото каза той, гмурнах се надолу, след това изравних. Пробвах завой надясно, след това наляво. Усещането бе… толкова естествено. Сякаш бях създадена за това. Сякаш…

Избухна хор от остри сигнали. Подскочих, след това — изпаднала в паника — огледах таблото, притеснена, че съм направила нещо нередно. Най-сетне умът ми се задейства и разбрах, че звукът не идва от изтребителя ми, че не е и от стаята. Звъняха алармите извън сградата.

Предупреждение за атака, помислих си аз и свалих шлема, за да чувам по-добре. Пищенето беше различно тук във Висина. По-натрапчиво.

Подадох глава извън холограмата и забелязах, че някои от другите правят същото. Коб бе до прозорците на стаята и оглеждаше небето. Успях да различа падащи отломки в далечината, които изгаряха в атмосферата. Крелянско нападение.

Високоговорителят на стената пропука.

— Коб — разнесе се гласът на адмирал Железен юмрук. — Зелените ти кадети все още ли са там?

Коб пристъпи към панела на стената и натисна копче.

— Трудна работа. Все още съм убеден, че един от тях ще намери начин да докара изтребителя си до самоунищожение, въпреки че Поко нямат такава функция.

— Супер. Приготви ги за разгърната формация над Висина.

Коб ни погледна преди да натисне отново копчето.

— Моля за потвърждение, адмирале. Искате новите кадети в небето по време на атаката ли?

— Искам ги горе, Коб. Вълната е доста широка. Ескадра Кошмар е в града на почивка, не разполагаме с време да ги викаме. Железен юмрук, край.

Коб се поколеба, след това излая заповед.

— Чухте адмирала! Звездна ескадра, към площадката за излитане. Вървете!

10.

Към площадката за излитане ли?

Сега ли?

След един-единствен ден обучение, така ли?

Коб удари силно копче на бюрото и изключи всички холограми. Запитах се дали това не е някакъв тест или странен ритуал за приемане на новите, но бледото лице на Коб ми разкри, че има нещо друго. Тази работа не му беше по вкуса.

Къде, в името на звездите, беше акълът на адмирала? Тя със сигурност нямаше да позволи цялата ескадра да бъде избита като наказание, задето Коб ме е допуснал в ЗСД. Нали така?

Излязохме от класната стая без всякакъв ред.

— Дърдорко — повиках го аз и хукнах заедно с най-добрия си приятел по коридора, докато алармата виеше в далечината. — Можеш ли да повярваш? Направо не е истина.

— Не. Все още не мога да повярвам, че съм тук, Пумпал. Когато ме повикаха и ми казаха за резултата, помислих, че ще ме обвинят, че съм преписвал! След това адмиралът ми връчи награда и се снимахме. Беше почти толкова невероятно, колкото и начинът, по който Коб те е допуснал след…

— Това няма значение — срязах го бързо. Не исках някой да подслуша и да разбере, че съм приета при необичайни обстоятелства.

Погледнах настрани и видях Досадник да тича наблизо. Присви очи към мен. Направо супер.

Изскочихме от сградата за обучение и се събрахме на стъпалата отвън точно когато ескадра изтребители клас „Фреза“ се изстреляха към небето. Една от дежурните ескадри; обикновено те бяха по няколко заедно с още една или две ескадри, които да бъдат повикани при спешен случай.

Защо тогава имаха нужда от нас? Просто не разбирах.

Коб излезе от сградата и посочи подредените десет изтребители клас Поко на близка площадка. Наземните техници им слагаха стълби.

— Забързайте! — изкрещя Досадник. — Към изтребителите! Помните ли си номерата?

Кималин спря на място.

— Ти си шест, Страннице — напомни Коб.

— Всъщност позивната беше Странна птица…

— Размърдайте се, глупаци! — изрева Коб. — Имате заповед! — Погледна към небето. Две звукови бомби избухнаха от корабите, които бяха излетели по-рано. Макар да бяха далече, тътенът разтърси прозорците.

Забързах към кораба си, качих се по стълбата към отворения кокпит и спрях. Моят кораб.

Човек от наземния персонал се качи по стълбата след мен.

— Ще влизаш ли? — попита той.

Изчервих се, след това скочих в кокпита.

Той ми подаде шлем и се наведе.

— Този кораб тъкмо излезе от ремонт. Ще го използваш, когато имаш заповеди, въпреки че няма да бъде сто процента твой. Ще го делиш с кадет от друга ескадра, докато не отпаднат достатъчно.

Сложих си шлема и вдигнах палци към човека. Той слезе и прибра стълбата. Капакът на кокпита се затвори, след това се запечата. Седях в мълчание, поемах си дъх, след това протегнах ръка и докоснах копчето, което задействаше подемния пръстен. Таблото светна, корабът зажужа. Това го нямаше в симулацията.

Погледнах настрани — към столовата, в която се бях забила преди по-малко от четири часа.

Никакъв стрес. Правила си го поне сто пъти, Спенса.

Само че не можех да си избия от главата обсъждането от по-рано днес. На кадетите, които катастрофират или катапултират — по традиция — не им позволяват да завършат…

Стиснах лоста за контрол на височината и зачаках заповеди. След това се изчервих отново и натиснах синьото копче, което включваше радиото.

— … някой да ѝ помаха — чух гласа на Артуро в шлема. — Еф Ем, виждаш ли…

— Пумпал на линия — представих се аз. — Извинявайте.

— Добре, ескадра — започна Досадник. — Вдигнете се плавно и леко, както се упражнявахме. Направо на хиляда и петстотин фута, след това кръжим.

Стиснах управлението и открих, че сърцето ми блъска в гърдите. За пръв път в небето.

Излитаме. Вдигнах моя Поко вертикално. Беше великолепно. Чувството за движение, джи форса ме притисна, гледката на базата, която се смаляваше под мен… откритото небе, което ме зовеше към дома…

Изравних надясно, когато висотомерът показа хиляда и петстотин. Останалите се подредиха в редица до мен, яркосините подемни пръстени блестяха под всеки изтребител. В далечината видях светкавици от битката.

— Ескадра докладвай — нареди Досадник.

И деветимата потвърдихме, че всичко е наред, след това замълчахме.

— Сега какво? — попитах.

— Опитвам се да се обадя за заповеди — отвърна Досадник. — Не знам на коя честота трябва да…

— Тук съм — разнесе се гласът на Коб по радиото. — Изглеждате добре, кадети. Линията ви е почти съвършена. Освен теб, Страннице.

— Странна птица, господине — поправи го Кималин — и наистина, нейният изтребител се беше вдигнал с може би петдесет фута над останалите. — И… просто ще си стоя тук доволно, че няма да се блъсна в нищо. Както казва Светицата: „Няма нищо лошо в това от време на време да грешиш“.

— Така си е — съгласи се Коб. — Само че аз имам заповеди от въздушното командване. Командире, отведи ескадрата си на две хиляди фута, след това дросел до точка две Маг и се насочете — внимателно — извън града. Ще ви кажа кога да спрете.

— Разбрано — отвърна Досадник. — Всички на две хиляди и кръжите, този път, Страннице, искам да спреш точно.

— Дадено, Досадник — отвърна тя.

Той изруга тихо, докато ни водеше нагоре — толкова високо, че градът под нас заприлича на играчка. Все още виждах отблясъците в далечината, въпреки че падащите отломки тук бяха повече. Резки червен огън, които оставяха дим след себе си и падаха право през бойното поле.

Следвахме инструкциите на Коб, натиснахме дроселите напред и включихме бустерите. И ето че летях — наистина летях — за пръв път. Не беше бързо и през повечето време се потях и бях прекалено предпазлива за всяко движение. Част от мен бе все още изпълнена със страхопочитание.

Най-сетне мечтата ми се сбъдваше.

Поехме към бойното поле, но преди да стигнем много далече, Коб отново заговори.

— Спрете тук, кадети — нареди той почти спокойно. — Получих по-подробна информация. Няма да се включвате в битката — проблем с асансьорите ни хвана неподготвени. Една от ескадрите, които бяха резерва, са заклещени долу.

— Те ще ви сменят скоро. Дотогава адмиралът иска да изглежда така, сякаш имаме повече подкрепления, отколкото в действителност. Тя изпрати вас и друга ескадра кадети да кръжите извън града. Креляните няма да долетят, за да включат в боя нови кораби.

Кимнах бавно и си спомних един от уроците на бабчето. Всички войни се водят на базата на подвеждане, казал Сун Дзъ. Когато можем да атакуваме, трябва да изглеждаме така, сякаш е невъзможно. Когато сме наблизо, трябва да накараме врага да мисли, че сме далече; когато сме далече, трябва да го убедим, че сме наблизо. Имаше смисъл да използваме няколко фалшиви ескадри, които да притеснят креляните.

— Господине — заговори Джорген, — бихте ли ни казали какво става на бойното поле? За да бъдем готови, просто за всеки случай.

Коб изръмжа.

— Всички сте минали теста, следователно би трябвало да знаете основната крелянска стратегия.

Понечих да отговоря, но Артуро ме изпревари.

— Когато отломките започнат да се сипят — заговори бързо той, — креляните често използват този момент, за да маскират показанията на радарите. Летят ниско под нашите наземни противоавиационни оръдия и се опитват да приближат Висина. Ако се доберат, могат да пуснат животозаличаваща бомба.

Потръпнах. Животозаличаващата бомба не само че щеше да изпари всички във Висина — независимо от щитовете — ами щеше да срути пещерите, да погребе Огнен рай и да разруши апарата.

— Креляните невинаги използват животозаличаващи бомби — намесих се аз. — Тях ги пренася специален бавен бомбардировач. Вероятно са много скъпи или се правят трудно или нещо такова, защото креляните често изтеглят бомбардировача, ако преценят, че е застрашен. — В повечето случаи креляни и ЗСД се биеха над падащи отломки. В тях често се намираха подемни пръстени, които можехме да използваме на направата на повече изтребители.

— Може и да си права — отвърна недоволно Артуро. — Но той попита за базовата им стратегия. Базовата стратегия е да се опитат да разрушат Висина.

— Три от четири сблъсъка никога не включват животозаличаваща! — засякох го аз. — Ние мислим, че се опитват да ни изтощят, да унищожат колкото е възможно повече кораби, тъй като на нас ни е по-трудно да ги заменим, отколкото на креляните.

— Добре — прекъсна ни Коб. — Двамата можете да се перчите някой друг път. И двамата сте много умни. Сега млъквайте.

Останах да седя в кокпита, без да съм сигурна дали да се зарадвам на комплимента, или да се чувствам обидена. Това… изглеждаше обикновен микс от емоции, когато ставаше въпрос за Коб.

— Никой в днешната битка не е виждал животозаличаващ бомбардировач — заяви Коб. — Това не означава, че няма да дойде, но днешният рой от отломки съдържа значителен брой машини със стари подемни пръстени.

Ха, помислих си аз. Бях права. Погледнах настрани, за да видя Артуро и да злорадствам, но така и не го видях в редицата от кораби.

— Господине — заговори отново Досадник, — има нещо, което открай време ме притеснява покрай начина, по който се бием. Ние реагираме на креляните, нали така? Когато започнат да се сипят отломки, ние излитаме, за да ги проверим. Ако открием креляни, започва битка.

— По принцип е така — отвърна Коб.

— Това означава, че ние им позволяваме да изберат бойното поле — продължи Досадник. — А начинът да се спечели една война е като изненадаме врага. Като го държим на нокти. Като го караме да мисли, че няма да нападнем, когато нападаме и обратното.

— Някой е чел твърде много Сун Дзъ — рече Коб. — Той се е бил в различни времена, командире, и тактиката му е била коренно различна.

— Не трябва ли поне да се опитаме да пренесем битките при креляните? — попита Досадник. — Да атакуваме базите им преди да започнат да падат отломки, независимо къде? Защо никой не говори по този въпрос?

— Има си причини — отвърна Коб. — Те не са за кадети. Съсредоточи се над настоящите си заповеди.

Намръщих се при тези думи, защото не можех да не призная — макар и с нежелание — че Досадник задава уместни въпроси. Погледнах праз рамо към зеленото петно, което беше Висина. Още нещо ми се стори странно. Коб беше превъзходен пилот и Първи гражданин. Беше летял в Битката за Висина. Ако имаха нужда от резерви, дори единствено, за да поддържат илюзията, защо той не беше горе в небето, заедно с нас?

Останахме да седим притихнали още няколко минути.

— И така… — заговори Бим. — Някой иска ли да ми помогне да си избера позивна?

— Да — намеси се и Досадник. — И аз имам нужда от позивна.

— Аз пък си мислех, че вече знаем твоята, Досадник — намеси се Нед.

— Не може да наричате командира си с по този срамен начин — възнегодува Досадник.

— Защо да не може? — попита Драйфа. — Какво ѝ беше името на жената известен пилот с името за газ или…

— Пръдня — обадих се аз. — От Първите граждани. Тя се пенсионира наскоро и е била забележителен пилот. Сто и трийсет вражески попадения. При средно двайсет сблъсъка на година.

— Няма да ми викате Досадник — възмути се Досадник. — Това е заповед.

— Както кажеш — намеси се Еф Ем. — Досадник.

Усмихнах се и погледнах към кораба на Еф Ем точно до моя. Познавала ли го е преди? Стори ми се, че долових слаб акцент в гласа ѝ. Същият, с който говореха и трите момчета — акцентът на богати хора от долните пещери. Каква ли беше историята ѝ?

Светлините продължаваха да проблясват в далечината и аз усетих как едва се сдържах да стисна дросела, да подам максимална мощност и да излетя натам. Пилотите се биеха, може би умираха, а аз просто си седях тук. Що за воин бях?

Такъв, който се заби в столовата първия път, в който включи двигателите, помислих си аз. Независимо от всичко наблюдавах светлините, опитах се да си представя битката и присвивах очи, за да зърна крелянски кораб.

Останах шокирана, когато видях един да се носи към нас.

Бях виждала стотици техни кораби, пресъздадени в изкуството. Малки, тумбести, те имаха странно недовършен вид — зад тях се носеха жици също като опашки. Този имаше малък, матов кокпит. Повечето крелянски кораби експлодираха, когато бяха повредени или когато се разбиваха, но в някои, много малко на брой, откривахме изгорели останки от гадните ризници, които носеха. Но така и не бяхме видели истински крелянин.

— Досадник! — повиках го аз.

— Не ме наричай…

— Джорген! Командире! Все едно как се наричаш! Погледни на твое единайсет, на около двеста фута надолу. Виждаш ли го?

Той изруга тихо.

Драйфа заговори.

— Добре! Играта започва!

— Това не е игра, Драйфа — сряза я Досадник. — Инструктор Коб?

— Тук съм. Какво има?

— Крелянски кораб, господине. Лети ниско, под обсега на противовъздушните оръдия и се насочва към Висина.

Коб не отговори веднага. Седях, стиснала с потните си ръце управлението, и следях кораба с очи.

— Въздушното командване знае за него — съобщи след малко Коб. — Попълненията се качват в корабите си в момента. Ще пристигнат след малко.

— Ами ако не побързат? — попитах аз. — Ами ако този кораб носи животозаличаваща?

— Въздушното командване го следи, Пумпал — успокои ме Коб. — Корабът не е бомбардировач. Самотен кораб не е в състояние да нанесе такива щети.

— С цялото ми уважение, господине, но не съм съгласен — намеси се Джорген. — Базата може и да е защитена с щит, но той може да порази фермерите с унищожителна огнена сила и ще избие десетки преди…

— Познавам възможностите на проклетите креляни, момче. Благодаря ти. — Коб си пое дълбоко дъх. — Близо ли е?

— Да, господине, и приближава още повече.

Линията замлъкна, след това, най-сетне, той се обади отново.

— Можете да се включите, но останете на отбранителна позиция. Никакво перчене, кадет. Искам да го разсейвате, докато подкрепленията излетят.

Кимнах, нервна пот изби по лицето ми вътре в шлема. Бях готова да полетя.

— В готовност сме, господине! — заяви Досадник. — Никога, ти ще ми партнираш!

— Разбрано, Джорг — отвърна Нед.

Два кораба се отделиха от редицата ни. Преди да се усетя, бях сграбчила дросела и изфучах след тях.

— Пумпал — обади се Досадник. — Върни се в редицата!

— Имаш нужда от мен — отвърнах. — Колкото повече сме там, толкова по-голяма е вероятността да го уплашим и да го насочим към истинските бойци!

— А тя ще има нужда от партньор — заяви Драйфа, изскочи от редицата и ме последва.

— Не, не! — негодуваше Досадник. — Всички останали да заемат местата си в редицата!

— Вземи я — посъветва го Коб. — Драйфа и Пумпал, вие сте с щурмовия командир и неговия партньор. Останалите задръжте позициите си. Не искам да се сблъскате едни с други, докато сте там.

Досадник мълчеше. Четиримата заедно полетяхме напред, за да пресрещнем натрапника, набрахме скорост, подготвяхме се да застанем пред вражеския изтребител преди да се приближи прекалено много до Висина. Тревожех се, че няма да пристигнем навреме, че той ще прелети покрай нас. Нямаше нужда да се страхувам.

В мига, в който приближихме достатъчно, той се завъртя и се насочи право към нас.

11.

Пулсът ми препускаше. Лицето ми изстина.

Осъзнах, че в този момент не се страхувам.

Все се притеснявах, че ще умирам от страх. Бълвах гръмки думи, преструвах се. Само че в колко битки бях участвала? Една или две с другите деца, когато бях по-малка. Няколко спаринга в часовете по джудо.

От една страна се тревожех, че когато се озова в небето, ще изпадна в паника, че ще докажа, че съм страхливката, както твърдяха останалите. Че ще оправдая лъжите… всички онези лъжи, които разпространяваха за татко.

Сега обаче, със спокойна и стабилна ръка, аз отнех от дросела и завих, опитах се да заема позиция зад врага. Бях запозната с техниките в боя от близко разстояние. Знаех ги наизуст; бях ги записала в полетата на всички бележки, които си водех в час, независимо от предмета.

Независимо от това бях безнадежден случай. Направих завоя прекалено широк и Драйфа едва не се размаза в мен, защото се наклонихме вътре във виража по различно време.

— Леле — възкликна тя, когато и двете се съвзехме. — По-трудно е, отколкото изглежда, а?

Крелянският кораб избра Джорген за атаката си, насочи към него огнен залп. Опитах се да помогна, но този път завоят ми се оказа прекалено остър. Джорген, Нед и крелянският кораб изчезнаха някъде зад мен в поредица от резки, къси маневри.

Изчервих се, почувствах се безпомощна. Винаги си бях представяла, че просто ще… ами, че ще ми идва отвътре. Само че трябваше да се старая дори за да насоча изтребителя си в правилната посока.

Креляните отново заеха позиция зад Досадник — който изруга приглушено, след това изпълни почти съвършено двойно отбранително завъртане. Неочаквано цялата тази работа ми се стори напълно истинска. Та той беше един от колегите ми. А врагът правеше всичко по силите си, за да го убие.

— Браво, Джорген — обади се Коб. — В бъдеще обаче внимавай с тези маневри. Ако летиш много по-добре от останалите, креляните веднага ще те вземат на прицел. Ако успеят да разпознаят командира, ще се опитат да отстранят първо него.

— Не трябва ли първо да атакуват слабите пилоти? — попита Еф Ем. — Онези, които могат да убият най-лесно?

Само че креляните не мислеха по този начин. Те винаги се целеха първо в най-добрите пилоти, които успееха да открият, в опит да разкъсат командната верига.

— Ще ви обясня по-късно — отвърна Коб с напрегнат глас. — Нед, трябва да си по-близо до Джорген, ако има как. Нека креляните се притеснят, че си зад него, ако се опитат да го последват.

Добре че креляните набелязваха добрите пилоти, защото ние с Драйфа щяхме да се окажем лесни мишени. Едва управлявахме изтребителите си. Затова пък Досадник… той изпълни съвършен лупинг на Алстром и почти успя да се изплъзне на крелянския кораб.

За съжаление, следващото завъртане на Досадник не беше толкова умело — той го изпълни добре, но когато излизаше от маневрата, случайно се оказа срещу останалата ескадра. Чух го как изруга по радиото, когато се опита да извие, но това насочи вражеския огън право към останалите.

Те се пръснаха, корабите поеха във всички посоки. Бим неочаквано притисна Утринна роса, мълчаливото момиче с татуировките. Изтребителите им отскочиха един от друг, но не удариха другите. Няколко огнени изстрела удариха кораба на Дърдорко, но щитът му издържа. Той продължаваше да крещи по радиото, докато попаденията разтърсваха неговия Поко.

Стиснах зъби, сърцето ми блъскаше неудържимо, докато двете с Драйфа успяхме — най-сетне — да се отправим в правилната посока. Това означаваше да минем между пръснатите кораби и този път едва не се сблъсках с Бим.

Звездни ангели. Разбирах начина на мислене на адмирала, но нямаше начин да се включим в битката. Както беше тръгнало, единствените погребални клади днес щяха да бъдат нашите. Горката Кималин беше научила как да управлява височината си и се отдръпна на петстотин фута под нас.

Досадник едва успяваше да избяга от креляните, въпреки че отдавна вече бе зарязал Нед. Аз натиснах дросела напред и корабът ми компенсира за кратко джи форса, но след няколко секунди тласъкът ме лепна за седалката и ме накара да се почувствам по-тежка.

— Къде са тези подкрепления! — попита Досадник, докато врагът стреляше по него и поразяваше щита му.

— Идват всеки момент — успокои го Коб.

— Може и да нямам никакъв момент! — негодуваше Джорген. — Ще се опитам да накарам кораба да ме последва по-високо, за да може наземната артилерия да го прихване. Съобщете им по радиото.

— Веднага — съгласи се Коб. — Щитът на крелянския кораб е все още вдигнат, така че може да се наложи да го задържиш на прицел достатъчно дълго, за да могат артилеристите да направят няколко попадения.

— Добре… Ще се опитам… Каква е тази червена светлина на таблото?

— Щитът ти е свален — отвърна тихо Коб.

Аз мога да го спася, помислих си, обзета от отчаяние. Трябва да го спася! Двамата бяха набрали доста височина. Единствената ми надежда беше да се добера до тях бързо, да остана зад крелянския кораб и да го сваля. Затова насочих носа на кораба си нагоре и натиснах дросела напред, влязох на свръхскорост.

Джи форса буквално ме смаза, докато летях, и аз се почувствах по-тежка. Това бе наистина странно усещане, много по-различно от онова, което си бях представяла. Усещах как кожата ми се опъва, сякаш се канеше да се отлепи от лицето, а ръцете ми натежаха и ми стана още по-трудно да управлявам.

Най-лошото бе, че стомахът ми се преобърна и усетих позив за повръщане. След няколко секунди започна да ми причернява.

Не… Бях принудена да стисна дросела и да го върна назад, да забавя кораба си. Едва успях да запазя съзнание.

Под мен масивните оръдия, които защитаваха база Висина, започнаха да стрелят, но ми се сториха тромави и бавни в сравнение с профучаващите изтребители. Експлозиите ехтяха във въздуха зад малкия Поко на Джорген и странния, недовършен крелянски кораб. Избухна светлина, когато едно от наземните оръдия порази вражеския кораб, разруши щита му, но той продължи да лети и да следва Джорген.

Нямаше начин следващият изстрел да го пропусне.

Не!

В този момент един-единствен лъч устремен нагоре прониза крелянския кораб през средата. Той се разцепи сред огън и отломки.

Джорген въздъхна шумно.

— Благодаря за подкреплението, Коб.

— Не бяха те, синко — призна Коб.

— Я! — възкликна Кималин. — Да не би да го уцелих? Уцелила съм го! Добре ли си, Досадник?

Намръщих се и погледнах надолу. Изстрелът беше на Кималин. Тя беше заела позиция по-ниско, настрани, не за да избяга, а за да има добра видимост към врага, без да уцели някой от останалите.

Бях наистина удивена. Джорген изглежда изпитваше същото.

— Звездни ангели! — възкликна той. — Страннице, ти току-що размаза крелянски кораб от разстояние.

Коб се разсмя.

— Май досието ти е истина, Страннице.

— Позивната… — започна тя, след това въздъхна. — Няма значение. Оставам Странница. Благодаря, господине.

— Какво става? — полюбопитства Джорген.

— Тя е дъщеря на наземни артилеристи от Пещерата на изобилието — обясни Коб. — Историята показва, че хората с добра точност на по-малки наземни оръдия стават добри пилоти. Въртящите се седалки на по-малките оръдия създават навика за стрелба в движение, а младата Странница има впечатляващо точен мерник.

— Ако трябва да сме честни, дори нямах намерение да се явявам на теста за пилоти — довери тя. — Само че когато наборната комисия от ЗСД дойде, ме накара да направя демонстрация, така че нямах избор освен да им покажа. „Най-добрата скромност личи, когато се хвалиш“, както е казала Светицата. След като ми казаха, че мога да се справя… признавам, че тази мисъл ме развълнува.

Неочаквано мястото ѝ сред нас придоби смисъл.

— Край на разговорите — нареди Джорген, все още малко разтреперан. — Докладвайте, има ли ранени.

— Ами… — започна Дърдорко. — Уцелиха ме.

— Какви са пораженията?

— Просто съм уплашен — призна той. — Въпреки че… повърнах в кораба си.

Драйфа се изсмя високо, когато чу тези думи.

— Дърдорко, връщай се в базата — нареди на мига Джорген. — Утринна роса, ескортирай го. Останалите, подредете се.

Ние се подчинихме, този път много по-покорно. Приказките утихнаха, докато наблюдавахме битката в далечината, но скоро подкреплението дойде и ни освободиха. Коб нареди да се върнем в базата заедно с другата ескадра кадети, които бяха използвани за фалшиво подкрепление.

Кацнахме близо до корабите на Дърдорко и Утринна роса; двамата си бяха тръгнали, може би за да намерят място, където Дърдорко да седне и да се успокои. Той лесно се стряскаше; трябваше да го намеря, ако искаше да поговори с някого.

Докато излизахме от корабите си, Драйфа извика възторжено и се спусна към Кималин.

— Първият ти свален кораб! Ти успя, преди да си завършила пилотската школа. Направо ще повърна.

Кималин очевидно не знаеше как да приеме хвалебствията на останалите, когато се скупчихме около нея, стиснали шлемовете, за да я поздравим. Дори Досадник ѝ кимна и вдигна победоносно юмрук.

Проправих си път към него. Той беше летял страхотно.

— Досадник… — повиках го аз.

Той се врътна към мен и засъска.

— Ти. Трябва да поговорим, кадет. Имаш спешна нужда да си промениш отношението.

Какво? А пък аз се канех да му направя комплимент.

— По една случайност — сопнах му се аз — ти си този, който трябва да си промени лицето.

— Така ли ще я караме? Проблеми ли искаш да създаваш? Откъде измъкна този пилотски гащеризон? Аз си мислех, че кражбата от трупове е незаконна.

Небесни ангели. Той може и да летеше като бог, но това лице… Все още имах желание да го фрасна.

— Ти внимавай — озъбих се аз и ми се прииска да имаше нещо, на което да стъпя, за да сме на една височина. — Когато си пречупен и не можеш да си намериш място, след като паднеш от високия си пиедестал, аз ще стъпча сянката ти и ще се смея на нещастието ти.

— Ти си едно откачено малко момиченце, Пумпал.

Малко момиченце ли?

Малко момиченце, а?

— Аз…

— Внимание! — изкрещя Коб и докуцука при нас.

Малко момиченце?

Кипях от гняв — спомням си как ме сгълчаха одеве — но успях да се овладея и да се подредя с останалите. Нарочно не поглеждах Досадник.

— Това беше — започна Коб, — едно от най-срамните и най-вдъхновяващи изпълнения, които съм виждал от кадети! Засрамете се. Но имате право и да се почувствате горди. Грабвайте си раниците от тренировъчната стая и ме чакайте в стая Епсилон на школата за разпределение по стаи. Всички трябва да се настаните и да се приведете в приличен вид.

Останалите кадети се втурнаха напред. Опитах се да остана, да попитам къде е Дърдорко, но Коб ми нареди да вървя. Изглежда не му беше приятно хората да го чакат, докато куцука бавно.

Аз останах след другите и се почувствах… както каза Коб. Бях колкото засрамена, толкова и горда.

Бях летяла. Бях участвала в битка. Аз…

Аз бях Защитните сили на Дръзки.

Същевременно, изпълнението ми беше ужасно. Колкото и да се хвалех, независимо от подготовката ми, аз бях по-скоро в тежест, отколкото от помощ. Чакаше ме много работа.

И щях да успея. Щях да се науча. Аз бях воин, както ме беше научила бабчето. А воините не бягаха от провалите, а се стягаха и постигаха по-добри резултати.

Докато вървяхме по коридорите на сградата, високоговорителите пропукаха.

— Днешната битка беше невероятна победа — започна адмирал Железен юмрук. — Тя бе доказателство за силите и упоритостта на Дръзки. — Не забравяйте за какво се биете. Помнете, че ако врагът успее да пусне животозаличаваща бомба, те ще унищожат не само тази база, но и всички долу, всички, които обичаме. Вие сте на огневата линия между цивилизацията и лудостта.

— Най-вече искам да поздравя новите кадети от все още безименните Ескадри B и C. Първото им участие в битка доказва, че те с някои изключения са достойна за възхищение група.

С някои изключения. Небесни ангели. Как бе възможно адмиралът на ЗСД да е толкова дребнава?

Отидохме в класната стая, където си бяхме оставили багажа с дрехите, които бяхме донесли във Висина. Тъкмо мятах раницата на гръб, когато ударих с нея Драйфа. Атлетичното момиче се разсмя и подхвърли, че одеве тя за малко не се била забила в мен и аз се усмихнах. Тя изглеждаше вдъхновена, не отчаяна от начина, по който се бяхме представили.

Докато вървяхме към коридорите със спалните помещения за кадети, Драйфа остана с мен, за да не съм сама. Другите пред нас се смееха на нещо, което Нед беше казал и аз си казах, че няма да позволя Железен юмрук да ме сломи. Хората от ескадрата бяха мои съюзници и изглежда — с изключение на Досадник — бяха свестни. Може би тук, за пръв път, щях да намеря мястото си.

Стигнахме при спалните помещения за кадетите, два коридора със стаи — единият за момчетата и отделен за момичетата. Всички знаеха за стриктното правило, че не се допускат романтични връзки в пилотската школа; никакви откачени прояви не бяха позволени до завършването. Че кой имаше време за подобни неща? Трябваше обаче да призная, че Бим изглеждаше страхотно в пилотски костюм. И синята му коса ми харесваше.

Отидохме с момчетата да видим как е Дърдорко. Стаята им беше почти толкова малка, колкото нашата с мама и бабчето в Огнен рай. Малката стаичка имаше по две легла едно над друго, опрени на всяка стена. Артуро, Нед и Досадник имаха табели на леглата, а Дърдорко вече се беше настанил на четвъртото. За Бим беше внесено походно легло. Горкият.

Дърдорко спеше — поне се правеше, че спи, но това означаваше, че засега иска да е сам. Затова с момичетата тръгнахме към нашия коридор. Намерихме стаята за нас и тя се оказа също толкова малка и претъпкана. Имаше четири легла, също като стаята за момчетата и на всяка табелка пишеше кое легло на кого е. На Кималин, Драйфа, Еф Ем и Утринна роса бяха написани истинските имена — но аз предпочитах да мисля за тях с позивните им. Освен може би за Кималин. Тя наистина ли искаше да я знаят като Странница? Трябваше да поговоря с нея.

В този момент обаче се разсеях от нещо друго. За мен нямаше легло с табелка. Нямаше дори походно легло.

— Неприятно — отбеляза Кималин. — Май походното легло е останало за теб, Пумпал. Когато го донесат. Ако искаш, готова съм да се разменим.

Това момиче беше твърде мило, за да остане при военните.

Та къде беше походното ми легло? Погледнах в коридора и видях, че Коб пристига с накуцване. Двама мъже в униформи на военна полиция спряха зад него, след това останаха там — не дойдоха при нас, но очевидно чакаха нещо.

Отидох при Коб и оставих другите в стаята.

— Господине?

— Постарах се. Отказаха да ме изслушат. — Той направи гримаса. — Няма легло за теб. Няма предвидено и ядене в столовата.

— Какво? — Не бе възможно да съм чула правилно.

— Допускат те в класната ми стая — по този въпрос последната дума е моя — но останалите от ЗСД не одобряват онова, което правя. Нямам никаква власт за настаняването, а те са решили да не отделят ресурси за теб. Можеш да се обучаваш и, за щастие, можеш да летиш на Поко. Това обаче е всичко. Съжалявам.

Усетих как лицето ми изстива и в мен избликва гняв.

— И как ще летя, след като дори не мога да ям?

— Ще трябва да се храниш в Огнен рай — обясни той, — където отпускат дажби за семейството ти. Ще трябва да пътуваш с асансьорите всяка вечер и да се връщаш сутрин.

— Че за асансьорите понякога са нужни часове! — негодувах аз. — Цялото ми свободно време ще минава в пътуване! Как да бъда член на ескадрата, след като не мога да живея с другите? Това е… Това е…

— Възмутително — довърши вместо мен Коб и срещна погледа ми. — Съгласен съм. Означава ли това, че ще се откажеш?

Поех си дълбоко дъх, след това поклатих глава.

— Браво на момичето. Ще кажа на останалите, че ти е отказано легло поради някаква тъпа вътрешна политика. — Той погледна военните полицаи. — Тези приветливи господа ще те изведат от комплекса, за да се уверят, че няма да спиш на улицата. — Той се приведе към мен. — Това е просто поредната битка, Пумпал. Предупредих те. Няма да ти улеснят живота. Ще следя за възможност да оправя тази работа. Дотогава бъди силна.

След това закуцука нанякъде.

Аз се облегнах на стената, останала без сили, сякаш някой ми беше отрязал краката. Никога няма да намеря своето място, осъзнах. Адмиралът ще се погрижи.

Полицаите решиха, че след като Коб си е тръгнал, могат да приближат.

— Тръгвам — казах, метнах на гръб раницата и тръгнах към изхода. Те ме последваха.

Исках да се сбогувам с другите, но… Нямах желание да им обяснявам. Затова просто си тръгнах. Щях да отговоря на въпросите им на сутринта.

Неочаквано се почувствах напълно изтощена.

Не им позволявай да видят, че са те пречупили, помислих си аз и тръгнах с изпънат гръб. Военните полицаи ме изведоха от сградата и в един от коридорите, по които минавахме, бях почти сигурна, че зърнах Железен юмрук да ме наблюдава, докато ме отвеждат.

Щом излязох от школата, войниците ме оставиха. Дотук с желанието да се уверят, че няма да спя на улицата. Може би Железен юмрук искаше точно това — да ме арестуват за скитничество и тя да успее да ме изхвърли от ЗСД.

Започнах да крача пред сградата, не исках да си тръгвам. Не исках да оставя другите и чувството за приятелска близост, което си представях.

Сама. Ето че отново бях сама.

— Просто не мога да го понеса, Коб! — разнесе се глас наблизо.

Това да не би да беше… Досадник?

Пристъпих по-близо до сградата и надникнах иззад ъгъла. Там беше задният вход на школата. Да, видях Досадник близо до входа да разговаря с Коб, който стоеше вътре.

Досадник вдигна ръце.

— Как да бъда щурмови командир, след като те не ме уважават? Как да давам заповеди, след като ме наричат по този начин? Трябва да намеря начин да го избия от тях. Да забраня. Да им наредя да ми се подчиняват.

— Синко — заговори Коб, — ти май не знаеш много за военните.

— Цял живот се обучавам за това!

— Тогава би трябвало да знаеш. Уважението не идва със значката. Идва с опита и времето. А пък името, то вече ти лепна, така че има само два варианта. Или не обръщай внимание и се примири с него и се надявай да го забравят, или го приеми, за да не ти е неприятно.

— Няма да направя такова нещо. То е равносилно на неподчинение.

Поклатих глава. На това му се казваше ужасен лидер.

— Хлапе… — започна Коб.

Досадник скръсти ръце.

— Трябва да се прибера. Очакват ме на официална вечеря с посланика на Високата пещера точно в седем. — Досадник тръгна към невероятно красив автомобил на улицата. Частен хавъркрафт със свой собствен, малък подемен пръстен. На няколко пъти бях виждала такива долу.

Досадник се качи в автомобила и го запали. Моторът измърка, някак по-първично от гладката мощ на бустера.

Небесни ангели-и-и, помислих си аз. Колко е богат този тип?

Семейството му сигурно имаше тонове заслуги, след като можеха да си позволят подобно нещо. А това означаваше, че е прекалено богат, за да спи с останалите. Той потегли с едно плавно движение. Стори ми се несправедливо, че онова, което ми бе отказано на мен, той захвърля като развалена хапка месо от плъх.

Метнах багажа на рамо, след това си тръгнах. Минах през портата на оградения комплекс на ЗСД, където други военни полицаи записаха излизането ми в една тетрадка. След това поех по широката улица към асансьорите. Кварталът ми се намираше в далечния край на Огнен рай, така че наистина щях да пътувам часове по този начин. Май трябваше да си намеря друго място, за да оставам близо до асансьорите долу.

Направо ми се гадеше. Тръгнах към асансьорите, но за тях чакаха дълги опашки, може би заради проблемите, които бяха имали по-рано. Стегнах се, готова да чакам, но след това се обърнах и погледнах наляво — зад сградите, зад полята. База Висина може да имаше щит и ограда, докато този импровизиран град — пълен с фермери, които бяха от Дръзки по различен начин — нямаше ограда. За какво ли? Единственото нещо навън беше прах, скали и… пещери.

Тогава ми хрумна една мисъл. Не беше далече…

Отдръпнах се от опашката за асансьорите и тръгнах покрай сградите, покрай насажденията. Фермерите, които работеха там, ме погледнаха, но не казаха нищо, когато излязох от града. Това беше истинският ми дом: пещерите, скалите, откритото небе. Бях прекарвала тук повече време след смъртта на татко, отколкото в Огнен рай.

Бяха ми нужни трийсет минути, за да се добера до пещерата с катастрофиралия кораб, но се ориентирах без много лутане. Отворът беше по-малък, отколкото го помнех, но аз си носех светлинното въже и успях да се спусна.

Старият кораб ми се стори по-разрушен, отколкото помнех. Може би защото току-що бях летяла на нов изтребител. Въпреки това пилотската кабина беше удобна, а седалката се спускаше до долу.

Идеята беше глупава. Ако паднеха отломки, можех да остана затрупана в пещерата. Само че бях твърде наранена, твърде изтощена и твърде изтръпнала, за да ми пука.

И така — легнала в импровизирано легло на забравен кораб — аз се унесох и заспах.

12.

Да се събудя в кокпита на изтребител се оказа най-невероятното нещо, което ми се беше случвало. Е, след… летенето.

Протегнах се в мрака, впечатлена колко пространство имаше в кокпита. Беше по-голям от тези на корабите на ЗСД. Включих светлинната гривна и погледнах часовника. 0430. Оставаха два и половина часа до явяването ми в час.

След всичко, което се беше случило, не бях уморена. Просто малко ме болеше от…

Нещо седеше и ме наблюдаваше от вътрешната страна на пилотската кабина.

Не бях виждала нищо такова в пещерите. Първо, съществото беше жълто. Плоско, дълго, леко топчесто, имаше си сини шипове по гърба, които се открояваха на яркожълтата кожа. Приличаше на гигантски гол охлюв с размерите на самун хляб, само че по-тънко.

Не различих очите, но начинът, по който се нагъваше — предната част се вдигаше — ми напомни малко за… катерица? Като онези, които в клас бяхме гледали на видео от дивия живот в пещерите за опазване на видовете.

— Ти какво си? — попитах тихо.

Стомахът ми изръмжа.

„И още по-важно“, добавих, „ставаш ли за ядене“?

Той изви „глава“ настрани, за да ме погледне — въпреки че така и не открих очи. Нито уста. Нямаше и лице. Издаде тихо просвирване, като от флейта, от задните шипове.

Ако имаше нещо, което бях научила, докато събирах гъби в пещерите, ярките цветове означаваха: „Не ме яж или много скоро братята ми ще ядат теб, човека“. Най-добре да не слагам странния пещерен охлюв в уста.

Стомахът ми изръмжа, но когато бръкнах в торбата, открих половин старо барче от водорасли. Може и да имах време, колкото да стигна до Огнен рай за храна, но така сякаш щях да се промъкна у дома с подвита опашка, победена.

Адмиралът искаше да ме пречупи, нали така? Тя обаче нямаше представа срещу какво се изправя. Аз бях дългогодишен ловец на плъхове от световна класа, добре обучена.

Облегнах се на седалката и порових отзад в изненадващо просторната кабина. Обикновено всеки сантиметър в изтребителя е нужен за нещо — а този изглежда имаше място за товари точно зад пилотското място и нещо, което приличаше на сгъваем катапулт за пътника.

Снощи си мислех, че съм видяла стари инструменти тук. И наистина открих намотано въже от пластмасови влакна. Запечатаната кабина го беше запазила, въпреки че това нещо бе на практика неразрушимо. Развих малко и го взех.

Подобието на охлюв остана върху контролния панел, наблюдаваше ме и от време на време наклоняваше „глава“, за да издава звуци като от флейта.

— Да — заговорих. — Само гледай. — Отворих капака докрай — снощи не посмях да го затворя от страх, че няма да влиза достатъчно въздух — и скочих долу. Точно както се надявах, чух подтичване в мрака и открих миши изпражнения близо до гъбите по стената.

Предпочитах да имам харпуна си, но засега и една примка щеше да ми свърши работа. Сложих барчето за примамка. Отстъпих доволно назад. Охлювът се беше преместил на крилото на стария кораб и тръбеше към мен по начин, който възприемах като любопитство.

— Тези плъхове — обясних аз, — много скоро ще опознаят гнева на глада ми, раздаден с помощта на малките клупове на справедливостта. — Усмихнах се, след това осъзнах, че говоря на странния пещерен охлюв, което бе ново падение, дори за мен.

Оставаше ми свободно време, затова погледнах към кораба. Във всеки друг случай бих се замислила как да оправя това чудо. След като направих теста, аз бях изградила във фантазиите си цяло бъдеще, в което се явявах със собствен кораб пред ЗСД и ги принуждавах да ме приемат.

Тези фантазии сега ми изглеждаха… прекалени. Това нещо не беше в добра форма. Не само заради извитото крило или счупените бустери отзад. Всичко, което не беше в пилотската кабина, беше надрано, изкривено или разкъсано.

Може би така бе само отвън. Ако вътрешностите бяха в добро състояние, тогава може би корабът можеше да се оправи.

Взех кутията с инструменти. Тя бе издържала проверката на времето не точно като въжето — изглежда малко влага бе попаднала в кутията — но ръждясалият гаечен ключ пак си беше гаечен ключ. Затова разместих част от скалите, след това се пъхнах под кораба, близо до подемния пръстен. Знаех основни неща за механиката, както и всички ученици, въпреки че не бях учила толкова усърдно, колкото маневрите по време на полет и строежа на корабите. Дърдорко винаги ми се караше, настояваше, че добрият пилот трябва да може да си поправи кораба.

Дори не си бях представяла, че ще попадна в стара пещера, осветена единствено от червено-оранжевите отблясъци на светлинната гривна, и ще се опитвам да се добера до панела към вътрешността на тази стара бракма. Най-сетне отстраних панела и надникнах вътре. Опитвах се да си спомня уроците.

Това е сигурно смукателното отвърстие на бустера и инжекционната система, а това трябва да е стабилизаторът на подемния пръстен…

Тук имаше твърде много неща, които не познавах, въпреки че успях да намеря енергийната матрица — кутия, широка половин метър, източникът на мощността на кораба. Откачих я сравнително трудно, след това изпълзях навън и използвах светлинната гривна, за да я изтегля изпод кораба.

Жиците, които я свързваха с кораба, бяха в добро състояние, колкото и да беше изненадващо. Който и да беше построил това нещо, се бе постарал електрониката да издържи. За енергийната матрица бяха използвани същите кабели, каквито ползвахме ние — каквито сме използвали във флота преди да се разбием на Метален рой. Може би това щеше някак да ми помогне да определя възрастта на кораба.

Промъкнах се отново отдолу и погледнах във вътрешността на изтребителя. Това пък какво е, недоумявах, когато одрасках кокалчета на голяма черна кутия. Гладка, с отразяваща повърхност, въпреки влиянието на годините, тя сякаш не се връзваше с останалите части от машината. Но пък коя бях аз, че да кажа кое пасва и кое не на толкова стар кораб?

Хрумна ми да отворя мъничката енергийна матрица на светлинната гривна, след това включих една от по-тънките жици на кораба в нея. Тихо звънтене се разнесе от предната част на кораба и в панела за достъп нещо просветна.

Небесни ангели. Очевидно матрицата на светлинната ми гривна беше твърде слаба, но аз имах истински източник на енергия, който може би щеше да успее да задейства някои от функциите на кораба. Той все още щеше да има извито крило и счупени бустери, но идеята ми се стори вълнуваща. Надникнах отново във вътрешността на кораба.

Охлювът беше вътре, увил се около една жица, висеше и ме наблюдаваше с нескрито любопитство.

— Стига де — подхвърлих аз. — Ти как влезе тук?

В отговор той затръби. Това същият охлюв ли беше или друг? Измъкнах се изпод кораба и проверих, но не видях други охлюви наоколо. Чух обаче драскане откъм близката стена, където в примката ми се беше хванал доста охранен плъх.

— Видя ли? — заговорих аз и се пъхнах под кораба. Охлювът тупна върху скалите. — А ти се съмняваше в мен.

Одрах и изкормих плъха, отделих месото. В кутията за инструменти имаше малка горелка и енергийната матрица на гривната бе напълно достатъчна за нея. С нея и парче метал си направих тиган — и скоро започнах да готвя плъха. Нямах подправки, но поне нямаше да ходя гладна.

Мога да използвам тоалетната в училище, помислих си аз. Това не ми беше забранено вчера. А в тоалетната имаше кабини за миене след тренировки. На сутринта можех да набера гъби, да заложа още капани и…

Наистина ли смятах да живея като пещерен човек?

Погледнах към плъха, който се готвеше. Или щях да живея тук, или да пътувам всяка вечер, както адмиралът очакваше.

Това бе начин да контролирам живота си. Те отказваха да ми осигурят храна и легло. Чудесно. Не ми трябваха подаянията им.

Аз бях от Дръзки.

13.

Както можеше да се очаква, когато пристигнах пред сградата в 0630, от военната полиция не ми забраниха да отида право в тоалетната. Измих си ръцете, изчаках, докато останалите жени излязат. След това бързо се съблякох, хвърлих дрехи и бельо в отделението за дрехи и се пъхнах в кабинката за миене — машина, чиято форма наподобяваше на ковчег, но в тесния край имаше дупка.

Цикълът отне по-малко от две минути, но аз изчаках, докато тоалетната остане празна отново преди да изляза и да си взема вече чистите дрехи. В 0650 бях седнала заедно с останалите в класната стая. Останалите бъбреха оживено за закуската в столовата, където бяха похапнали истински бекон.

Ще оставя гневът да кипи вътре в мен, мислех си аз в опит да се успокоя, до деня, когато той експлодира и отмъщението ще бъде мое! Дотогава нека кипи. Цвърчи като сочен бекон в горещ тиган…

Небесни ангели.

За съжаление, имаше по-голям проблем. Беше 0700 и единият от тренажорите беше все още празен. Дърдорко отново закъсняваше. Как, в името на звездите, успяваше да ходи на училище рано в продължение на цели десет години, а в пилотската школа успя да закъснее два пъти един след друг?

Коб влезе с куцукане в стаята, след това спря до мястото на Дърдорко и се намръщи. След малко самият Дърдорко застана на прага. Проверих разтревожено часовника, след това се отново обърнах към него. Дърдорко носеше раницата си.

Коб не каза и дума. Просто срещна погледа на момчето, след това кимна. Старият ми приятел се обърна, готов да си тръгва.

— Какво? — скочих от мястото си. — Какво става?

— Винаги има един — обясни Коб, — в деня след първата битка. Обикновено се случва по-нататък по време на обучението, но винаги се случва.

Не можех да повярвам, затова хукнах да догоня Дърдорко в коридора.

— Дърдорко?

Той не спря.

— Дърдорко? Какво правиш? — затичах след него. — Отказваш се след една нищо и никаква битка ли? Знам, че си разтърсен, но това беше мечтата ни!

— Не, Спенса — отвърна той и най-сетне спря в празния коридор. — Мечтата беше твоя. Аз просто те придружавах.

— Нашата мечта. Толкова учене, толкова упражнения. Пилотската школа, Дърдорко. Пилотската школа!

— Повтаряш думите така, сякаш не мога да те чуя. — Той се усмихна. — Само че не съм аз този, който не чува.

Зяпнах го.

Той ме погали по рамото.

— Май не съм справедлив. Винаги съм искал да вляза. Как да не се повлияеш, когато близък човек е толкова запален и мечтае само за това. Исках да докажа на себе си, че мога да издържа изпита. И го постигнах.

— Само че когато пристигнах тук, Спенса, и усетих какво е в действителност… Когато онези огнени топки ме поразиха, разбрах, че не мога да правя това всеки ден. Извинявай, Спенса. Не съм пилот.

Тези думи не носеха никакъв смисъл за мен. Дори звуците, които излизаха от устата му, ми се струваха странни, сякаш той говореше на чужд език.

— Мислих цяла нощ — продължи той с тъга. — Знам със сигурност, Спенса, винаги съм знаел, че не съм създаден за битки. Как само ми се иска да знаех какво да правя сега. Да издържа теста бе моята цел, това е.

— Ти се измъкваш — натъртих аз. — Предаваш се. Бягаш.

Той трепна и в този момент се почувствах ужасно.

— Не е нужно всеки да стане пилот, Спенса — засече ме той. — Има и други важни работи.

— Така твърдят. Но не говорят сериозно.

— Може и да си права. Не знам. Предполагам… Трябва да мисля, че има и друго. Има ли работа, която включва единствено полагането на тестове? Излиза, че съм много добър в това.

Той ме прегърна бързо — а през това време аз стоях изпаднала в шок, — след това си тръгна. Останах да гледам след него дълго, докато Коб не излезе, за да ме повика.

— Помотай се още малко, кадет — заяви той, — и ще запиша, че си закъсняла.

— Не мога да повярвам, че просто го оставихте да си тръгне.

— Част от работата ми е да забелязвам кои деца ще помогнат повече навън, вместо да ги оставя тук, за да ги убият. — Той ме побутна леко към стаята. — Неговото място няма да е единственото празно, когато ескадрата завършва. Върви.

Върнах се в стаята и се настаних в авиотренажора си, докато обмислях чутото. Коб сякаш бе доволен да изпрати един от нас. Колко ли студенти са били свалени пред очите му?

— Добре — заговори Коб. — Да видим какво помните от вчера. Сложете коланите, сложете каските и включете холографските прожектори. Вдигни ескадрата във въздуха, командире, и докажете, че не всичко е изтекло от ушите ви върху възглавниците. След това може и да ви науча как да летите наистина.

— Ами оръжия? — попита нетърпеливо Бим.

— Звездни ангели, не — сряза го Коб. — Ще се избиете един друг. Първо основните неща.

— Ами ако отново попаднем във въздуха, в битка? — попита Артуро. Все още нямах представа как да произнасям позивната му. Амфиба? Нещо подобно беше.

— Тогава — обясни Коб — се надявайте Странница да ги сваля, момче. Стига приказки! Дадох ви заповед, кадети!

Сложих си колана и включих устройството. Преди това обаче, преди холограмата да ме обгърне, погледнах за последно празното място на Дърдорко.

Цяла сутрин се упражнявахме как да се обръщаме едновременно.

Управляването на изтребител не беше като да пилотираш стар самолет, каквито някои от външните кланове използваха. Нашите кораби не само че имаха подемни пръстени, които да ни държат във въздуха — без значение каква беше скоростта ни или липсата на такава, — изтребителите имаха мощни устройства, наречени атмосферни гребла, които до голяма степен ни оставяха на прищевките на вятърното съпротивление.

Крилата също бяха важни, а атмосферата бе добре дошла поради много причини. Можехме да изпълним стандартно завъртане, да обърнем корабите си на една страна и да се носим като птици. Можехме да изпълняваме и остри маневри като да завъртим кораба в посоката, която искаме, след това да ускорим в тази посока.

Опознах разликите, докато повтаряхме маневрите и най-сетне ми писна от летене.

Бим не спираше да пита за оръжията. Момчето със синята коса не криеше ентусиазма си и това ми харесваше. Не бях обаче много съгласна с нетърпението му да стреля — ако някой ден исках да стана по-добра от Досадник, трябваше да изуча основното. Нали тъкмо неумелите завъртания ме бяха забавили по време на вчерашния сблъсък. Така че щом Коб искаше да упражнявам завои и завъртания, щях да го правя. Щях да изпълнявам завои и завъртания, докато пръстите ми прокървят — докато не протриех плътта по ръцете си и не се превърнех в скелет.

Скелет, който можеше да се обръща и завърта много, ама много добре.

Последвах формацията наляво, след това се насочих надолу, докато Драйфа се завъртя около оста си твърде далече, чак в моята посока. Размаза се в Еф Ем, чиито невидим щит отби удара. Еф Ем не беше достатъчно добра да компенсира сблъсъка, лашна се в другата посока и изгуби контрол.

И двете паднаха, разбиха се в скалистата повърхност и последваха две експлозии.

— Небесни ангели — възкликна Еф Ем. Тя беше толкова превзета със златните катарами на ботушите и стилната прическа.

Драйфа обаче просто се изсмя. Тя често се смееше и май се забавляваше прекалено много.

— Леле! — подхвърли тя. — На това му се казва експлозия. Колко точки получавам за това изпълнение, Коб?

— Точки ли? Ти да не би да си мислиш, че това е игра, кадет?

— Животът е игра — отвърна Драйфа.

— Ти току-що изгуби всичките си точки и умря — засече я Коб. — Ако отново започнеш да падаш и не можеш да си овладееш машината, катапултирай.

— Ами… как да го направя, ще ми кажете ли още веднъж? — помоли Нед.

— Ти сериозно ли, Нед? — попита Артуро. — Нали това го правихме вчера? Погледни ръчката между краката си. Виждаш ли огромното К между тях? За какво мислиш, че се отнася?

— Реших, че означава катастрофа.

— И какво правиш при катастрофа? Ако си в изтребител? Ти…

— Обаждам ти се — прекъсна го Нед. — И казвам: „Здрасти, Артуро. Къде е скапаният лост за катапултиране?“

Артуро въздъхна. Аз се ухилих и погледнах през прозореца към следващия кораб във формацията — едва виждах момичето вътре. Татуировките на Утринна роса се виждаха дори когато беше с шлем. Тя побърза да извърне поглед. Дори не се усмихна.

Така да бъде.

— Върнете се по местата — нареди Коб. — Почти е време за обяд.

— Да се връщаме ли? — оплака се Бим. — Не може ли просто да изключим холограмите и да отидем да се натъпчем?

— Разбира се. Изключи симулатора, наяж се, след това заминавай там, откъдето си дошъл — защото нямам време за кадети, които отказват да се упражняват в кацане.

— Извинявам се, господине.

— Не хаби радиовълни с извинения, кадет. Просто следвай заповедите.

— Добре, ескадра — обади се Досадник. — Стандартна позиция, завой към 165.

Изпълнихме, подредихме се и полетяхме към виртуалната версия на Алта.

— Коб — попитах аз, — ще практикуваме ли овладяване на кораба при неконтролируемо спускане?

— Пак ли това? — попита той. — Много рядко може да попаднете в такава ситуация и ако това се случи, искам да овладеете дръпването на лоста за катапултиране. Не искам да се разсейвате с гръмки идеи да спасите кораба.

— Ами ако сме могли да го спасим, господине? — попита Джорген. — Не трябва ли добрият пилот да направи всичко по силите си, за да запази подемния пръстен? Те са толкова редки, че традицията повелява да…

— Не ми цитирай разни тъпи традиции — сряза го Коб. — Имаме нужда от добри пилоти колкото и от подемни пръстени. Ако падането ти е неконтролируемо, тогава катапултираш. Ясно ли е?

Някои от другите отговориха. Аз мълчах. Той не оспори най-важния факт — че ако кадет катапултира и корабът му се разбие, няма да лети никога повече. Може би когато станех пълноправен пилот, можех да мисля за катапултиране, но засега нямах никакво намерение да дърпам лоста.

Ако някой ми отнемеше това, бе все едно да умра.

Кацнахме и холограмите се изключиха. Останалите започнаха да се изнизват от стаята към стола за обяд, смееха се заедно колко страхотно изглеждали Еф Ем и Драйфа, когато се сблъскали. Кималин забеляза, че се бавя и се опита да спре, но Коб внимателно я избута от стаята след другите.

— Вече им обясних положението — успокои ме той, когато спря на прага. — От асансьори казаха, че снощи не си слизала в Огнен рай.

— Ами… знам една малка пещера, на около половин час път пеша извън града. Прецених, че ще спестя време, ако остана там. Цял живот съм проучвала тунелите. Там ми е добре.

— Както прецениш. Днес донесе ли си обяд?

Поклатих глава.

— Отсега нататък си носи. Няма да търпя гладът да те разсейва по време на обучението. — След това тръгна. Скоро след това чух гласове в далечината. Откъм столовата се носеше смях.

Замислих се дали да не се поупражнявам още, но не бях сигурна дали ми е позволено да ползвам машините без инструктор. Нямах намерение да седя и да бездействам цял час, затова реших да се поразходя. Странно колко изтощена се чувствах от летенето, а имах още много нервна енергия заради седенето.

Излязох от сградата — забелязах двамата военни полицаи в коридора. Да не би да ме пазеха да не открадна някоя филия хляб? Адмиралът хабеше много ресурси заради враждебното си отношение към един кадет. От друга страна, ако искаш битка, тогава се бий, за да победиш — и аз щях да направя точно това.

Излязох от базата на ЗСД и се насочих към овощната градина извън оградата. Въпреки че имаше работници, които се грижеха за дърветата, други хора в униформи вървяха между тях, по продължение на пътеката имаше пейки. Май не бях единствената, която се наслаждаваше на истинските растения. Не на гъби или мъх, а на истински дървета. Отделих цели пет минути, за да докосвам кората и листата, донякъде убедена, че всичко това е направено от някаква страхотна пластмаса.

Най-сетне излязох и вдигнах поглед към пояса с отломки. Както винаги, различих форми, убито сиво, линии в небето, въпреки че беше твърде далече, за да видя нещо конкретно. Точно над мен се движеше някаква светлина, толкова ярка, че не можех да гледам право в нея, без очите ми да се насълзят.

Не забелязах дупки сред отломките. Онзи случай с татко беше единственият, когато видях космоса — там горе имаше твърде много пластове боклуци, които кръжаха в безсистемна орбита.

Какви ли са били хората, които бяха построили всичко това? Някои от децата в моя клан дори шушукаха, че Метален рой бил всъщност старата земя, но татко се изсмя, когато чу. Очевидно планетата била твърде малка, а ние имахме карти на земята, които не пасваха.

Но те са били човешки същества или поне са използвали нашия език. Поколението на бабчето — екипажът на Дръзки и флотът — са знаели, че Метален рой е тук. Бяха дошли на старата изоставена планета нарочно. Да се скрият, въпреки че кацането е било много по-катастрофално, отколкото са възнамерявали. Опитах се да си представя какво им е било. Да изоставят небето, да слязат от корабите, да бъдат принудени да се разделят на кланове и да се крият. Странно ли са се чувствали, когато са вдигали очи и са виждали тавана на пещера, както се чувствах аз всеки път, когато поглеждах нагоре и виждах небето?

Продължих да обикалям по пътеките на овощната градина. Работниците тук излъчваха някакво грубовато приятелско отношение. Усмихваха ми се, когато минавах. Някои ме поздравяваха бързо, неофициално. Питах се как ли ще реагират, ако разберат, че съм дъщерята на Преследвач, небезизвестния страхливец?

След като обиколих градината и се насочих към класната стая, се разминах с доста хора в костюми и поли, тръгнали на официална обиколка в овощната градина. С такива дрехи се обличаха посетителите от долу; богати на заслуги хора, които се бяха преместили в дълбоките пещери, на по-безопасни, по-защитени места, където да оцелеят след бомбардировка. Хора като Джорген и приятелите му.

Струваха ми се прекалено… чисти.

Докато се отдалечавах, забелязах нещо любопитно: между овощната градина и базата видях редица малки хангари за автомобили. Вратата на единия беше вдигната и там се подаваше хавъркрафта на Досадник. Надникнах, забелязах лъскавия хром и бебешко синия цвят. Готин, удобен и очевидно скъпа кола. Защо беше забутан тук, извън базата?

Може би не иска останалите кадети да го молят да ги вози, помислих си аз. Едва потиснах желанието си да направя някоя гадория на автомобила. Едва.

Минах през портата, след това пристигнах в стаята ни преди останалите. Отидох и седнах на мястото си — вече имах чувството, че много отдавна не съм сядала в кокпит. Настаних се и въздъхнах щастливо. Погледнах настрани и открих, че някой ме наблюдава.

Скочих почти до тавана. Не бях забелязала застаналата до стената Утринна роса. Истинското ѝ име беше Магма или Магна, но така и не го бях запомнила. Ако можех да съдя по подноса на плота пред вичианката, тя си беше донесла храната тук и се хранеше сама.

— Здрасти — започнах. — Какво имаше за обяд? Мирише на сос. Яхния с водорасли ли? Картофено пюре? Свински пържоли? Не се страхувай, че ще ти взема обяда. Аз съм войник. Давай го направо.

Тя просто извърна глава, а лицето ѝ си остана безизразно.

— Твоите хора са от тюлените, нали? — попитах. — На борда на Дръзки. Аз съм наследница на хората от флагманския кораб — екипажа от машинното. Може прабабите и дядовците ни да са се познавали.

Тя не отговори.

Стиснах зъби, след това станах от мястото си. Застанах пред нея и я накарах да ме погледне в очите.

— Проблем ли имаш с мен? — попитах.

Тя сви рамене.

— Справи се с него — продължих.

Тя отново сви рамене.

Докоснах я по ключицата.

— Не ме предизвиквай. Пет пари не давам колко са страховити вичианците; няма да ходя никъде, освен нагоре. И пет пари не давам дали ще ми се наложи да те стъпча и прескоча, за да стигна там.

Врътнах се и се върнах в тренажора, настаних се и се почувствах доволна. Трябваше да покажа такова отношение на Досадник. Спенса воинът. Да… усещането беше велико.

Най-сетне останалите се върнаха и заеха местата си. Кималин застана до мен. Дългата ѝ, къдрава, тъмна коса подскочи, когато се завъртя на една страна, след това на другата, сякаш да провери дали останалите ни гледат.

Пусна питка хляб в скута ми.

— Коб ни каза, че си забравила да си донесеш обяд — прошепна тя. След това се изправи и тръгна в обратната посока, заговори високо. — Каква прекрасна гледка на небето се разкрива оттук! Както казва Светицата: „Добре че е светло през деня, в противен случай нямаше да можем да виждам колко е красив денят!“.

Коб я погледна и изви очи.

— Затегнете коланите — обърна се той към групата. — Време е да научим нещо ново.

— Оръжия ли? — попита нетърпеливо Драйфа. Бим закима, докато се настаняваше.

— Не — отсече Коб. — Обръщане. В другата посока. — Каза го равнодушно, а когато аз се изкисках, той ме погледна гневно. — Това не беше шега. Аз не се шегувам.

Да, бе, сигурно.

— Преди да пуснем холограмите — продължи той, — трябва да ви попитам как се чувствате след досегашните инструкции.

— Какво? — попита Нед и стисна широката рамка, за да влезе в кокпита си. — Нашите чувства ли?

— Да, вашите. Какво?

— Просто съм… изненадан, Коб — призна Нед.

— Задаването на въпроси и слушането са значителна част от ефективното преподаване, Никога! Така че млъквай и ме остави да продължа.

— Ами добре, господине.

— Щурмови командир? Ти какво мислиш по въпроса? — попита Коб.

— Увереност, господине. Тези тук са кръгла нула, но аз мисля, че ще можем да ги обучим. С вашия опит и моя…

— Достатъчно — прекъсна го Коб. — Никога?

— В момента съм малко объркан… — призна Нед. — И ми се струва, че изядох прекалено много енчилади…

— Драйфа!

— Отегчена, господине — не скри тя. — Може ли просто да се върнем към играта?

— Двуглав дракон с тъпо име?

— Амфисбена, господине! — подсказа му Артуро. — Честно казано, не бях много навътре в днешните занимания, но се надявам упражненията на основни неща да ни бъдат от полза.

— Отегчен — повтори Коб и записа нещо в клипборда, — и си мисли, че е по-умен, отколкото е в действителност. Страннице?

— Върховничко!

— Пилотите никога не се чувстват „върховничко“, момиче. Ние сме заредени с енергия.

— Или — добавих аз — нахъсани от възможността да сеем смърт сред нахлуващите врагове.

— И това — кимна Коб, — ако сте психопати. Утринна роса?

— Добре — промълви татуираната.

— По-високо, кадет!

— Добре.

— И? Тук имам три реда. Трябва да запиша все нещо.

— Аз… пет пари не дава… за много… — отговори тя със силен акцент. — Добре. Добре достатъчно, така ли?

Коб вдигна поглед от написаното и присви очи. След това записа нещо на листа.

Утринна роса се изчерви и сведе очи.

Тя не говори английски, осъзнах аз. Ангели небесни. Аз съм пълна идиотка. На старите кораби са били включени различни култури от земята — разбира се, че има групи, които след като в продължение на три поколения са живели в изолирани кланове, не говорят моя език. Дори не бях се замисляла досега.

— Бим? — попита Коб. — Момче, ти имаш ли вече позивна?

— Още мисля по въпроса! — призна Бим. — Искам да попадна на нещо хубаво! Ами… какво да кажа… та кога ще ни научите на оръжията?

— Ще ти връча личното си оръжие — заяви Коб, — ако обещаеш да се застреляш. Просто ще напиша „нетърпелив да бъде убит“. Тъпи формуляри. Еф Ем!

— Непрекъснато се чудя на токсичната агресия, която присъства навсякъде в културата на Дръзки — заяви добре облеченото момиче.

— Това е нещо ново — записа Коб. — На адмирала много ще ѝ хареса. Пумпал?

— Гладна, господине. — Освен това бях тъпа. Невероятно тъпа. Погледнах отново към Утринна роса и се замислих как бях решила, че е надменна. Сега вече виждах нещата в нова светлина, след като чух изразения тромав акцент и грешните изречения. Как тя извръщаше поглед, когато някой разговаряше с нея.

— Добре, приключихме с това — повиши глас Коб. — Затягайте коланите и пуснете холограмите!

14.

— Вие сте слабото звено в нашата защита — натърти Коб, мина през центъра на класната стая и заговори на деветимата в симулаторите преди да пуснем холограмите. — Корабът ви може да ускорява до невероятна скорост и да прави виражи, след които няма да оцелеете. Той е много по-способен от вас. Ако умрете там горе, няма да е, защото корабът ви е предал, а защото вие сте предали кораба.

Беше минала цяла седмица, по-голямата част в пълна мъгла. Всеки ден тренирахме на авиотренажора, влизахме в центрофугата, след това аз всяка нощ спях в кокпита на древния изтребител. Беше ми писнало от неподправени плъхове и гъби.

— Джи форсът е най-големият ви враг — продължи Коб. — Не можете единствено да следите джи форса, трябва да внимавате в коя посока ви изтласкват. Човешките същества могат да понесат разумно количество джи форс на заден, както когато сте в права линия.

— Ако обаче се изстреляте нагоре или направите остър завой, джи форсът ще ви потегли надолу и ще свали кръвта от главата ви в краката. Мнозина ще останат впримчени в гравитационното привличане — ще изпаднат в безсъзнание — след девет или десет джи по този начин. Ако се завъртите по оста си, тогава включете бустерите в обратната посока, както практикувахме… Можете много лесно да минете над сто джи, колкото вътрешностите ви да станат на супа от неочакваното рязко движение и завъртане.

Нед вдигна ръка.

— Защо тогава учим тези маневри?

— Грав капс — обадих се аз.

Коб ме посочи и кимна.

— Корабите ви могат да компенсират неочаквания и краен джи форс. Летателните апарати на ЗСД имат нещото, наречено Гравитационни капацитатори. Когато смените посоката или подадете бързо скорост, Грав капс се включват и противостоят на силата. Грав капс могат да работят в продължение на около три секунди и имат нужда от кратко време за презареждане, така че са най-полезни, когато правите остър завой.

Това вече ми беше известно. Всъщност Нед трябваше да го знае, ако бе принуден да учи за теста. Затова отпуснах мислите си към счупения кораб. Не бях напреднала много по него, тъй като отделях повече време за лов и приготвяне на месото на плъховете. Все още имах нужда от енергийна матрица…

— Корабите ви имат три вида оръжия — продължи Коб.

Чакай малко, оръжия ли? Насочих отново вниманието си към часа и забелязах, че Бим е наострил уши. Беше симпатично как откликваше, също като малко кученце, всеки път, когато някой споменеше оръжия.

— Да, Бим — обърна се към него Коб. — Оръжия. Не се подмокряй от вълнение. Първото е базовият деструктор — главното ви оръжие, но също така най-малко ефективното. То изстрелва концентриран лъч енергия и обикновено стреля на пулсации от кратко разстояние.

Коб спря до мястото на Кималин.

— И по-рядко, може да бъде заредено за много точна стрелба от разстояние. Повечето пилоти използват тази функция, за да довършат повреден кораб или да набележат врага по време на засада. За да поразите активна цел от разстояние с деструктор се изисква невероятен усет и умение.

Кималин се усмихна широко.

— Не се възгордявай — сряза я Коб. — Деструкторът е на практика безполезен срещу враг с щит — въпреки че вие пак ще стреляте по тях при всяка възможност, тъй като човешката природа се надява на късметлийско попадение. Ще се опитам да избия това от главите ви, но честно казано, дори обучени пилоти се държат за деструкторите си, сякаш са тъпи писма от ученическата им любов.

Бим се изкиска.

— Това не беше шега — сопна се Коб. — Включете холограмите.

Включихме тренажорите и неочаквано се озовахме на площадката за излитане. Щом се издигнахме във въздуха и потвърдихме позициите си, гласът на Коб започна да пропуква в каските.

— Така. Звездите да са ни на помощ, време е да започнете да стреляте. Спусъкът на деструктора е копчето до показалеца ви на контролната сфера. Давайте.

Натиснах колебливо копчето. Три бели лъча се изстреляха в бърза последователност от острия като молив нос на изтребителя ми. Ухилих се и продължих да натискам отново и отново. Просто така, бях получила власт над живота и смъртта! И то за нещо повече от най-обикновени плъхове!

— Не го хаби, Пумпал — нареди Коб. — Следи стрелката върху дросела. Онази, която можеш да завъртиш с палеца на лявата ръка. Това е контролът за честотата на стрелба. Топ позицията е непрекъснат огън. Това е любимата позиция на всеки малоумен, видиотен пилот, когото не съм обучавал.

— Ами онези от нас, които си останат малоумни видиотени пилоти? — попита Нед. — И все пак са обучавани от вас?

— Не се подценявай, Никога — отвърна Коб. — Никога не си бил малоумен и видиотен. Втората позиция е за пулсации. Третата е за изстрел на далечно разстояние. Забавлявайте се. Дайте всичко от себе си.

Той накара няколко крелянски кораба да се появят пред нас. Те нито летяха, нито се движеха; просто си стояха. Упражнение за стрелба по мишени ли беше това? Винаги съм искала да се упражнявам в стрелба по мишени — още откакто бях малко момиченце и хвърлях камъни по други камъни с причудлива форма.

Заедно сеехме смърт и разруха във въздуха.

Пропускахме.

Пропускахме с мили, както изглеждаше, макар корабите да не бяха чак толкова далече. Стиснах зъби и пробвах отново, превключех на различни позиции, местех кораба с контролната сфера, стрелях с всичко, което разполагах. Но, ангели небесни… колкото и близо да изглеждаше всичко, все още имаше празно разстояние за стрелба.

Досадник най-сетне уцели, свали един от корабите сред огнени искри. Изпъшках, съсредоточих се над един кораб. Хайде!

— Давай, Страннице — подвикна Коб.

— Мислех да им дам шанс, господине! — отвърна Кималин. — „Победата невинаги означава, че си най-добрият“, нали така.

— Достави ми удоволствие — настоя Коб.

— Ами добре. — Корабът ѝ зарежда няколко секунди, след това съсредоточи лъч светлина, който раздроби крелянски кораб в небето. Тя повтори отново постижението си, след това отново и накрая четвърти път.

— Че това е като да се опитваш да уцелиш пода с камък, господине — заяви тя. — Те дори не се движат.

— Как? — попитах аз изпълнена със страхопочитание. — Как се научи да стреляш така, Страннице?

— Обучението на баща ѝ — досети се Драйфа. — Помниш ли? Историята с гъбата, която приличала на катерица.

Еф Ем се разсмя и аз чух нещо като кикот дори от Утринна роса. Само че аз не знаех нищо за гъби и катерици — сигурно това бе история, която са си разказвали вечерта, в спалното. Докато аз съм се връщала към пещерата.

Натиснах с всички сили копчето за деструктора и успях — забележително — най-сетне да уцеля една от мишените. Искрите, които се разпиляха, ми доставиха огромно удоволствие.

— Добре — обади се Коб. — Стига вече глупости. Спирам ви деструкторите.

— Но ние едва започнахме! — възмути се Бим. — Не може ли малко близък бой?

— Добре — съгласи се Коб. — Ето ти.

Останалите крелянски изтребители — десетината, които не бяхме успели да свалим — неочаквано се устремиха към нас и ни засипаха с огън. Драйфа извика възторжено, но аз прецених и бързо се изтеглих.

Кималин падна първа в облак от светлина и искри. Аз направих двойно завъртане като наблюдавах червената линия на екрана, която показваше какъв джи форс ще изпитвам. Коб беше прав — Грав кап ме защитаваше, когато изпълнявах бърз завой, но трябваше да внимавам да не прекъсне по средата на маневрата, защото тогава щях да бъда прикована от джи форса.

Изтеглих се нагоре сред огън и експлозии, отломки от корабите на останалите кадети.

— Опитахме се да възпроизведем крелянската технология — разнесе се спокойният глас на Коб в контраст с лудостта около мен. Нед изкрещя, когато го уцелиха. Утринна роса падна, без да вдига шум. — Така и не успяхме. Те имат по-добри деструктори и по-добри щитове. Това означава, че в боя с тях сме по-зле и откъм оръжие, и откъм защита.

Аз бях заета с оцеляването си. Правех виражи, избягвах попадения и се стрелках настрани. Три крелянски кораба — цели три — ме следваха и един ме порази с унищожителна огнена сила. Опитах с превъртане надясно, но ме порази нов удар и на таблото се включиха предупредителни светлини. Щитът ми беше паднал.

— Трябва да уцелите един крелянин поне шест пъти, за да свалите щита — обясни Коб. — Те обаче ще постигнат същото с две или три попадения.

Направих лупинг. Изстрелите поразяваха моите хора — те се превръщаха в огньове на фона на смрачилото се небе. Един-единствен кораб все още летеше и аз знаех — нямаше нужда да поглеждам към номера на корпуса — че това е Джорген. Той беше много по-добър пилот от мен.

Това все още не ми даваше мира. Изръмжах, излязох от лупинга, опитах се да мина зад един от враговете. Почти… успях…

Нямах контрол. Корабът престана да ми се подчинява. По време на лупинга бях превишила джи форса и Грав капс бяха изключили. Макар тялото ми да не усещаше тук, ако бях в истински кораб, щях да съм изгубила съзнание.

Крелянски кораб се отърва от мен с почти небрежен изстрел и холограмата ми се размаза. След това балонът изчезна и аз се озовах в класната стая. Джорген издържа още поне седемнайсет секунди. Броих ги.

Отпуснах се на седалката, пулсът ми туптеше бързо. Това бе все едно да наблюдавам края на света.

— Да предположим, че се доближавате до компетентността — рече Коб. — Разбирам, че това е доста откачена фантазия, но аз съм оптимист. Ако можехте да летите по-добре от средния крелянски кораб, щяхте пак да сте в неизгодна позиция, защото използвате единствено деструктори.

— Значи сме прецакани — изправи се Еф Ем.

— Не. Просто трябва да се бием различно и по някакъв начин да компенсираме недостатъците си. Закопчавайте коланите, кадети.

Тя щракна колана и холограмите се включиха отново, а ние се подредихме в редица под небето. Крелянските кораби се появиха в безшумна формация пред нас. Този път ги погледнах по-подозрително и показалецът ми нямаше търпение да ги засипе с огън от деструктора.

— Драконче — обърна се Коб към Артуро. — Натисни копчетата до трети и четвърти пръст. Натисни ги едновременно.

Корабът ми се разклати, а от Артуро изригна светлина, също като разплискана вода.

— Ехо! — възмути се Драйфа. — Щитът ми е паднал.

— И моят — обади се Кималин.

— И моят — не остана по-назад Артуро.

— Моят е вдигнат — похвали се Досадник, както и някои от другите.

Щитът на Артуро падна, помислих си аз, както и на двата кораба в редицата до него. Приведох се напред, погледнах извън балона, който обгръщаше кокпита. Любопитството ми беше събудено. Докато учех, се бях запознала със спецификациите на бустерите, методи за летене, подемни пръстени — на практика всичко за изтребителите, с изключение на спецификациите на оръжията.

— ОМП — подхвърли Коб. — Обърнат Магеланов Пръстен. Той напълно ще премахне всеки щит на кораб — включително и вашите. Има много къс обхват, така че трябва буквално да се промъкнете в двигателя на креляните преди да го активирате.

— Ключът да победите креляните не е да ги обсипете с огън. Важното е да маневрирате по-добре от тях, да се съюзите срещу тях, да мислите по-бързо от тях. Креляните летят индивидуално. Те почти никога не се подкрепят.

— Затова пък вие ще се биете в традиционни двойки. Ще действате така, че да включите ОМП по начин, който дава на партньора ви чисто поле за изстрел. Трябва обаче да знаете, че като задействате ОМП, оставате уязвими, докато не включите отново щита си.

Неочакван взрив светлина наблизо накара Еф Ем да изругае тихо.

— Извинявай! — рече Утринна роса с характерния си акцент. — Извинявай, извинявай! — Това бе всичко, което изрече този ден.

— Кое е третото оръжие? — полюбопитства Досадник.

— Светлинните копия — досетих се аз. Бях чела за тях, но в книгите не пишеше нищо конкретно.

— А-ха, значи знаеш за тях, Пумпал — зарадва се Коб. — Така си и мислех. Разкажи ни малко.

— Ами, добре. Но защо аз?

— Те работят по много подобен начин на по-малките си братовчеди: светлинните гривни. Струва ми се, че имаш известен опит.

Той пък откъде знаеше? Носех си гривната в час, тъй като трябваше да влизам и излизам от пещерата, но мислех, че е скрита под дългите ръкави на гащеризона.

— Палец и малкото пръстче — обясни Коб, — копчета от двете страни на контролната сфера.

Точно така. Защо не? Натиснах дросела напред и излязох от редицата, приближих реещите се крелянски кораби. Избрах си един, жиците отзад потрепваха. Както и всички други кораби, имаше подемен пръстен — стандартен размер от около два метра в диаметър — и той блестеше в меко синьо под него.

Крелянският кораб изглеждаше още по-зловещ отблизо. Имаше странен вид на нещо недовършено, макар да не беше така. Жиците, които висяха отзад, сигурно бяха оставени така нарочно, а дизайнът му определено беше извънземен. Не беше недовършен, а направен от същества, които мислеха различно от хората.

Притаих дъх, след това натиснах копчетата, които Коб беше посочил. Линия от разтопено червено изскочи от предната част на кораба ми и се прикрепи към крелянския кораб. Както Коб беше казал, работеше също като светлинното въже — и се изстреля от моя изтребител като харпун.

Леле, помислих си аз.

— Светлинни копия — повтори Коб. — Вероятно сте виждали по-малките им братовчеди на китките на пилотите; използвани са били от инженерите в стария флот, за да се прикрепят, докато работят над машини при нулева гравитация. Пумпал има такава, незнайно откъде — за която реших да не споменавам пред интенданта.

— Благодаря…

— Можеш да ми благодариш като мълчиш, когато говоря — сложи ме на мястото ми Коб. — Светлинните копия са нещо като енергийно ласо, свързват те с нещото, което искаш да пронижеш. Можете да ги използвате, за да се прикрепите към вражески кораб или пък когато сте на терен.

— На терен ли? — попита Артуро. — Искате да кажете да се прикрепим към земята ли?

— Нищо подобно — отвърна Коб.

Небето експлодира и аз вдигнах поглед, ахнах, когато вечните отломки започнаха да падат като дъжд от огнени топки. Свръхнагрят метал и други боклуци се превърнаха в падащи звезди в атмосферата.

Бързо завъртях кораба си, след това натиснах дросела и се върнах в редицата. На отломките им трябваха няколко минути, за да започнат да падат около нас, някои парчета блестяха по-ярко от други. Те се движеха с различна скорост и аз осъзнах, че някои от падащите отломки имат подемен камък, който блести в синьо вътре в тях и ги задържа нависоко.

Отломките се разбиха в няколко от крелянските изтребители и ги превърнаха в пепел.

— Креляните обикновено атакуват, когато започнат да падат отломки — напомни ни Коб. — Те нямат светлинни копия и въпреки че са маневрени, кораб на ЗСД с добър пилот може да ги изпревари и остави зад себе си. Често ги водим насред падащите отломки. Там светлинният харпун е най-доброто ви оръжие — затова през следващия месец ще тренираме с тях. Всеки идиот с пръст може да стреля с деструктор. Но трябва да си истински пилот, за да прелиташ сред отломките и да ги използваш в своя полза.

— Виждал съм пилоти, които използват светлинните си копня, за да изтеглят креляните така, че да се сблъскат, лепват за тях късове космически боклук или дори изтеглят партньора си от опасна ситуация. Можете да се обърнете неочаквано като се закачите за едро парче и се завъртите около него. Можете да хвърляте отломки по врага като елиминирате щита им и ги разбиете. Колкото по-опасно е бойното поле, толкова повече преимущества има добрият пилот. А когато приключите, вие ще бъдете добри пилоти.

Наблюдавахме как отломките падат и горенето им хвърляше отблясъци върху купола около мен.

— Значи… — започнах аз. — Казвате, че в края на обучението очаквате да използваме хващателни куки, направени от енергия, за да разбиваме враговете с горящи парчета космически отломки, така ли?

— Да.

— Това… — прошепнах, — е най-красивото нещо, което съм чувала.

15.

Свързах две жици — работех на червено-оранжевите отблясъци в иначе тъмната пещера — след това ги омотах с изолирбанд. Така, помислих си аз, отстъпих назад и забърсах чело. През изминалите няколко седмици успях да намеря работеща енергийна матрица в стар нагревател за вода в депо за рециклиране в Огнен рай. Познавах един, който работи там и той се съгласи срещу месо от плъхове да си затвори очите, за да мога да се поразровя в депото.

Освен това си взех част от запасите, скрити извън Огнен рай. Направих си нов харпун и измайсторих подобие на кухня, в която имах истински котлон, дехидратор и малко подправки. Отбих се у дома, за да взема Кърваво писмо, старото плюшено мече. Той се превърна в чудесна възглавница. Зарадвах се, когато видях мама и бабчето, въпреки че не им казах, че живея в пещера.

— Казвай — обърнах се към Кръвожадния охлюв на разрушението. — Ще се получи ли?

Малкият пещерен охлюв в жълто и синьо се настани на една скала наблизо.

— Получи? — затръби той.

Той умееше да имитира шумове, но тръбящото звучене си оставаше във всичко, което повтаряше. Бях почти сигурна, че просто ме имитира. А и честно казано, не знаех дали „той“ е наистина той — не бяха ли охлювите и едното, и другото?

— Получи! — повтори Кръвожадния и аз приех думата оптимистично.

Щракнах ключа на енергийната матрица с надеждата опитът ми да се получи. Диагностичният панел отстрани на стария кораб запримигва и аз чух странен звук откъм кокпита. Забързах натам и се качих върху кутията, която използвах вместо стълба, за да влизам вътре.

Звукът долиташе от един панел — звучеше ниско, като производствен шум. Дали не беше метално вибриране? След като го слушах в продължение на минута, тонът се промени.

— Какво е това? — попитах Кръвожадния, погледнах надясно и както очаквах, той се оказа там. Дребната твар умееше да се движи много бързо, когато искаше, но никога не го правеше, когато го гледах.

Кръвожадния наклони глава на една страна, след това и на другата. Шиповете на гърба му потрепериха и той имитира шума.

— Погледни само колко ниско са светлините. — Докоснах с пръст контролния панел. — И тази енергийна матрица не е достатъчно голяма. Ще ми трябва специална, направена за кораб или сграда, не за нагревател. — Изключих я, след това проверих часовника на светлинната гривна. — Дръж всичко под око, докато ме няма.

— Няма! — отвърна Кръвожадния.

— Не е нужно да се вълнуваш чак толкова. — Побързах да се преоблека в гащеризона и преди да тръгна, погледнах отново кораба. Въобще не ми е по силите да оправя това чудо, помислих си аз. Защо изобщо се опитвам?

Въздъхнах, завързах светлинното въже за един камък, хвърлих другия край така, че да се лепне за камък близо до входа на пещерата, след това го сграбчих и се прехвърлих при пукнатината, за да се измъкна навън и да отида в час.

Приблизително час и половина по-късно аз наместих шлема — който дразнеше кожата на главата ми — след това протегнах ръце към контрола на кораба и профучах покрай огромен отломък. В истинския живот той щеше да пада на огнено кълбо, но на холограмата Коб го беше застопорил във въздуха, за да можем да тренираме.

Бях започнала да избягвам късовете доста умело, въпреки че не бях сигурна как ще се получи това умение, когато те започнат да се сипят с разрушителния си потенциал. Важното беше да напредвам с малки крачки.

Включих светлинното копие, което изскочи изпод кораба ми. Блестяща линия от червено-оранжева енергия прониза огромното парче космически боклук.

— Ха! — възкликнах. — Виж ти! Уцелих!

След като прелетях покрай отломъка, светлинното копие се обтегна и инерцията ме накара да завия. Корабът ми се изви, накъдето го водеше въжето — включи се Грав кап, — след това се заби в друг отломък.

Когато бях по-малка, играехме една игра с топка на връв, прикрепена към висок стълб. Ако удариш топката, тя се завърта около стълба. Светлинните копия бяха нещо подобно, само че в тази игра отломките бяха стълбът, а аз бях топката.

Коб въздъхна до ухото ми в шлема, когато холограмата стана черна в мига, в който умрях.

— Слушай — изтъкнах аз, — поне удари проклетото нещо този път.

— Поздравления — заговори той — за моралната победа, когато умираш. Сигурен съм, че майка ти ще бъде много горда, когато ѝ изпратят значката като разтопен къс метал.

Изсумтях и изпънах гръб, показах се от кокпита, за да погледна Коб. Той вървеше по средата на стаята и говореше в ръчна радиостанция, за да можем да го чуваме в шлемовете, въпреки че бяхме едни до други.

Десетте авиотренажора образуваха кръг, подът в средата си имаше собствен проектор, който бълваше малки репродукции на онова, което преживявахме. Осем малки холографски кораба се стрелкаха около Коб, който ни наблюдаваше като някакъв огромен бог.

Бим се заби в един отломък близо до главата на Коб и дъждът от искри изглеждаше така, сякаш на инструктора ни неочаквано му е хрумнала страхотна идея. Може би беше осъзнал, че всички ние сме напълно безполезни.

— Включи си сензорите за близост, Бим! — нареди Коб. — Трябваше да видиш, че този къс се носи към теб!

Бим излезе от холограмата и си свали шлема. Прокара пръсти през синята си коса, изглеждаше отчаян.

Пъхнах се обратно в моята пилотска кабина, когато корабът ми се появи отново в края на бойното поле. Утринна роса беше там, кръжеше, наблюдаваше как останалите се стрелкат между късове метал. Приличаше на описанията на бабчето на астероиден пояс, въпреки че действието пред нас се развиваше в атмосферата, не в космоса. Обикновено се сблъсквахме с креляните на височина някъде между десет хиляди и четирийсет хиляди фута.

Корабът на Бим се появи близо до нас, въпреки че той не беше в него.

— Утринна роса! — подвикна Коб. — Не се колебай, кадет! Влизай вътре! Искам да се залюлееш на толкова много скапани въжета, че да видя как въжето пуши!

Утринна роса потегли предпазливо през отломките.

Наместих отново шлема; днес наистина ме дразнеше. Май ми трябваше почивка. Изключих холограмата и станах от мястото, за да се протегна, останах да наблюдавам как Коб разглежда маневрите на Досадник, който летеше с Нед за партньор. Оставих шлема на седалката и приближих до холограмата на Утринна роса.

Надникнах вътре и главата ми се появи над кокпита ѝ. Тя се беше свила вътре, татуираното ѝ лице напрегнато. Забеляза ме, след това побърза да свали каската.

— Здрасти — поздравих тихо. — Как върви?

Тя кимна към Коб.

— Въже пуши? — попита тя тихо със силния си акцент.

— Става, когато триеш ръце в нещо толкова бързо, че те заболява. Както когато се одраскаш на нещо. Смисълът е, че иска да се упражняваме много със светлинните копия.

— А-ха. — Тя докосна контролния си панел. — Какво бил казал преди? Нещо за бли… близост?

— Да следим внимателно сензорите за близост — обяснявах бавно аз. Протегнах ръка и посочих продълговато копче. — Можеш да използваш това, за да увеличиш, да стане по-голямо. Разбираш ли?

— А, да. Да. Разбира. — Тя се усмихна с благодарност.

Вдигнах към нея палци и се отдръпнах от холограмата ѝ. Забелязах, че Коб ме наблюдава и изглежда одобри какво правя, въпреки че побърза да се обърне към Драйфа, която се опитваше да накара Еф Ем да заложи десерта си при следващия опит.

Може би щеше да бъде по-лесно, ако Коб обясняваше по-добре какво иска, но Утринна роса изглежда разбираше повечето от инструкциите. Тя просто се чувстваше неловко, когато не разбираше нещо, затова се опитвах да ѝ помагам.

Настаних се на мястото си, опипах шлема отвътре, за да разбера какво точно ме притеснява. Какви бяха тези бучки, помислих си аз и продължих да опипвам. Бяха топчести, точно под подплатата на шлема, всеки имаше малка метална част в средата, която се подаваше през подплатата. Имаше ли ги преди?

— Проблем ли има, кадет? — попита Коб.

Скочих; не бях забелязала, че е приближил моя кокпит.

— Става въпрос за шлема ми, господине. Нещо не му е наред.

— Всичко си му е наред, кадет.

— Не е, погледнете. Пипнете тук. Има едни…

— Всичко е наред, кадет. Медиците наредиха тази сутрин шлемът ти да бъде сменен, преди да пристигнеш. Има сензори, които да следят биосигналите ти.

— А — отдъхнах си аз. — Това ли било? Трябва обаче да кажете на останалите. Може да ги разсее…

— Подменили са единствено твоя шлем, кадет.

Намръщих се. Само моя ли?

— Какви сигнали ще следят при мен?

— Нямам никаква представа. Това проблем ли е?

— По-скоро не — отвърнах, въпреки че се чувствах неловко. Опитах се да разбера нещо от изражението на Коб, но той стоически издържа на погледа ми. Каквото и да беше това, той очевидно нямаше намерение да ми каже. Аз обаче чувствах, че има нещо общо с баща ми и неприязънта на адмирала към мен.

Сложих си шлема, активирах радиото, а след това и холограмата.

— Бим! — чух гласа на Коб в ухото си. Държеше се така, сякаш нищо не се беше случило. — Пуловер ли плетеш или какво? Връщай се отново на мястото си!

— Щом трябва — примири се Бим.

— Трябва ли? Да не би да предпочиташ да миеш подове, вместо да си пилот на изтребител, момче? Виждал съм канари, които летят точно толкова умело, колкото и ти — мога да сложа една на мястото ти, да я боядисам в синьо и поне няма да ми отговаря!

— Извинявам се, Коб — отвърна Бим. — Не исках да отговарям, но… истината е, че разговарях с кадети от Огнена ескадра тази сутрин. Те упражняват близък бой през всичкото време.

— Браво на тях! Когато всички измрат, можеш да се преместиш в стаята им. — Коб въздъхна шумно и подчертано. — Хайде да пробваме.

Блестящи червени кръгове се появиха на бойното поле. Бяха по-големи от кораб и няколко бяха в опасна близост до реещи се отломки.

— Подредете се и докладвайте — нареди Коб.

— Чухте господина! — обади се Досадник. — Подредете се по мой сигнал!

Осмината отлетяхме до кораба на Досадник и се подредихме, след това потвърдихме позициите си.

— Ескадрата готова, господин инструктор! — докладва Досадник.

— Ето и правилата — рече Коб. — През всеки кръг, който преминете, получавате точка. Щом побегнете, трябва да поддържате скорост от поне Маг-1 и не можете да кръжите, ако пропуснете пръстен. Пръстените са общо пет, ще позволя на всеки да направи три пробега на трасето. Най-високият резултат получава два десерта довечера — но ви предупреждавам, че ако катастрофирате, резултатът ви остава такъв, какъвто е бил отпреди да умрете.

Наместих се и си казах, че тази награда е безполезна за мен. Добре поне че нещо щеше да ме разсейва от неудобния шлем.

— Игра — подхвърли Драйфа. — Не че ще ни оставите да се позабавляваме.

— Аз лично ще се забавлявам — отвърна Коб. — Знам как да се забавлявам. През повечето време това включва фантазията как идва денят, в който всички вие ще престанете да ми задавате тъпи въпроси!

Нед се изкиска.

— Това не беше шега! — озъби се Коб. — Заминавайте.

Драйфа извика възторжено и включи на свръхскорост, стрелна се към пояса с отломки. Аз се задействах също толкова бързо, ускорих до Маг-3 и почти я победих при първия пръстен. Прелетях непосредствено зад нея, след това погледнах радара. Бим, Еф Ем и Утринна роса бяха плътно зад мен. Артуро и Нед летяха във формация, както правеха често. Очаквах Кималин да е последна, но тя бе преди Досадник, който беше изостанал поради някаква причина.

Съсредоточих се над трасето, преминах през следващия пръстен. Третият беше точно зад огромно парче метал. Единственият начин да се мине през него беше като използвам светлинното копие, за да направя извънредно остър завой.

Драйфа извика отново и изпълни почти съвършен остър завой през кръга. Взех тактическо решение да прелетя покрай него, което се оказа мъдро, тъй като Бим се опита да се промъкне и се разби в металното парче.

— Ангели небесни! — извика той, когато корабът му експлодира.

Досадник все още не беше започнал, отбелязах аз.

Стигнах до четвъртия пръстен — той се виждаше между две отломки, — но пропуснах последния, който се намираше зад огромна метална кутия, за която бе необходимо светлинно копие, за да я заобиколиш. Завърших с три точки, въпреки че Драйфа взе четири. Не бях броила как е при другите. Горката Кималин катастрофира на четвъртия пръстен.

Останалите заобиколихме отломките отстрани и се приготвяхме за ново преминаване, когато Досадник най-сетне излетя за първия си пробег. Наблюдавал ни е как преминаваме, осъзнах аз. Проучвал е бойното поле.

Умно. И той взе четири точки като Драйфа.

Драйфа веднага се впусна във втора обиколка и аз забелязах, че в нетърпението ни сме надвишили няколко пъти определената от Коб скорост. Защо ни беше да летим по-бързо? За да завършим първи ли? Коб не даваше точки за това.

Тъпо, помислих си аз. Това не е надпревара. Това е шест за точност. Намалих до Маг-1 тъкмо когато Драйфа, докато се опитваше да се закачи за третия обръч за остър завой — изгуби контрол и се разби в близка скала.

— Ха! — възкликна тя. Пет пари не даваше, че е изгубила. Просто бе доволна, че е участвала в игра.

Съсредоточих се над третия пръстен и прехвърлях всичко, на което Коб ни беше научил. Профучах покрай него, забих светлинното копие в един астероид и не само че уцелих, ами — за моя изненада — се завъртях около енергийното въже, така че профучах право през пръстена.

Бим подсвирна.

— Браво, Пумпал.

Освободих въжето и поех нагоре.

— Ти искаш ли да пробваш, Артуро? — попита Нед, докато двамата прелитаха покрай третия пръстен.

— Според мен шансовете ни за победа са по-големи, ако пропускаме този пръстен.

— Жалко! — отвърна Нед, след това се захвана за Артуро със светлинното копие и пое след него, гмурна се към пръстена.

Разбира се, че и двамата се разбиха. Аз преминах четвъртия кръг с лекота, профучах покрай два къса боклук. Пропуснах обаче петия и пронизах единствено въздуха със светлинното копие.

— Нед, идиот такъв — заговори в ухото ми Артуро. — Защо го направи?

— Исках да видя какво ще стане — призна Нед.

— Искал бил… Нед, беше очевидно какво ще се случи. Уби и двама ни!

— По-добре тук, отколкото в истинския свят.

— Нито едното е добре, нито другото. Сега няма да спечелим.

— Аз и без това не ям дори един десерт — отвърна Нед. — Не се отразява добре на тялото ти, приятелю.

Двамата продължиха да се заяждат по радиото. Забелязах, че Еф Ем не опитва трудните пръстени — ограничаваше се до трите лесни.

Стиснах зъби и се съсредоточих над състезанието. Трябваше да победя Джорген. Беше въпрос на чест.

Той завърши втората си обиколка с нови четири точки, мина през третия пръстен, но пропусна последния, който беше най-трудният. Това му осигури осем точки, докато аз бях със седем. Еф Ем залагаше на сигурно и затова беше с шест. Не бях сигурна за Утринна роса, но тя пробва последния пръстен и пропусна, така че сигурно бях пред нея.

Четиримата обърнахме за трети пробег на трасето. Досадник отново изостана, зачака останалите да минем първи. Много добре, помислих си аз, включих на свръхскорост и минах през първия пръстен. Трябваше да мина през всичките, за да имам шанс. Еф Ем, както можеше да се очаква, дори не се опита да мине през първия. Просто прелетя отгоре.

— Какво правиш, Еф Ем? — попита Коб.

— Реших, че всички онези клоуни ще се разбият, господине. Може би ще успея да победя и без точките.

Не, помислих си аз, докато минавах през втория. Той каза, че запазваме точките си дори ако се разбием — което означава, че не можем да изкараме повече. Значи нямаше начин да победи, колкото и да беше внимателна. Коб ни беше предупредил.

Приближих третия пръстен и усетих, че ръцете ми се потят. Хайде… Давай! Задействах светлинното копие и уцелих отломък право в средата, но не натиснах дросела както трябва, затова се завъртях, но пропуснах пръстена.

Стиснах зъби, освободих светлинното копие и успях да изляза от завъртането, без да се забия в нещо друго. Утринна роса пробва пръстена и почти успя, но се разби. Досадник продължаваше да чака извън трасето, наблюдаваше колко пръстена ще премине всеки от нас. Умна постъпка. И този път.

Небесни ангели, мразех това момче.

Бях толкова разсеяна, че пропуснах четвъртия пръстен, който беше един от лесните. Обзета от ярост, лицето ми изстина, използвах светлинното копие, за да се захвана за квадратен отломък, след това се завъртях надолу — извих направо през петия пръстен, който досега поне никой не беше преминал.

Това означаваше, че имам десет точки, а Досадник беше с осем. Той с лекота щеше да покрие разликата. Усетих как гневът ми кипи, когато той най-сетне потегли. Той за какъв се мислеше, та изоставаше като някакъв древен крал, който наблюдава как плебеите се боричкат пред него? Толкова беше арогантен. По-лошото беше, че бе постъпил правилно като изчака. Прояви се като по-умен от мен и затова имаше определено преимущество. Той щеше да победи.

Освен ако…

Ужасна идея се загнезди в ума ми. Направих завой, включих на свръхскорост, ускорих до Маг-5 и се върнах към стартовата линия. Над мен Досадник мина лежерно през първия пръстен, точно с минималната определена скорост.

— Ей, Пумпал? — повика ме Нед. — Какво става?

Не му обърнах никакво внимание, вдигнах се по-високо, като се стараех да избягвам отломките. Пред мен Досадник приближаваше втория пръстен, лесния — който щеше да му донесе десет точки.

Право напред…, — помислих си аз и продължих на свръхскорост. Натиснах ускорителя до червената линия, след която — при подобно изкачване — рискувах да изпадна в безсъзнание.

— Пумпал? — повика ме Бим.

Ухилих се. След това размазах кораба си право в този на Досадник като преодолях и двата щита и изпепелих и двамата. Избухнахме в ярка светлина.

След това и двамата се появихме в края на бойното поле.

— Какво, по дяволите, беше това? — изкрещя Досадник. — Къде ти беше умът?

— Мислех как да победя — отвърнах и се отпуснах доволно на седалката. — Така е при воините, Досадник.

— Ние сме един отбор, Пумпал! — продължи да негодува той. — Ти си една нагла, егоцентрична, мърлява…

— Достатъчно, Джорген — прекъсна го рязко Коб.

Досадник млъкна, но не избълва обичайното си сервилно „Да, господине!“

Холограмите се изключиха и Коб дойде при мен.

— Мъртва си.

— Въпреки това спечелих — подчертах.

— Тази тактика е напълно безполезна в реална битка — заяви Коб. — Няма да отнесеш точки вкъщи, ако си мъртва.

Свих рамене.

— Ти определи правилата, Коб. Десет точки за мен, девет за Досадник. Не е моя вината, че той не се пробва за последните няколко.

— Твоя е! — натърти Досадник и излезе от кокпита. — Вината е единствено и само твоя!

— Достатъчно, синко — спря го Коб. — Не си струва да се дразните заради това. Ти изгуби. Случва се. — Погледна ме. — Май ще трябва да променя правилата на играта.

Изправих се, широко усмихната.

— Пет минути почивка — освободи ни Коб. — Всички да се успокоят и гледайте да не се избиете. Това ще ми създаде прекалено много работа. — Той закуцука към вратата и излезе, може би за да си вземе обичайното кафе.

Кималин дотича до седалката ми. Тъмните ѝ къдрици подскачаха.

— Пумпал, това беше прекрасно!

— Какво казва Светицата за игрите? — попитах.

— „Не можеш да спечелиш, ако не играеш“ — отвърна тя.

— Очевидно.

— Очевидно! — Тя се ухили отново. Бим дойде при мен и вдигна палци. Над рамото му забелязах как Досадник ме гледа лошо, с неприкрита враждебност, докато Артуро и Нед се опитваха да го успокоят.

— Няма страшно, Джорг — говореше Нед. — Ти победи Артуро.

— Много ти благодаря, Нед — сопна му се Артуро.

Кималин излезе от класната стая, за да си вземе нещо за пиене, а аз се настаних на мястото си и извадих една от манерките си от раницата. Всеки ден пълнех и трите в банята.

— Значи — започна Бим и се наведе над холограмния ми прожектор, — наистина си падаш по воини и разни такива, а?

— Вдъхновяват ме — признах. — Баба ми разказва приказки за древни герои.

— Имаш ли любимци?

— Може би Беулф — отвърнах, след това отпих дълга глътка вода от манерката. — Той буквално сразил дракон и откъснал ръката на чудовище — трябвало да разчита на голите си ръце, тъй като мечът му не можел да порази нищо. Да не забравяме обаче Ташенамани — тя посича великия воин Къстър — и Конан от Кимерия, който се е бил в древни времена, когато още нямало писменост.

— Да, били са страхотни — намигна Бим. — Искам да кажа, че… Досега не бях чувал за тях. Сигурен съм обаче, че са били страхотни. Ъ-ъ-ъ. Жаден съм.

Той се изчерви и тръгна нанякъде, остави ме напълно объркана. Какво беше…

Той беше… той да не би да флиртуваше с мен, поколебах се аз в пълно недоумение. Или поне се опитваше.

Възможно ли бе това? Да, той беше готин, защо тогава…

Погледнах го отново и ми се стори, че се е изчервил. Небесни ангели! Това беше най-странното нещо, откакто започнах пилотската школа, а аз прекарвах утрините в разговори с охлюв.

Мислех за момчета, но животът не ми оставяше време за подобно нещо. Последния път когато се радвах на някакво романтично увлечение, бях на осем и подарих на Дърдорко много красива брадвичка, която бях направила от камък и пръчки, а на следващата седмица реших, че е гаден. Да, защото тогава бях на осем.

Скочих на крака.

— Ей, Бим? — повиках го аз.

Той ме погледна отново.

— Ти чувал ли си за Одисей?

— Не — призна той.

— Бил е герой от древността, участвал в най-великата война на земята, Троянската война. Казват, че имал толкова як лък, че освен него единствено гигантите можели да опънат тетивата. Той… имал синя коса.

— Сериозно? — попита Бим.

— Много готино — продължих, след това побързах да седна и отпих дълга глътка от манерката.

Мина гладко и безпроблемно. Гладко беше, нали?

Не бях сигурна какво ще кажат Сун Дзъ или Беулф за флиртуването с готини момчета. Може би да размените черепите на враговете си в знак на обич?

Чувствах се затоплена, размазана (в добрия смисъл), докато не забелязах, че Досадник — в другия край на стаята — ме наблюдава. Изгледах го презрително.

Той нарочно се обърна към Нед и Артуро.

— Май не трябва да очакваме истинска чест — заяви той — от дъщерята на Зийн Нощносянков.

Усетих как през мен премина ледена вълна.

— Кой? — попита Нед. — Чакай, коя е тя?

— Нали се сещаш? — продължи Досадник достатъчно високо, за да го чуят всички в стаята. — Позивна Преследвач. Страхливецът от Висина.

В стаята се възцари мълчание. Усетих как всички се обърнаха към мен. Как ли бе успял да разбере? Кой му беше казал?

Изправих се. Небесни ангели, дори Кималин изглежда знаеше кой е Преследвач. Манерката изпадна от пръстите ѝ и отскочи от пода, разплиска вода, а тя дори не забеляза.

— Кой? — попита Утринна роса. — Какво случи?

Искаше ми се да избягам. Да се скрия. Да се махна от всички тези очи. Само че аз нямах намерение да бягам.

— Баща ми — заявих — не е бил страхливец.

— Извинявай — не млъкваше Досадник. — Просто цитирам официалната история. — Той ме зяпна с арогантното си лице, което плачеше за един удар. Изчервих се от смущение, а след това от гняв.

Не биваше да се чувствам засрамена. Почти цял живот бях живяла с тази сянка. Бях свикнала с подобни погледи и шушукане. А аз не се срамувах от татко, нали така? Защо тогава да ми пука какво са разбрали останалите? Добре. Така да бъде. Бях щастлива, че съм дъщеря на Преследвач.

Просто… досега беше добре и хубаво. Да мога да напредвам сама, без да потъвам в чужда сянка.

Тази мисъл ме накара да се почувствам така, сякаш предавам татко и затова се разгневих още повече.

— Да знаете, че тя живее в пещера — обърна се Досадник към Артуро. — Ходи там всяка вечер. Операторите на асансьорите ми казаха, че я наблюдават как отива в нищото, защото не е…

Млъкна, когато Коб влезе с гореща чаша кафе в ръка. Коб веднага ме погледна, след това се обърна към Досадник.

— Марш по местата — разсъска се той. — Все още ни чака работа днес. Страннице, ти ли си изпусна манерката?

Кималин се опомни и вдигна манерката, всички се настаниха в пилотските кабини, без да кажат и дума повече. По едно време, малко след като отново се заехме да работим със светлинните копия, забелязах, че Коб ме наблюдава мрачно, а погледът му сякаш казваше: „Рано или късно щеше да се случи, кадет. Ще се предадеш ли?“

Никога.

Това обаче не ме спря да ми е гадно по време на упражненията.

Няколко часа по-късно излязох от дамската тоалетна с пълни манерки. Нови военни полицаи ме изпратиха до портата и, както обикновено, ме оставиха там.

Минах с тежка стъпка през базата, разкъсвана от раздразнение, гняв и самота. Вместо да поема по пътеката около тренировъчната сграда, аз отбих към стола.

Надникнах през един прозорец и видях останалите насядали около метална маса — бърбореха, смееха се, спореха. Дори бяха накарали Досадник да седне с тях тази вечер — рядко удоволствие за плебеите, тъй като той обикновено отпрашваше с автомобила си към ексклузивния асансьор. Нед разправяше, че стигал до долните пещери за по-малко от петнайсет минути.

Ето че той се забавляваше и се наслаждаваше на онова, което на мен ми беше забранено, след като размаха тайната ми като шепа порциони с изтекъл срок на годност. Ненавиждах го. В този момент може да се каже, че ги мразех всичките. Почти мразех татко.

Поех в нощта, оставих базата зад себе си. Завих наляво, към овощната градина, по късия път към нищото. Пътеката ме преведе покрай малките хангари, където Досадник паркираше хавъравтомобила си.

Спрях в мрака и погледнах натам. Този път вратата беше затворена, но една странична зееше. Трябваше ми точно половин секунда, за да ми хрумне още една ужасна идея.

Огледах се и не видях никого. Днес се беше стъмнило рано, светлините бяха загасени, а работниците в овощната градина вече се бяха прибрали. Бях достатъчно далече от портата на базата и охраната нямаше да ме види в мрака.

Плъзнах се към малкия хангар отстрани и затворих вратата, след това включих светлинната гривна, за да мога да виждам поне малко. На една стена забелязах гаечен ключ и вдигнах капака на синия хавъравтомобил.

Тази вечер Досадник щеше да се прибере пеша, а аз трябваше да мъкна тежката енергийна матрица като за автомобил на гръб.

16.

На следващата сутрин се събудих смазана, разбита, а лицето ми беше заровено в плюшеното мече. Изпъшках, обърнах се настрани и усетих, че всички мускули ме болят. Откъде дойде тази болка? Да не би…

Скочих и нагласих светлинната гривна, надигнах се от леглото си в кокпита. Светлината се процеждаше върху малката ми кухничка, купчина гъби чакаха да ги нарежа, бях поставила там камъни, които да служат за столове и…

И енергийната матрица на автомобил с размерите на малко нощно шкафче.

Намираше се точно където я зарязах, след като я мъкнах чак до пещерата. След това бях толкова скапана, че не ми останаха сили да я включа, затова си легнах веднага.

Изпъшках и се отпуснах отново, потрих очи с длани. Снощи бях толкова бясна, че… че не мислех трезво. Кражбата на енергийната матрица ми се стори върховна идея — но сега дупките в умния ми план зейнаха.

Леле, интересно кой ти е скапал колата, Досадник? Възможно ли е да е единственият от нас, който не идва на вечеря и има много основателна и очебийна причина да иска да ти отмъсти?

Когато се разчуеше, че съм унищожила собствеността на друг кадет, щяха да ме изхвърлят от пилотската школа толкова бързо, че направо щеше свят да ми се завие. Изпъшках отново и Кръвожадния, настанил се върху таблото, подличко имитира звука.

Защо? Не можех ли да мисля? Защо им позволявах да ме манипулират? Нито Беулф, нито Ксюн Гуан[2] щяха да позволят да ги тласнат към подобно тъпо изпълнение!

Прилошаваше ми, докато се тътрех към база Висина същата сутрин. Не ми достигнаха сили дори да пробвам матрицата. Сякаш можех по някакъв начин да предотвратя съдбата си на този етап. Не можеше ли „разумната Спенса“ или „решителната Спенса“ да се стегне за истинска битка от време на време?

Очаквах военните полицаи да ме чакат, но охраната на портата просто ми даде знак да мина. Никой не ме спря, докато отивах към класната стая. Досадник влезе, докато се настанявах и дори не ме погледна. Коб докуцука и започна часа както обикновено.

По едно време, през междучасието, успях да срещна погледа на Досадник. Той не се обърна настрани. В очите му имаше предизвикателство, да, точно така. Но как да го разбирам? Да не би да чакаше някакъв момент, за да ме издаде?

Денят напредваше, упражнявахме се да използваме светлинните копия по движещи се цели, когато започнах да се питам дали все пак неприятностите няма да ми се разминат. Може би… може би той бе решил да поеме по пътя на воина. Вместо да звъни на адмирала за помощ, той планираше лично да си отмъсти.

Ако това бе така… ангели небесни. Може би трябваше да проявя известно уважение към момчето.

Не прекалено много. Не биваше да забравям, че той агресивно и злобно ме бе нарекъл страхливка пред останалите. Артуро, Нед, Еф Ем и дори Бим почти стъпваха на пръсти около мен, поглеждаха ме с ъгълчетата на очите си. Това не оказа влияние на обучението ни, но през междучасията всички танцуваха около новината. Разпитваха ме за други неща, след това водеха развълнувани разговори.

Единствената, която не се държеше странно, бе Кималин. Това, разбира се, не означаваше, че е пренебрегнала казаното.

— И така — започна тя, застана до мястото ми, докато си почивах и пиех от манерката, — затова ли си винаги толкова нападателна?

— Нападателна ли? — попитах, тъй като не познавах думата.

— Толкова изпълнена с готовност да сграбчиш звездите с една ръка и да ги пъхнеш в джоба си — уточни Кималин. Тя се наведе, сякаш следващите ѝ думи щяха да бъдат неприлични. — Нали се сещаш? Разгорещена.

— Разгорещена.

— Може би дори… понякога… ядосана.

— Баща ми ли е причината да съм такава сбъркана каша от гняв, перчене и лошо настроение? Защото го наричат страхливец ли обикалям с меч в ръка и крещя, че ще направя пирамида от черепите на всички, а след това ще се кача на нея, за да обезглавя хората, които са твърде високи, за да ги достигна?

Кималин се усмихна мило.

— Да благословя ли звездите си? — попитах я аз.

— Всичките до една, Спенса. Всяка една трепкаща звезда.

Въздъхнах и отпих нова глътка.

— Не знам. Спомням си, че харесвах приказките на бабчето още преди него да го свалят, но случилото се никак не ми помогна. Когато всички се отнасят към теб като към дъщерята на страхливеца — не на кой да е страхливец, а на определен страхливец, — ти си изработваш поведение.

— Бъди благословена, че си изпънала гръб и вдигнала високо глава — отвърна тя, след това вдигна юмруци. — „Гордостта е качество у онези, които го развиват като такова“.

— Казала Светицата.

— Тя е била много мъдра жена.

— Нали си наясно, че нито един от нас няма представа за коя Светица говориш?

Кималин ме погали по главата.

— Всичко е наред, мила. Няма как да не си еретичка. Светицата ти прощава. — От всеки друг би прозвучало обидно, най-вече онази част с галенето по главата. От Кималин обаче беше… успокояващо.

В края на деня се чувствах много по-добре. Толкова, че усетих съвсем леко гадене, когато ме оставиха, за да отидат на вечеря. Така беше добре.

Навън забелязах Досадник да се качва в дълъг, черен хавъравтомобил с шофьор с бели ръкавици. Горкото момче. Изглежда трябваше да го возят до дома.

Върнах се в пещерата си с енергична походка, докато дъвчех опушеното месо на плъх. Накрая щеше да се наложи да понеса наказанието на Джорген, но щях да се справя. Хайде, давай. Засега изглежда ми се беше разминало с голямото престъпление. Една енергийна матрица с размери като за изтребител бе готова и ме чакаше.

Ухилих се, когато пристигнах пред пукнатината, след това се спуснах по светлинното въже вътре в пещерата. Глупаво бе, че рискувах бъдещето си; този кораб беше толкова стар, така че като задействам светлините му нямаше да ми е от полза. Това обаче беше моята тайна, мое откритие.

Моят кораб.

Смазан, изхабен, с изкривено крило… той си оставаше мой.

Затътрих матрицата до люка на кораба. Кабелите бяха същите, така че не се колебах дълго преди да ги свържа. Погледнах към Кръвожадния — който се приближи по жиците към мен — след това се ухилих и ги свързах.

Светлините на диагностичния панел светнаха и — ако можех да съдя по отблясъците отпред — на таблото вътре в кокпита. Тихото жужене, което бях чула преди се разнесе отново, след това стана по-убедително, дори натрапчиво, докато… докато не се превърна в думи.

— … РЕВОГА НАЧАЛО НА ПРОЦЕДУРА ПО РЕСТАРТИРАНЕ — зазвуча мъжки глас от кокпита. Говореше със странен, старинен акцент, какъвто бях чувала, когато излъчваха известните речи от дните преди да създадем Висина. — ТЕЖКА ПОВРЕДА НА СТРУКТУРНИЯ ИНТЕГРИТЕТ И ДЕФЕКТИ ПО БАЗАТА ДАННИ.

Това запис ли беше? Преместих се при кокпита.

— Здравей! — започна гласът и вече не беше толкова… механичен. — По дрехите и отношението ти предполагам, че си местна жителка на това местопроизшествие. Ще бъдеш ли така добра да се категоризираш — да опишеш националните си предпочитания и имената на прадедите си, за да мога да те включа в таблиците си с данни?

— Аз… — почесах се по главата. — Какво в името на звездите?

— А-ха — продължи гласът. — Чудесно. Минимално лингвистично отклонение от стандартния английски на земята. Прости ми за бавната обработка на данни — което не ми се струва нормално, — но ти си човек, нали? Може ли да ми кажеш… къде се намирам?

Думите ме объркаха напълно. Аз просто коленичих на крилото до кокпита и се опитах да осмисля онова, което се случваше.

Моят кораб ми говореше.

17.

— Обозначението ми е MB-1021, роботизирана корабна интеграция — говореше корабът.

Той не само че говореше — изглежда имаше проблем да млъкне.

— Хората обаче предпочитат „имена“ пред обозначения, затова често ме наричат Ем-бот. Аз съм разузнавателен кораб на дълги разстояния, създаден за стелт операции и соло мисии без подкрепление до локации в дълбокия космос. Освен това…

Машината замълча.

— И? — подканих го аз и се настаних в кокпита, опитах се да си обясня какво, в името на звездите, беше това чудо.

— Базата ми данни е повредена — заяви Ем-бот. — Не мога да съобщя допълнителна информация — не мога дори да се добера до параметрите на мисията си. Единственият запис, с който разполагам, е последната заповед на собственика ми: „Притаи се, Ем-бот. Осигури запаси, никакви боеве и ме чакай тук“.

— Значи собственикът ти е бил пилот, така ли? — попитах.

— Точно така. Командир Спиърс. — Той се опита да ми покаже размазан образ, който за момент замени скенер дисплея на таблото. Въпросният командир Спиърс беше гладко обръснат, млад мъж със загоряла кожа и колосана, непозната униформа.

— Никога не съм го чувала — отвърнах. — А аз знам всички известни пилоти, дори от времето на бабчето във флота. Какво е било положението с креляните, когато си дошъл тук? Те успели ли са вече да нападнат галактиката?

— Нямам спомени за такава група, а думата креляни не се появява в депата за спомени. — Той замълча. — Като проследявам степента на разпад на изотопите в паметта ми става ясно, че са минали… сто седемдесет и две години, откакто съм дезактивиран.

— Я! — възкликнах аз. — Дръзки и флотът му са се разбили на Метален рой преди около осемдесет години, а Крелянската война е започнала известно време преди това. — Бабчето каза, че войната се е водела дълго преди тя да се роди.

— Запознат съм с продължителността на живота на човеците — заяви Ем-бот, — затова стигам до заключението, че пилотът ми е загинал. Колко тъжно.

— Тъжно ли? — попитах, докато се опитвах да осмисля чутото. — Ти имаш чувства, така ли?

— Позволено ми е да се самоусъвършенствам и самостоятелно да подсилвам паметта си за симулация на органични чувства. Това ми позволява да провеждам по-добро общуване с хората, но в действителност не съм жив. Допълнителните данни за емоционален срив сочат, че би трябвало да изпитвам нещо заради смъртта на собственика ми, но депата за спомени, свързани с изчезването му — както и миналото ни заедно, — са повредени. Не помня нищо повече от името и последната му команда.

— Притаи се — повторих. — Осигури запаси, никакви боеве.

— Единствената част от депата за спомени, която е оцеляла — освен основното за самоличността и неща като използването на общия език — е открита база данни за фунгоидната популация на тази планета. Много бих искал да попълня и останалата част.

— Фунгоидна популация ли?

— Гъби. Да имаш гъби, които мога да категоризирам?

— Ти си свръхразвит стелт изтребител, който — незнайно как — притежава машинна самоличност, вградена в него… и искаш да ти донеса гъби?

— Да, много те моля — потвърди Ем-бот. — Осигури запаси. Значи да категоризирам местните форми на живот. Сигурен съм, че това е имал предвид.

— Не съм сигурна — отвърнах. — Стори ми се, че трябва да се скриеш от нещо. — Подадох се навън и погледнах крилата. — Имаш мощни деструктори на всяко крило, както и гнезда за светлинни копия отдолу. Същата огнева мощ, както нашите по-големи кораби. Ти си боен кораб.

— Очевидно не съм — възрази Ем-бот. — Тук съм, за да категоризирам гъби. Не чу ли последната ми заповед? Не бива да влизам в бой.

— Защо тогава имаш оръдия?

— За да стрелям по огромни и опасни зверове, които може би застрашават образците от гъби — изтъкна Ем-бот. — Очевидно е.

— Това е тъпо.

— Аз съм машина, следователно заключенията ми са логични — докато твоите са повлияни от органична проява на неразумност. — Няколко светлини заблестяха на таблото му. — Това е умен начин да кажа, че ти си глупавата, в случай че…

— Разбрах — прекъснах го. — Благодаря.

— Пак заповядай!

Той ми се стори напълно искрен. Само че той беше… как го каза, „роботизирана интеграция“ ли беше? Каквото и да означаваше това. Не бях сигурен доколко мога да се доверя на честността му.

Но пък той беше машина с памет — макар и повредена, — която бе създадена преди стотици години. Може би това беше разрешението на въпросите, които винаги бяхме задавали. Защо креляните не престават да ни нападат? Какво всъщност представляват те? Единствените техни описания бяха реконструкции на базата на защитното облекло, което носеха, тъй като никога не бяхме успели да заловим някой.

Вероятно навремето сме знаели отговорите на тези въпроси, но ако беше така, ги бяхме изгубили преди осемдесет години. Скоро след като сме катастрофирали тук — и сме решили, че сме в безопасност, — повечето офицери, учени и ръководен състав от стария флот се събрали в подземна пещера. Те извадили стария електронен архив от Дръзки и провели спешно съвещание. Тогава била пусната първата животозаличаваща бомба, която унищожила архивите — а заедно с тях почти всички висшестоящи от флота.

Тогава останалите от хората ни се разделили на кланове на базата на задълженията си във флота. Работещите по поддръжката на двигателите като бабчето и нейното семейство. Екипът по хидропоника — великолепни фермери — като дедите на Бим. Пехотинци като семейството на Утринна роса. Те научили по трудния начин на проба и грешка, че ако живеят на малки групи от под сто човека, крелянските сензори не успявали да ги открият, докато се крият в пещерите.

Сега, три поколения по-късно, идваше нашият ред. Бавно си проправяхме път към повърхността с тежки боеве — но за сметка на огромни празнини в спомените и историята ни. Ами ако успеех да извлека най-голямата тайна на ЗСД: начинът за унищожение на креляните, при това веднъж и завинаги?

Въпреки че… беше малко вероятно Ем-бот да има отговора. Все пак, ако старият човешки флот е знаел как да разбие на пух и прах креляните, нямало е да бъдат изправени пред почти пълно унищожение. Със сигурност имаше тайни, скрити в ума на машината.

— Можеш ли да стреляш? — попитах.

— Наредено ми е да избягвам боеве.

— Просто ми отговори — настоях. — Можеш ли да стреляш?

— Не — призна Ем-бот. — Оръжейните системи са извън моя контрол.

— Защо тогава пилотът ти е наредил да избягваш боеве? Вече не си ли в състояние да се биеш?

— Логично е, не се изисква да завършиш битка, ако не си я започнал. На мен са ми позволени минимални, основни, автономни движения и поне на теория мога да се натъкна на битка или конфликт. Това би било фатално за мен, ако съм сам, тъй като ми е нужен пилот за по-важните функции. Мога да асистирам и диагностицирам, но тъй като не съм жив организъм, не са ми поверени деструктивни системи.

— Следователно аз мога да стрелям с тях — отвърнах.

— За съжаление оръжейните системи са офлайн заради повреда.

— Супер. Какво друго е офлайн?

— Освен спомените ми ли? Бустери, подемен пръстен, хипердрайв ускорител, самовъзстановяващи функции, светлинно копие и всички мобилни функции. Освен това изглежда крилото ми е изкривено.

— Браво. Значи всичко.

— Комуникационната система и радарът функционират — подчерта той. — Както и животоподдържащата система за кокпита и сензорите за късо разстояние.

— Това ли е всичко?

— Така изглежда. — Той мълча известно време. — Веднага забелязах — с помощта на вече споменатите сензори за късо разстояние — че разполагаш с няколко вида гъби. Би ли ги поставила в анализатора на кокпита, за да ги каталогизирам?

Въздъхнах и се отпуснах на седалката.

— Когато ти е удобно, разбира се. Аз, като робот, не разбирам крехки неща като човешкото нетърпение.

Какво да правя?

— Но колкото по-скоро, толкова по-добре.

Съмнявам се, не ще успея да поправя това чудо сама, помислих си аз. Дали да не се обърна към ЗСД и да им съобщя какво съм открила? Ще трябва да призная, че съм откраднала енергийната матрица. И, разбира се, те никога няма да ми позволят да запазя кораба за себе си. Ако се обърна към ЗСД означава да го опаковам с панделка и да го поднеса не на друг, ами на адмирала, която полага огромно старание да ми съсипе живота.

— Струват ми се доста хубави гъби.

Не. Нямаше начин да предам находката си на Железен юмрук, не и без да обмисля всичко по-добре. Ако обаче възнамерявах да се опитам да поправя този кораб, тогава определено имах нужда от помощ.

— Не че ми трябва каквото и да било потвърждение, тъй като емоциите ми са най-обикновени симулации… но ти ме слушаш и чуваш какво казвам, нали?

— Слушам те — потвърдих. — Просто мисля.

— Това е добре. Не бих искал да ме поддържа човек, на когото му липсват мозъчни функции.

В този момент ми хрумна третата ужасна идея през последните дни. Ухилих се.

Може би имаше начин да получа помощ за поправката. И то от човек, който имаше много повече „мозъчни функции“ от мен.

Приблизително час и половина по-късно — доста след вечерния час — аз висях надолу с главата от светлинното въже пред прозореца на Дърдорко на третия етаж в жилищния комплекс в Огнен рай. Той се беше сгушил на леглото си и спеше. Имаше си едно малко килерче, където спеше сам и на мен открай време ми се струваше истински лукс. Родителите му се смятаха за образцови във всичките шест критерии за отглеждане на дете и им беше отпуснато жилище за многодетни семейства, но — по ирония на съдбата — Родж бе единственото им дете.

Почуках на прозореца му, косата ми висеше надолу. След това почуках отново. Накрая малко по-силно. Хайде, де; не беше минало кой знае колко време, откакто правех така.

Най-сетне сънливкото се надигна, през прозореца влизаше светлина — от светлинното въже — и подчерта подпухнали очи и бледо лице. Той примига, но не остана ни най-малко учуден, когато пристъпи напред и плъзна прозореца настрани.

— Здрасти — поздрави той. — Много време ти отне.

— Достатъчно дълго ли беше?

— За да дойдеш и да се опиташ да ме убедиш да се върна. Което нямам никакво намерение да направя. Все още не съм обмислил всичко, но съм сигурен, че решението ми…

— Да не чувам нищо по този въпрос — прошепнах. — Грабвай си гащеризона. Трябва да ти покажа нещо.

Той изви вежди.

— Сериозно е — подчертах. — Направо ще си захапеш ботушите, когато го видиш.

Обзе ме раздразнение, когато той се облегна на прозореца и ме погледна, както си висях надолу с главата — което, държа да подчертая, съвсем не беше лесно.

— Почти полунощ е, Пумпал.

— Струва си.

— Ще ме помъкнеш към някоя пещера, нали? Няма да се върна до два, дори до три.

— Ако имаш късмет.

Той си пое дълбоко дъх, след това грабна гащеризона.

— Нали си наясно, че си най-откачената приятелка, която някога съм имал.

— Стига, де. Да не се преструваме, че имаш други приятели.

— Странно — отвърна той, — че родителите ми така и не ми родиха братче или сестриче — но незнайно как се сдобих със сестра, която редовно ми докарва неприятности.

Ухилих се.

— Ще те чакам долу — рекох аз, след това замълчах. — И си вземи ботушите, Дърдорко. Повярвай ми, ще ти трябват.

— Да, да. Дай ми минутка, за да се промъкна покрай нашите. — Той дръпна завесите, а аз се спуснах на улицата и зачаках търпеливо.

Огнен рай беше странно място през нощта. Апаратът работеше винаги, разбира се. Ден и нощ бяха просто думи тук, въпреки че все още ги използвахме. Имаше задължителен цикъл на тишина — през който високоговорителите не излъчваха никакви съобщения или речи — и вечерен час за онези, които не бяха на късна смяна. Никой обаче не ти обръщаше внимание, докато вървиш по улицата, стига да си гледаш работата. Погрешното схващане в Огнен рай беше, че всички вършат нещо полезно.

Дърдорко ме намери на улицата, както бе обещал и двамата тръгнахме през пещерата — подминахме стенопис с хиляди птици в полет, всяка разделена на две от черта, двете половини леко раздалечени. Птиците се отдалечаваха от червено-оранжево слънце, което не се виждаше.

Благодарение на кадетските значки минахме покрай охраната и влязохме в тунелите. Докато вървяхме по една от по-лесните пътеки, Дърдорко ми разказа какво е ставало през изминалите няколко седмици. Родителите му били доволни, че е отпаднал; всички знаеха колко е опасно да си пилот.

— Те са горди, разбира се — подчерта той и изпъшка, докато се катереше по едни камъни след мен. — Всички се държат с мен много странно, след като видят значката. Изслушват ме, когато казвам нещо, казват ми, че идеите ми са добри, дори когато не са. Хората ми правят път, сякаш съм важна личност.

— То си е така.

— Не, аз съм точно толкова важна личност, колкото бях и преди. — Той поклати глава. — Чакат ме поне десет различни предложения за работа и разполагам с два месеца, за да реша.

— Два месеца? — повторих аз. — Без работа и без училище ли? Ще имаш свободно време?

— Да. Госпожа Вмиър се опитва да ме тласне към политиката.

— Политика — едва не спрях в тунела. — Ти?

— Представяш ли си. — Той въздъхна и седна на една близка скала. — Ами ако е права? Не трябва ли да я послушам? Всички останали са на мнение, че политиката е най-доброто, което можеш да направиш с живота си. Може би трябва да направя, каквото казват.

— А ти какво искаш?

— Да не би да те интересува? — попита той.

Трепнах и Дърдорко извърна поглед, изчерви се силно.

— Извинявай, Пумпал. Не бях справедлив. С теб. Аз сам реших да уча за пилотската школа; ти не си ме накарала насила. Да, твоите мечти направо погълнаха моите, но това стана, защото нямах никакви мечти. Почти никакви.

Той се прегърби, облегна се назад и погледна към покрива на тунела.

— Все си мисля какво ще стане, ако се случи отново? Ами ако се запаля по някое работно място, а след това открия, че съм напълно неподходящ за него? Провалих се в летенето, нали? Така че може и да продължа да се провалям.

— Дърдорко — заговорих аз и го стиснах за ръката. — Проблемът не е в това, че ще бъдеш неподходящ за онова, което си избереш. Проблемът е същият, както винаги. Че ти просто се справяш забележително в твърде много неща.

Той вдигна поглед към мен.

— Наистина ли вярваш, че е така, Пумпалче?

— Разбира се. Да, истина е, че ти сам реши, че летенето не е за теб, но аз мисля, че ако имаш недостатък, той не е, че се проваляш често. Той е, че отказваш да признаеш онова, което всички виждат. Фактът, че си невероятен.

Той се усмихна. А да видиш усмивката му бе нещо прекрасно. Напомняше ми за времето като деца, когато един отритнат и едно хлапе, което го тормозеха всички, се бяха сприятелили напук на останалите.

— Пак ще ме въвлечеш в нещо, нали? — попита той. — Нещо нелепо.

Поколебах се.

— Да… Може би.

— Добре — изправи се той. — Участвам. Да вървим да видим изненадата ти.

Продължихме, изкачвахме се, докато не го отведох до отвор на повърхността. Преведох го през входа на импровизирания ми дом и го накарах да се държи за мен, докато ни спусках вътре, тъй като вероятността той да се подхлъзне и падне бе много голяма. Той бе страхотен в много неща… но съм го виждала как изпусна осем книги върху пръстите на краката си, докато учеше през годината.

— Дано не е нещо свързано с плъхове, Пумпалче — въздъхна той, когато стъпихме на земята. — Знам, че си луда по тях, но…

Включих светлината на светлинната гривна и осветих кораба. Сякаш усетил, че е разкрит, Ем-бот включи светлините на таблото и по корпуса. Бях разчистила голяма част от камъните и така осветен, корабът съвсем не изглеждаше зле. Беше счупен, така е, с извито крило. Но определено беше различен от всички други в ЗСД.

Дърдорко остана с отворена уста, а долната му челюст провисна буквално до земята.

— Е? — подхвърлих аз. — Какво ще кажеш?

В отговор той седна на близкия огромен камък и — без да откъсва очи от кораба — започна да сваля десния си ботуш, готов да го захапе.

— Аз обаче казах ботуши, в множествено число. Но и така става.

18.

Тази нощ не спах много.

Няколко часа помагах на Дърдорко да огледа Ем-бот — той държеше да проучи всичките повреди. Накрая обаче очите ми започнаха да се затварят. Приятелят ми все още се държеше, затова разпънах постелка и използвах Кърваво писмо за възглавница.

Всеки път, когато се унасях, се събуждах от гласа на Дърдорко, който говореше на кораба.

— Значи си… машина, но можеш да мислиш.

— Всички машини „мислят“, за да реагират на въведените данни. Аз съм просто по-сложен по отношение на изпълнимите отговори и на данните, които познавам…

Отново се унесох.

— … можеш да обясниш какво не е наред.

— Депата ми със спомени са повредени, затова не мога да предложа друго, освен повърхностни обяснения — но може би те ще бъдат достатъчни.

Обърнах се на една страна и отново заспах.

— … не знам откъде произхождам, въпреки че фрагмент от спомените ми намеква, че съм създаден от човешки същества. Не съм сигурен обаче дали съществуват други същества освен човешките. Сигурно мога да отговоря на този въпрос след като…

Към шест сутринта потрих очи и седнах. Дърдорко седеше под отворения панел и се занимаваше с нещо под кораба. Приседнах до него и се прозях.

— И сега какво?

— Невероятно — призна той. — Каза ли на Коб за него?

— Все още не съм.

— Защо отлагаш? Искам да кажа, че това нещо може да доведе до пробив в битките срещу креляните.

— На теория може — отвърнах, — хората са го имали в началото на войната с креляните. Това обаче не им е помогнало.

— Държа да подчертая — намеси се Ем-бот, — че това „чудо“ слуша.

— И? — попитах и се прозях отново.

— Смята се, че е невъзпитано хората да говорят за друг, който присъства на разговора, а те да се правят, че го няма.

— Не те разбирам, Ем-бот — заяви Дърдорко и се изправи. — Казваш, че подобни неща не те интересуват, нали?

— Очевидно не. Аз съм логично мислеща машина с тънък слой симулирани емоции.

— Добре — съгласи се Родж. — Това има смисъл.

— Независимо от това е невъзпитано — добави Ем-бот.

Погледнах Дърдорко, след това посочих към кокпита.

— Значи, имаме си вълшебен говорещ кораб с тайнствена технология. Искаш ли да ми помогнеш да го оправим?

— Сами ли? — недоумяваше той. — Защо?

— За да го задържим. И да летим на него.

— Сега вече си част от ЗСД, Пумпал! Не ти трябва престарял, повреден кораб.

— Все още съм тук — подчерта Ем-бот. — Просто да знаете.

Наведох се напред.

— Дърдорко, аз не съм в ЗСД. Аз съм в класа на Коб.

— И какво от това? Ще завършиш. Не ме интересува колко човека ще пусне — ти ще бъдеш една от тях.

— А след това? — попитах и усетих, че ми става студено — обзе ме страх, който никога не бях изричала, въпреки това той ме преследваше още от първия ден. — Коб каза, че може да вземе когото пожелае в класа си. Ами ако издържа? Властта му е дотук, Дърдорко.

Той погледна гаечния ключ, който стискаше.

— Страх ме е, че адмиралът няма да ми позволи да се кача на кораб — признах. — Страх ме е, че ще измисли някаква причина да ме изрита в мига, в който Коб вече не ме защитава. Страх ме е, че ще изгубя всичко, Дърдорко. Небето. — Погледнах към кораба, чиито светлини по фюзелажа светеха. — Той е стар, но също така е моята свобода.

Той продължаваше да гледа скептично.

— Помисли само какво забавление ще бъде — продължих. — Да ровиш вътре в древен кораб. Помисли си само какви тайни можеш да откриеш! Може би Ем-бот е с отживяла технология, но може и да не е. Няма ли да е забавно поне да се опитаме да го поправим сами? Ако не се получи, по-късно можем да го предадем.

— Добре — примири се Дърдорко. — Добре, престани да ме убеждаваш. Ще се опитам, Пумпал.

Усмихнах му се широко.

Той погледна кораба.

— Страхувам се, че това не ми е по силите. Бустерите са съсипани. Двамата с теб не можем да възстановим подобно нещо. Сигурен съм, че ще има други части, които трябва да бъдат подменени или оправени с инструменти, каквито нямаме. — Той се замисли за момент. — Въпреки че…

— Какво? — попитах.

— Едно от предложенията ми за работа — призна той, — е от елитния инженерен корпус, хората, които се занимават с поправките на изтребителите — и хората, които разработват дизайна. Те имат най-добрите лаборатории, най-доброто оборудване…

Закимах ентусиазирано.

— Звучи съвършено.

— И без това обмислях дали да не приема предложението им — разказваше той. — Казаха ми, че през следващите два месеца мога да стажувам при тях, да се науча какво се прави в работилниците… Бяха много впечатлени, ама много, от резултатите ми от теста и познанията ми по устройството на корабите и напредналото инженерство.

— Това е, Дърдорко. Страхотно.

— Не обещавам нищо — продължи той. — Може би ако им задавам подходящите въпроси, мога да ги накарам да ми покажат как да поправя някои части на Ем-бот. Трябва обаче да се справя, без да събудя подозренията им. И пак ще имаме нужда от резервни части. Поне един бустер с нормални размери.

— Аз все някак ще намеря.

— Само не ми казвай откъде ще го вземеш — повиши глас той. — Може би когато цялата тази работа гръмне, ще мога с чиста съвест да заявя, че не знам нищо за каквито и да било кражби, които ти си извършила.

— На малка емблема на енергийната матрица пише „Собственост на семейство Уейт“ — обади се услужливо Ем-бот. — Изглежда е била изтръгната доста неумело от малко шаси. Със син цвят, ако мога да съдя по издрасканата боя в ъгъла.

Дърдорко въздъхна.

— Колата на Джорген? Ти сериозно ли?

Насилих се да се усмихна.

— Стажът ще ми отнема доста време всеки ден — предупреди той и потри брадичка. — Но ще мога да посветя останалата част от времето си на това, ако се налага. Ще трябва обаче да измисля нещо за пред родителите си.

— Кажи им, че стажът изисква много време — предложих. — И че ще отнема по-голямата част от времето ти.

— Но — намеси се отново Ем-бот — това не е вярно, нали?

— Не — отвърнах. — Но на кой му пука?

— На мен — натърти машината. — Защо ти трябва да говориш нещо, което не е истина?

— Ти можеш да симулираш чувства — продължих, — но не и лъжи, така ли?

— Изглежда… някакъв код ми липсва — подчерта Ем-бот. — Интересно. Я, какви интересни гъби!

Намръщих се, след това погледнах настрани, където Кръвожадния се беше качил на една скала.

— Ангели небесни — подхвърли Дърдорко. — Откачени неща има тук, близо до повърхността. — Той потръпна. — Можеш ли… да направиш нещо с това нещо?

— Това нещо се казва Кръвожадния — представих му аз охлюва, — и той е моето талисманче. Не го наранявай, докато ме няма. — Наведох се и си взех раницата. — Трябва да вървя в час. Ти надолу ли ще се отправиш?

— Не — отвърна той. — Предположих, че може и да не се върна известно време, затова написах на нашите бележка, в която казах, че отивам на среща с работодатели. Те ще решат, че съм станал преди тях. Ще си тръгна по-късно — искам преди това да прегледам кабелите.

— Супер — съгласих се аз. — Ако си още тук, когато се връщам вечер, ще ти помагам с ремонта. Ако ли не, оставяй ми бележки, в които да пише как да ти помогна. — Поколебах се. — Не забравяй, аз съм малко тъпа в тези неща. Така че най-добре да ми даваш лесни — но дразнещи — задачи.

Дърдорко се усмихна отново, настани се на един камък и погледна Ем-бот. Очите му грееха както по времето, когато започнахме да обмисляме как да станем пилоти. Когато го видях така запален, за пръв път си казах, че тази работа може и да се получи. Незнайно как, но планът можеше да проработи.

— Чакай — спря ме Ем-бот. — С него ли ме оставяш?

— Довечера ще се върна — обещах.

— Разбирам. Може ли да дойдеш при кокпита, за да поговорим насаме?

Погледнах кораба и се намръщих.

— Не искам да обяснявам пред публика защо те харесвам повече от инженера — добави Ем-бот. — Ако той ме чуе да обсъждам — надълго и нашироко — недостатъците му, които няма начин да се променят, може да се почувства нищожен или отчаян.

— Тази част ще бъде направо върхът — изви очи Дърдорко. — Може да намерим начин да изключим личността.

Качих се вътре в пилотската кабина. Капакът се спусна и се затвори със съскане.

— Всичко е наред — успокоих Ем-бот. — Дърдорко е свестен човек. Той ще се погрижи за теб.

— Аз, разбира се, разигравам сценария, в който хората напълно неразумно показват предпочитание към един или друг. Въпреки това може ли да не отиваш?

— Извинявай, но трябва да се науча как да се бия с креляните. — Намръщих се на тона на робота. — Какво има? Нали ти казах, че Дърдорко е…

— Готов съм да приема думите ти поне докато той не докаже обратното. Тъкмо в това е проблемът: изглежда съм изгубил собственика си.

— Аз мога да бъда новият ти собственик.

— Не мога да си сменям собствениците без установения, автентичен код — обясни той. — Който току-що установих, че не помня. Проблемът обаче е по-голям от този незначителен факт. Не помня мисията си. Не знам откъде съм. Не знам каква е целта ми. Ако бях човек, щях да съм… уплашен.

Как да отговоря на това? Уплашен изтребител, а?

— Не се тревожи — отвърнах. — Ще ти дадем нова цел — да унищожиш креляните. Ти си изтребител, Ем-бот. Сигурна съм, че това „ем“ означава нещо вълнуващо. Мародербот… мракоубийственбот. Могъщбот. Това е, сигурна съм. Ти си бойна машина, която сее смърт, създадена, за да изпържи креляните и да спаси човечеството.

— Не се чувствам като машина, която сее смърт — отвърна той. — Не се чувствам като кораб на смъртта.

— Аз ще променя това — обещах. — Вярвай ми.

— А мога ли да ти вярвам, че тези думи не са… лъжи? Като онези, които трябва да бъдат казани на семейството на инженера?

Браво. Той ме захапа по-бързо, отколкото бях очаквала.

— Трябва да те помоля — продължи Ем-бот по-тихо, — да не разказваш на другите за мен. Предполагах, че си го разбрала по-рано, когато обяснявах какви са заповедите ми. От мен се иска да се „притая“, което е другият начин да се каже, че трябва да остана незабелязан. Не трябваше да разказваш за мен на инженера.

— А иначе как да те поправя?

— Не знам. Спенса, аз съм изкуствен интелект — компютър. Длъжен съм да следвам дадените ми заповеди. Моля те. Не можеш да ме предадеш на ЗСД. Не бива да говориш за мен пред никого.

Това щеше да се превърне в проблем. Исках да накарам това нещо да лети и щом го направех, означаваше, че ще мога да летя, за да помагам в битките срещу креляните. Ако не успеехме да го поправим… тогава трябваше да го предам. Каквото и да мислех за Железен юмрук, не можех да живея в този кораб завинаги. Не и ако той щеше да помогне за оцеляването на човечеството, вместо то да бъде изтребено.

Отворих уста, за да продължа спора с Ем-бот, когато две светлини заблестяха на таблото.

— Многобройни форми нахлуват през атмосферата. Засичат ги късообхватните ми сензори — избълва Ем-бот. — Към планетата падат отломъци, последвани от четирийсет и три кораба.

— Четирийсет и три? — ахнах аз и погледнах сензора. Късият му обхват очевидно беше доста дълъг по нашите стандарти. — Леле. Значи можеш да забелязваш, когато падат отломки?

— С лекота.

Това вече беше доказателство, че ЗСД могат да използват тази технология. Нашите скенери не бяха толкова чувствителни и точни. Този факт веднага ме накара да се почувствам неловко.

Но четирийсет и три крелянски кораба? Най-много изпращаха по сто, така че това беше значителна мощ. Натиснах копчето за отваряне на капака, след това излязох навън и скочих на една скала.

— Креляни — подвикнах на Дърдорко. — Голяма битка.

— Тук в опасност ли сме?

— Не, идват от другата посока. Само че кадетите вече се обучават достатъчно дълго и Железен юмрук е започнала да ги включва в битките като поддържащи части. Ескадра Огнена буря излетя преди два дни.

— Е, и?

— Трябва да вървя. За всеки случай.

19.

Хукнах.

В мен се трупаше безпокойство, докато чувах трясъците в далечината, когато падаха отломките. Знаех, че Железен юмрук ще изпрати моята ескадра за тази атака. Тя обичаше да тества кадетите в битки, а ние бяхме напреднали с обучението достатъчно и Коб бе предупреден, че скоро ще ни включат в истински битки.

Редът ни беше дошъл. Моментът бе настъпил. Насилих се да продължа да тичам — след това се втурнах с удвоени сили — по прашната земя.

От лицето ми капеше пот, усетих чувство на неизбежност, докато приближавах базата, където виеха сирени. Не беше точно страх, усещах ужас. Ами ако закъснеех? Ами ако другите влязат в битка без мен?

Влязох в базата, след това заобиколих външната стена към нашата площадка за излитане. Един-единствен кораб чакаше там, сам. Бях права.

Добрах се до кораба си прашна и потна, гласях си стълбата сама, когато неколцина от наземния персонал ме забелязаха и се развикаха.

Една от тях дойде навреме, за да стабилизира стълбата.

— Къде беше досега, кадет? — изкрещя жената. — Останалите са във въздуха от двайсет минути!

Поклатих глава, хлътнах в кокпита, твърде изтощена, за да говоря.

— Нямаш ли защитен екип? — попита тя.

— Няма време.

— Добре. Тогава не прави резки изкачвания. Имаш разрешение за излитане. Обади се на щурмовия си командир, след това излитай.

Кимнах, след това си сложих шлема. И този, както и другия в тренировъчната стая — имаше същите бабунки вътре, за да измерват онова, което искаха да измерват по мен. Нагласих радио честотата, докато капакът се спускаше.

— … не позволявайте нервите да ви играят номера — редеше Досадник по радиото. — Бъдете съсредоточени, следете движенията на партньора си. Чухте Коб. Не ни се налага да стреляме. Просто внимавайте да не ви превърнат в прах.

— Какво? — попитах. — Какво става?

— Пумпал? — попита Досадник. — Ти къде беше?

— В моята пещера! Къде другаде бих могла да бъда? — Включих подемния пръстен, след това се вдигнах право нагоре. Джи форса ме притисна и стомахът ми се почувства така, сякаш се опитваше да изскочи през петите. — Би ли повторил за мен. Влизате в битка ли? Нали няма да стоите в периферията?

— Адмиралът най-сетне ни позволява да се бием! — заяви нетърпеливо Бим.

— Сдържай се, Бим — сряза го Досадник. — Пумпал, намираме се на 11.3-302.7-21000. Яви се колкото е възможно по-бързо. Железен юмрук ни нареди да се включим в малка битка редом с опитните пилоти. Задачата ни е да объркаме врага и, ако е възможно, да отклоним вниманието му.

С други думи, изпращат ни като мишени, помислих си аз и изтрих ръце в гащеризона. Сърцето ми блъскаше, от потта косата ми бе залепнала по лицето. По-точно, бяха изпратили тях. Без мен.

Нямаше да продължи така дълго.

Тласнах дросела напред, минах на свръхскорост. Грав капс ме защитиха за три секунди, след това се лепнах за облегалката на седалката. Можех да понеса джи форс като тази, която ме притискаше назад. Не беше приятно, но не рискувах да изгубя съзнание. Просто трябваше да набера скорост, след това да се изкача внимателно като използвам подемния пръстен.

Бързо достигнах Маг-10 — прага на скоростта на Поко, поне по отношение на безопасността. Дори това бе истинска крайност. Атмосферните гребла — които изтласкваха въздуха около кораба в нещо като балон, ме предпазваха да не откъсна крилата си по време на резки маневри — бяха претоварени и корабът ми се тресеше от движението. От триенето и съпротивлението на въздуха обикновено невидимият ми щит засия.

Качих се нагоре — но вече по-внимателно и бавно, тъй като джи форса в тази посока заплашваше да ме докара до безсъзнание. Изкачването свали кръвта в краката ми. Направих упражненията за стягане на стомаха, на които ни научиха при обучението в центрофугата, въпреки това в периферното ми зрение се появиха черни петна.

Държах се, притисната от тежест шест пъти над моето тегло. Полетът може би щеше да отнеме известно време, затова слушах приятелите си в битката.

— Внимателно, Драйфа. Не толкова нетърпеливо.

— Един е на опашката ми! Един ме следва!

— Отклони се, Еф Ем.

— Отклонявам се! Отклонявам се! Пумпал, ти ли си?

— Нощна буря шест. Това е брат ми, хора! Позивна: Бойница. Еф Ем, дължиш ми картофки или нещо такова.

— Твое дясно! Артуро, гледай нагоре!

— Виждам! Звезди, каква кашория.

Най-сетне таблото ми изпиука, съобщи, че наближавам зададените координати. Отпуснах лоста за височина, след това отнех бързо от скоростта. В Поко с атмосферни гребла, това означаваше да завъртя кораба си във въздуха — Грав капс се включиха — след това задействах бустера назад, за да забавя.

Намалих до Маг-1, стандартната скорост за близък бой. Завъртях изтребителя Поко с носа към бойното поле, където далечни отблясъци озаряваха тъмното, утринно небе. Отломките падаха като червени конци.

— Тук съм — съобщих на останалите.

— Включвай се и помогни на Утринна роса! — изкрещя Джорген. — Виждаш ли я?

— Търся я! — отвърнах нетърпеливо, докато оглеждах екрана. Ето я и нея. Включих на свръхскорост, ускорих към нея.

— Момчета — предупредих, когато погледнах отново скенера. — Утринна роса си има опашка.

— Виждам я — отвърна Досадник. — Утринна роса, чуваш ли?

— Опитва. Опитва избяга.

Корабът ми изфуча към бойното поле. Сега вече различавах отделните бойци — истински хаос покрай унищожителната огнена сила, която бълваше отвсякъде и от време на време по някое светлинно копие. Изтребителят на Утринна роса изви нагоре в лупинг — последван от три крелянски кораба.

Почти пристигнах. Почти пристигнах!

Крелянските разрушители стреляха. Попадение. Второ попадение. След това…

Взрив от светлина. Дъжд от искри.

Утринна роса загина в силна експлозия. Нямаше шанс да катапултира.

Кималин изпищя — остър вик, наситен с паника и болка.

— Не — ахна Досадник. — Не, не, не!

Пристигнах на Маг-3 — твърде бързо за нормални маневри при близък бой, въпреки това успях да пронижа един от крелянските кораби със светлинното си копие. Само че бе твърде късно.

Огнените искри от онова, което беше Утринна роса, угаснаха докато падаха.

Обърнах, освободих светлинното копие и изтласках крелянския кораб настрани. Друг от изтребителите ни се насочи към него, стреля и успя да го свали.

Подредих се до Досадник, безмълвно потисках собствените си викове. Той беше изгубил партньора си. Къде беше Артуро?

Не можех да различа нищо тактическо в мелето. Летях във всички посоки, привличах огъня — да, — но също така допринасях за объркването. Няколко изтребители на ЗСД от по-висок клас се промъкнаха и се смесиха с десетина крелянски кораби, зад всеки провиснали жици, сякаш са недовършени.

Плачех. Въпреки това стиснах зъби и продължих да летя до крилото на Джорген. Той наниза с опитна ръка крелянски кораб и врагът се опита да се измъкне, затова и аз включих светлинното си копие.

— Този отломък, Джорген — посочих, — идва към теб на два часа, пада бавно.

— Видях. — И двамата ускорихме, както ни беше учил Коб, и потеглихме вражеския кораб към отломките. В последната минута освободихме въжетата и се пръснахме настрани, разбихме крелянския кораб в отломъка и последва огнена експлозия.

— Вие двамата какви ги вършите? — попита Коб. — Наредено ви е да сте в готовност за защита.

— Коб! — обадих се аз. — Утринна роса…

— Дръж си главата на раменете, момиче! — изкрещя той. — Скърби колкото желаеш, когато престанат да се сипят отломки. В момента следвай заповедите. Защита. Нищо повече.

Стиснах зъби, но не спорих, последвах Джорген, когато той се промъкна сред димните следи на отломките. Това изглежда бяха Артуро и Нед от дясната ми страна, прескачаха се с бързо подаване на скорост и спускане, за да не може врагът да прихване нито един от двамата. Подобна техника объркваше креляните, както когато пред тях се изправеха множество мишени.

Утринна роса…

— Страннице? — повиши глас Джорген. — Какво правиш?

Осъзнах, че все още чувам тихия болезнен плач на Кималин. Потърсих я на скенера, след това забелязах едно Поко — без партньор — да се рее в периферията на битката.

— Страннице, мърдай! — нареди Джорген. — Там си неподвижна мишена. Ела при нас.

— Ами… — започна Кималин. — Опитвах се да се прицеля. Щях да я спася.

— Присъедини се към битката! — изкрещя Джорген. — Кадет, натисни дросела и ела тук!

— Аз ще я покривам — предложих и се отделих, докато прелитахме покрай двама креляни, появили се от обратната посока. Безкрайно много искри и огнени изстрели озаряваха небето, почти имах чувството, че съм в Огнен рай, погълната от някоя ковачница.

— Не — отсече Джорген. — Виждаш ли Бим? На твое осем. Покрий него. Аз ще се оправя с Кималин.

— Разбрано. — Спуснах се надолу, наляво и Грав капс поеха джи форса на резкия завой. Докато се движех, забелязах на таблото светлина: ярко виолетово предупреждение близо до сензорите за близост.

Бях се сдобила с опашка.

Макар да не се бяхме обучавала за близък бой, аз си спомних инструкциите на Коб. Довери се на скенера. Не губи време да се увериш лично. Съсредоточи се над летенето.

— Пумпал! — повика ме Еф Ем. — Имаш си опашка!

Вече вкарвах кораба си в защитен лупинг, разчитах на Грав капс да се справят с джи форс. Нещо ми прищрака. Обучението, начинът, по който лицето ми изстиваше, а умът ми се насочваше към проблеми въпреки умората, стреса и мъката. Сякаш нямаше значение, че ме следва крелянин. В този момент бяхме само аз и корабът. Едно цяло.

Излязох от лупинга и веднага се насочих право надолу, след това се стрелнах настрани и забих светлинното копие в падащ отломък. Не бях достатъчно бърза и когато Грав капс се задействаха, джи форсът ме лепна за седалката. В ъглите на очите ми причерня, но това бе всичко.

Завъртях се рязко и се захванах за друг къс, който димеше след мен — след това се промуших скоростно между два крелянски кораба, които идваха от другата посока. Опашката ме изгуби при това завъртане и аз забелязах бляскава експлозия зад мен, когато един от опитните пилоти уцели врага, докато се опитваше да ме прихване отново.

— Добра маневра, Пумпал — заговори тихо Коб. — Отлична маневра. Не си позволявай много. Спомни си симулациите. Подобни показни маневри могат да те убият.

Кимнах, въпреки че той нямаше как да ме види.

— Бим е на твое десет, на сто и петдесет по-нагоре. Върви при него. Това момче е прекалено нетърпеливо.

Сякаш по команда, гласът на Бим се разнесе по радиото.

— Хора? Виждате ли това? Точно пред мен?

В далечината пред нас се водеше по-голяма битка; беше ни наредено да участваме в по-малкия сблъсък. Различих падащите искри и пропусналите изстрели там, но Бим не сочеше там.

Когато се подредих до него, забелязах: крелянски кораб, но различен модел от извитите. Този беше по-тумбест също като налят плод и крила отгоре. Или… не, това беше кораб, който летеше с нещо гигантско закачено отдолу.

Бомбардировач, досетих се аз и си спомних наученото. Носи животозаличаваща бомба.

— Животозаличаваща — обади се Джорген. — Коб, потвърждаваме присъствието на животозаличаваща бомба.

— Останалите радио честоти също говорят за нея — добави Коб. — Спокойно, кадет. Адмиралът вече се е заел с този бомбардировач.

— Мога да му видя сметката, Коб — обади се Бим. — Мога да го сваля.

Очаквах Коб да отхвърли тази идея на мига, но той не го направи.

— Нека се обади за заповеди и ще съобщя, че имаш видимост.

Бим прие това като потвърждение.

— С мен ли си, Пумпал?

— Абсолютно — потвърдих. — Да вървим.

— Спокойно, кадет — заговори Коб. — Има нещо странно при тези описания. Можете ли да потвърдите? Тази бомба изглежда по-голяма от обикновено.

Бим не слушаше. Видях през прозореца на кокпита как се гмурна към самотния бомбардировач, който беше — следвайки обичайния крелянски протокол — слязъл на по-ниска височина, за да се опита да избегне наземния огън.

— Нещо не е наред — отбеляза Коб.

Група сенки се отдели от страните на бомбардировача — по-малки крелянски кораби, почти невидими в мрака. Бяха четири.

Те осветиха всичко с унищожителна огнена сила и щитът ми пропука на светлината. Нервите ми се изопнаха, инстинктивно завъртях кораба си настрани.

— Коб — докладвах. — Четири ескортиращи кораба току-що се отделиха от бомбардировача!

Корабите ни се нахвърлиха. Аз успях да се отдръпна, ръцете ми бяха потни върху уредите за управление.

— По-бързи са от обичайните крелянски изтребители.

— Има нещо ново — забеляза Коб. — Вие двамата, оттеглете се.

— Мога да поразя целта, Коб! — похвали се Бим. Светлината на деструктора му заблестя от предната част на кораба в далекообхватен изстрел.

Четирите охраняващи кораба се устремиха към нас, отново откриха огън.

— Бим! — изкрещях.

Бях почти сигурна, че погледна към мен — светлината се отрази във визьора му — когато изстрелите поразиха кораба му, преодоляха щита с концентриран огън.

Изтребителят на Бим експлодира на няколко едри къса, единият от тях се удари в моя кораб. Аз бях запратена настрани, когато моят Поко се завъртя. Странница изпищя името ми, когато светът се разтърси. Светлините на таблото ми полудяха, блесна надпис „Щитът дезактивиран“.

Джи форс ме притисна, тъй като действието на Грав капс беше преодоляно. Усетих как ми прилошава и всичко пред мен се завъртя. Обучението ми обаче си каза думата. Незнайно как — като стиснах силно контролната сфера — успях да напипам контрола за спускане, който завъртя подемния ми пръстен на предните държачи също като капак, който се отваря неочаквано. Това го насочи към носа на кораба ми и маневрата ме изтегли от падането. Светът се изправи отново и аз останах да се рея, носът ми насочен към земята.

На таблото блеснаха нови светлини. Видях как останките на Бим се удрят в повърхността в серия от тихи експлозии.

Та той дори… дори не си беше измислил позивна.

— Врагът се оттегля! — забеляза Нед. — Май им стига толкова!

Слушах изтръпнала останалите доклади. Щурмови екипи опитни пилоти последваха бомбардировача и вместо да рискуват да изгубят оръжието, креляните предпочетоха да се оттеглят.

Бомбардировачът избяга, както и достатъчно кораби, и адмиралът реши да не ги преследва.

Аз продължавах да вися. Синята светлина на подемния пръстен разпръскваше безжизнена, студена светлина около мен.

— Пумпал? — повика ме Джорген. — Докладвай. Добре ли си?

— Не — прошепнах, но най-сетне изместих положението на подемния пръстен и завъртях кораба на стандартната ос. Насочих мощност към щита и зачаках светлината да блесне, след това стиснах ръчката и я изтеглих назад. Друг щит пропука и се включи до моето Поко, след това стана невидим.

Издигнах се, за да се подредя при останалите.

— Потвърждение — нареди Джорген.

Ние отговорихме и всички останали бяхме там. Когато обаче кацнахме в базата, във формацията ни имаше две дупки. Бим и Утринна роса вече ги нямаше.

Звездната ескадра бе намаляла от девет на седем.

Трета част

Интерлюдия

Адмирал Джуди „Железен юмрук“ Айвънс винаги четеше докладите за жертвите.

Бяха убити нейни хора. При всяка битка вземаше решения — някои погрешни — и това слагаше край на човешки живот. Може би съществуваше астрален баланс, който се пазеше сред звездите от древни Светци, които претегляха изгубения живот на Дръзки и онзи, който бе спасен.

Ако бе наистина така, това съотношение бе силно наклонено на една страна от днешната битка. Двама кадети бяха загинали след едва месец обучение в кокпита. Тя прочете имената им, опита се да ги запомни, макар да знаеше, че няма да успее. Те просто бяха прекалено много.

С много уважение остави списъка с имена и къси биографии върху бюрото си. Още двама пилоти бяха загинали, а съставянето на писма до семействата им щеше да отнеме значителна част от вечерта ѝ, но се налагаше да го направи. За тези семейства загубата щеше да отнеме част от живота им.

Беше наполовина приключила — пишеше на ръка, вместо да използва пишеща машина — когато Коб най-сетне нахлу, за да ѝ се разкрещи. Тя видя отражението му в медната повърхност на лъскавата лупа, която държеше на бюрото си. Реликва от много по-ранни времена. Той спря на прага, не ѝ се нахвърли веднага, изчака я да довърши писмото. Тя се подписа най-отдолу, направи завъртулка с писалката — жест, който изглеждаше и необходим, и претенциозен в подобно писмо.

— Доволна ли си, Джуди? — попита най-сетне той. — След като уби двама от тях, доволна ли си, дяволите да те вземат?

— Не съм била доволна от години, Коб. — Тя се обърна в стола, облегна се назад и посрещна гневния му поглед. Очакваше, може би дори се наслаждаваше на неизбежното му идване. Добре че все още имаше някой, който да ѝ се противопоставя. Почти всички останали, които се осмеляваха да го правят, бяха мъртви.

Той закуцука в малката стая, пълна с документи, спомени, книги — безобразно разхвърлян кабинет. Колкото и да беше странно, това бе единственото място, на което тя се чувстваше удобно.

— Не можеш да продължаваш по този начин — заяви Коб. — Първо намаляваш възрастта за теста, сега ги изпращаш в битка преди да знаят как се лети. Не можеш да стреляш безразборно и едновременно с това да крадеш муниции. Рано или късно ще останеш без куршуми.

— Да не би да предпочиташ да оставя Висина да падне?

Той погледна настрани, към стара карта, която тя продължаваше да държи на стената. Стъклото беше прашно от старост, а хартията вътре бе започнала да се навива. Беше план на Висина от разработката ѝ преди почти цяло десетилетие. Бяха си представяли град с огромни квартали и просторни ферми.

Фантазия. Облагородяването на мъртъв свят щеше да се окаже по-трудна работа, отколкото бяха очаквали.

Тя се изправи и старият стол изскърца.

— Ще жертвам живота им, Коб. Без колебание ще поставя всички от ЗСД в опасност, ако това означава да защитя Висина.

— В даден момент загубите вече няма да си струват, Джуди.

— Да, аз знам кой е този момент. — Тя пристъпи към него и задържа погледа му. — Този момент ще настъпи, когато последният жител на Дръзки изпусне последния си дъх. Дотогава ще удържаме базата.

Ако изгубеха Висина, тогава Огнен рай щеше да бъде бомбардиран — апаратът щеше да бъде разрушен, както и възможността хората да правят кораби. Ако това се случеше, земляните от Дръзки щяха да продължат да живеят на разпокъсани кланове и да заприличат на преследвани плъхове.

Или трябваше да удържат, или да се откажат от това да се превърнат отново в истинска цивилизация.

Най-сетне Коб се отказа и си тръгна. От него липсата на оплаквания беше знак на съгласие.

— Забелязах — подметна Джуди, — че малката ти страхливка пристигна за битката едва когато по-голямата част от боя беше приключила.

Той се врътна към нея и засъска.

— Тя живее в гола пещера, Джуди. Съвсем сама. Наясно си с това, нали? Един от пилотите ти живее в импровизиран лагер извън границите на града, защото ти отказваш да ѝ осигуриш легло.

Бе толкова приятно да види гнева му. Тревожеше се, че някой ден ще прегори. Беше друг човек след Битката за Висина.

— Знаеш ли какви са показанията ѝ? — попита Джуди. — Сканирането на мозъка ѝ? Някои от лекарите са сигурни, че са разбрали как да го забележат. Трябва да ти благодаря за тази работа. Да получа възможността да проуча дъщерята на Преследвач по време на полет може най-сетне да ми даде доказателство. Дефектът е у нея.

Това го накара да спре.

— Ние почти не разбираме какво означава — заяви най-сетне той. — А твоите лекари са предубедени. Няколко объркващи събития и някакви истории от миналото не са достатъчни, за да смажеш целия живот на момичето, особено на момиче, което притежава забележителен талант.

— Тъкмо в това е проблемът — отвърна Джуди. Остана изненадана, че Коб спори. Много политици отричаха съществуването на дефекта, но Коб? Той лично бе видял ефекта от него. — Колкото и полезни да са данните, не мога да рискувам да я назнача в ЗСД. Тя единствено ще разсейва хората и ще съсипе духа им.

— Теб може и да те разсейва. Може да съсипва духа ти. Начинът, по който се държиш, е срам и позор за ЗСД.

— Приказвай, каквото щеш, но аз съм ЗСД. Звездите да са ни на помощ. Друг не остана.

Той я изгледа свирепо.

— Ще дам на момичето лично радио. Няма да позволя един от кадетите да е извън обсега ми. Освен ако не размислиш и не ѝ осигуриш легло.

— Ако ѝ е прекалено лесно, може да реши да остане, вместо да постъпи разумно и да продължи напред.

Коб закуцука към вратата — отказваше да използва бастун, дори след толкова много години — но там спря отново и се подпря на рамката.

— Иска ли ти се някой от другите да беше оцелял? — попита той. — Соуса, Славей, Спор. Адмирал Хаймлайн.

— Всеки друг, но не и аз ли? — попита Джуди.

— В общи линии.

— Не съм сигурна, че бих искала те да командват — отвърна тя — Дори онези, които мразех.

Коб изръмжа, след това излезе в коридора.

20.

В деня след като Утринна роса и Бим загинаха пристигнах със закъснение за часа на Коб. Беше само с пет минути, но закъснявах за пръв път.

Просто имах чувството, че нищо не е наред.

Едва помнех как се дотътрих до пещерата вчера, не обърнах никакво внимание на Ем-бот — Дърдорко вече се беше прибрал — и се сгуших в леглото си в пилотската кабина. След това останах да лежа там. Не спях, а много ми се искаше да се унеса. Мислех, а ми се искаше да спра. Не плачех… но ми се искаше да ревна.

Днес никой не ме порица за закъснението. Коб все още не беше дошъл, въпреки че почти всички кадети се бяха събрали. Всички освен Кималин, което ме разтревожи. Дали беше добре?

Ботушите ми проскърцаха по пода, докато отивах да седна на мястото си. Не погледнах празните седалки и се почувствах като страхливка, затова се насилих да се обърна към мястото на Утринна роса. Само преди два дена стоях там и ѝ помагах да разбере…

Тя почти никога не говореше, но стаята бе някак по-тиха без нея.

— Здрасти, Пумпал — обади се най-сетне Нед. — Ти все говориш за „чест“ и за „величието да загинеш като герой“ и разни подобни дивотии.

— Е, и?

— Е… — продължи Нед. — В момента малко от тези дивотии ще ни дойдат добре.

Нед се отпусна на мястото си. Едва се побираше в авиотренажора. Беше най-високият от нас, но също така и едър. Все си казвах, че е най-големият от приятелите на Досадник, но у него имаше и нещо повече. Беше замислен.

— Казвай — подкани ме той.

— Ами… — започнах, докато се опитвах да намеря думи. — Всичко това ми се струва глупаво в момента.

Не можех просто да изтърся нещо за отмъщение. Не и днес. Щях да се почувствам така, сякаш участвам в някоя от приказките на бабчето, докато загубата изглеждаше съвсем истинска. Само че… значеше ли това, че всичко е било единствено за да ми вдъхне смелост? Бях ли чисто и просто една страхливка, която се криеше зад агресивни дрънканици?

Истинският воин щеше да махне с ръка. Наистина ли мислех, че това са последните приятели, които ще изгубя?

Еф Ем стана от мястото си и пристъпи към мен. Стисна рамото ми, стряскащо познат жест от едно момиче, което познавах бегло, въпреки че бяхме в една ескадра. Каква ли беше нейната история? Така и не бях намерила начин да попитам.

Погледнах към тренажора на Бим и се замислих за невероятно неумелия — но пък прекрасен — начин, по който флиртуваше с мен.

— Знаеш ли къде е Кималин? — попитах Еф Ем.

— Стана с нас и закуси с нас — прошепна високото момиче, — но се отби в тоалетната, докато идвахме насам. Може би някой трябва да отиде да види как е.

Преди да успея да стана, Досадник скочи и прочисти гърло. Погледна и петимата останали. Аз и Еф Ем. Драйфа, полулегнала на седалката. Тя вече не се отнасяше към онова, което се случваше, като към игра. Артуро седеше, скръстил ръце, докосваше бързо показалци, сякаш имаше нервен тик. Нед беше вдигнал крака и си почиваше върху невероятно скъпия холограмен проектор пред симулатора си. Колкото и да беше невероятно, връзките на ботушите му бяха развързани.

— Струва ми се — започна Досадник, — че трябва да кажа нещо.

— Разбира се — изви очи Еф Ем, но се върна на мястото си.

Командирът ни заговори напрегнато.

— Според протоколните наръчници на ЗСД да загинеш в кокпита — когато се биеш, за да защитаваш дома си — е най-смелият и велик дар, който някой може да направи. Приятелите ни, макар да ни бяха отнети рано, бяха примери за идеалите на Дръзки.

Той чете, досетих се аз. От бележки, написани… на ръката.

— Ще ги запомним като войници — продължи Досадник и отпусна ръка пред себе си. — Ако имате нужда от съвет покрай тази загуба — или поради каквато и да било причина, — като ваш щурмови командир аз съм насреща. Моля ви, обръщайте се към мен, за да ви помогна да се почувствате по-добре. С радост ще поема товара на мъката ви, за да можете да се съсредоточите над обучението по летене. Благодаря ви.

Той седна. Това беше може би най-тъпата реч, която някога бях чувала. Беше насочена по-скоро към него, отколкото към празните места. Само че… е, той поне опита.

Коб най-сетне докуцука, стиснал някакви листове. Мърмореше нещо.

— Заемете позиции! — излая той. — Днес ще се занимаваме с маневриране по двойки — отново. Начинът, по който се защитавате, е толкова нескопосан, че очаквам да ви видя на поднос в столовата.

Ние не откъсвахме погледи от него.

— Действайте! — повиши глас той.

Всички започнаха да си слагат коланите.

Аз обаче се изправих.

— Това ли е всичко? — попитах. — Няма ли да кажете нещо за тях? За Бим, за Утринна роса и какво направи адмиралът…

— Адмиралът не ти е направила нищо — заяви Коб. — Креляните убиха приятелите ви.

— Миши дарадонки — избълвах аз. — Ако хвърлиш дете в бърлогата на лъва, можеш ли да виниш лъва?

Той срещна погледа ми, но този път нямах намерение да отстъпя. Не бях сигурна какво исках, но поне това чувство — яростта, която изпитвах към него, към адмирала, към ЗСД — бе по-добро, отколкото празнотата.

Гледахме се лошо, докато вратата не проскърца и не се отвори. Влезе Кималин. Въпреки че дългата ѝ черна коса беше сресана — както обикновено — на съвършени къдрици, очите ѝ бяха подпухнали и зачервени. Коб я погледна и се ококори, сякаш остана изненадан, че я вижда.

Мислел си е, че се е отказала, осъзнах аз.

Кималин може и да беше с подпухнали очи, но вирна брадичка.

Коб ѝ кимна да седне и тя се отправи към мястото си — пример за храбростта на Дръзки — и седна. В този момент приличаше много повече на воин от мен.

Аз стиснах зъби, след това седнах и си закопчах колана. Като отговарях на Коб нямаше да облекча гнева си към адмирала. Имах нужда от контролна сфера в ръката и спусъка на деструктор под пръста си. Сигурно затова Коб искаше да ни изпоти днес, да ни накара да забравим поне за кратко. И… още нещо. Нали това бе причината да съм тук.

Коб не пусна проекторите ни. Взе сгъваем стол, след това изкуцука до средата на стаята и го разтвори. Седна и скръсти ръце. Трябваше да се покажа от тренажора, за да го виждам, както и повечето от останалите.

Той ми се стори остарял. Изглеждаше по-стар, отколкото заслужаваше.

— Познавам чувството — започна той. — Сякаш у вас е издълбана дупка. Парче плът, което няма да порасне отново. Вие можете да работите, да летите, но известно време ще оставяте кървава диря.

— Трябва да кажа нещо за загубата. Нещо мъдро. Старата Мара, която ме учеше да летя, щеше да каже нещо. Сега вече е мъртва. — Коб поклати глава. — Понякога не се чувствам като учител. Чувствам се като човек, който презарежда оръдията. Натъпквам ви в една стая, изстрелвам ви в небето, след това грабвам ново попълнение муниции…

Почувствах се неловко, докато го слушах да казва тези неща, беше неестествено. Също като родител, който неочаквано признава, че няма понятие какво е любов. Всички бяхме чували истории за инструктори по летене. Стари, обръгнали, готови на мига да те смачкат, но мъдри.

В този момент обаче аз видях човека, не инструктора. Този човек се страхуваше и беше сломен — и го болеше точно толкова от загубата на студентите му, колкото нас от загубата на приятелите. Той не беше някой закоравял ветеран, който знаеше всички отговори. Беше човек, който по една случайност беше оцелял достатъчно дълго, за да стане учител. Той трябваше да ни научи и на нещата, които знаеше, и на онези, за които все още търсеше обяснение.

— Устреми се към звездите — обадих се аз.

Коб ме погледна.

— Когато бях дете — заразказвах аз, — исках да стана пилот, за да ме уважават всички. И татко ми каза да погледна по-нависоко. Каза ми да се „устремя към звездите“.

Погледнах нагоре и се опитах да си представя трепкащите светлинки. Те бяха над покрива, над небето, отвъд пояса с отломки. Там, където Светците посрещаха душите на падналите в боя.

— Боли — продължих. — Повече, отколкото съм предполагала. Почти нищо не знаех за Бим, освен че обичаше да се усмихва. Утринна роса пък почти не ни разбираше. Независимо от това не се отказваше.

За момент ми се стори, че мога да се извися нагоре, сред онези светлинки. Точно както бабчето ме беше учила. Усетих как всичко под мен пропада, става далечно. Виждах единствено точиците светлина, които прииждаха от всички страни.

— Сега те са в небето — промълвих. — Завинаги ще останат сред звездите. Аз ще се присъединя към тях. — Изтръгнах се от транса и неочаквано се озовах в стаята сред другите. — Ще си сложа колана и съм готова за битка. Така когато умра, поне ще умра в кокпит. И ще се устремя към небето.

Останалите не помръдваха, потънали в несигурно мълчание, също както в мига преди два метеора да се сблъскат. Нед беше изпънал гръб на мястото си, вече не беше полуизлегнат, вдигна ентусиазирано палци към мен и ми кимна. Седналият срещу мен Досадник ме зяпаше, а лицето му бе намръщено, но така и не успях да разбера какво иска да каже.

— Добре — изправи се Коб. — Изгубихме достатъчно време. Слагайте шлемовете.

Грабнах си шлема и го сложих, без да обръщам повече внимание на намръщеното лице на Досадник. След това обаче веднага скочих и свалих шлема.

— Какво? — докуцука при мен Коб.

— Диодите вътре са топли — оплаках се аз. — Какво означава това?

— Нищо — отвърна той, — вероятно…

— Това никак не ме успокоява, Коб. Какво става?

Той сниши глас.

— Разни лекари, които се мислят за умни, вярват, че могат да определят от някакви си там показания, че ти си… че ще избягаш като татко ти.

— Баща ми не е…

— Успокой се. Ще им докажем, че грешат, като летиш безупречно. Това е най-доброто ти средство. Можеш ли да го търпиш? — кимна той към шлема.

— Да. Топлината не е чак толкова силна, че да ме боли; просто останах изненадана.

— Тогава го слагай и да се захващаме за работа.

21.

Коб удържа на обещанието си — накара ни да работим много упорито.

Упражнявахме координирани виражи, формации и упражнения за опазване на партньора. Работихме, докато пръстите ни изтръпнаха и се вдървиха, а ръцете ме боляха, сякаш бях вдигала тежести, умът ми буквално стана на каша. Той дори ни накара да работим през обедната почивка, помоли един от помощниците да донесе сандвичи за всички. Аз, както винаги, ядох пастърма от плъхове и гъби.

Диодите в шлема ми се охладиха, докато работех. Адмиралът си въобразяваше, че от някакви показания ще успее да определи дали съм страхливка. Що за лудост беше това?

Нямаше време за подобни тревоги. Коб ни накара да избягваме отломки, да упражняваме завъртане със светлинно копие, както и превключване на щита. Беше изтощително в добрия смисъл и единствения път, в който се сетих за Бим, беше когато осъзнах, че никой не се оплаква, но този ден не ни позволиха да ползваме оръжия.

Когато Коб най-сетне ни пусна, имах чувството, че мога да се свия на място и да заспя.

— Артуро — обади се Нед, когато стана и се протегна, — тези проектори са доста добри. Мислиш ли, че ще успеят да симулират свят, в който не си безобразно трагичен пилот?

— На всички ни трябва такъв — отвърна другото момче, — както и копче за изключване на твоето радио. Сигурен съм, че ще напредваме с гигантски отскоци, ако не ни се налага да слушаме безкрайното ти дрънкане. Освен това, доколкото си спомням, ти си този, който се блъсна в мен одеве.

— Ти ми пречеше.

— Момчета, момчета — намеси се Драйфа, докато минаваше покрай тях. — Не може ли да сключим примирие? Намерете обща тема и признайте, че и двамата сте трагични пилоти.

— Да, бе! — възмути се Артуро. — Ти само гледай, Драйфа, един ден ще те накарам да си вземеш думите назад.

— Толкова съм гладна, че съм готова още сега да си ги взема и да ги изям — призна тя, — стига да имат приличен сос. Дано столовата не е затворена. Страннице, може ли да изям твоя десерт?

— Какво? — попита момичето и вдигна поглед от защитния гащеризон — който сгъваше, за да го остави на мястото си, както правеше всеки ден, когато излезеше от кокпита си.

— Ти си готина и така нататък — продължи Драйфа. — Предполагам, че ще отстъпиш, ако настоявам достатъчно дълго. Та може ли да ти изям десерта?

— Благословени да са звездите ти — отвърна Кималин. — Ако обаче докоснеш пая ми, ще ти отскубна пръстчетата. — Тя се изчерви, когато го каза и вдигна ръка пред устата си.

— Ще го направи, Драйфа — пошегувах се аз. — Никога не се доварявай на милите и добрите.

— Така си е — съгласи се Драйфа. — Това не е ли… — Тя млъкна, когато разбра, че аз съм го казала. След това се обърна и излезе.

Познавах този поглед. Откакто Джорген издаде, че съм дъщерята на Преследвач, нещата между нас с Драйфа се промениха.

Останалите се изнизаха от стаята. Въздъхнах, събрах си нещата и се подготвих за изтощителния преход до пещерата. Метнах раницата на гръб и забелязах, че Еф Ем не е тръгнала. Беше застанала до стената, наблюдаваше ме. Беше толкова висока и красива. Като кадети на ЗСД облеклото ни е стандартно. За ежедневната работа можем да избираме между гащеризон или стандартни униформи на ЗСД, ако ги предпочитаме. Трябваше обаче да сме готови да се преобличаме в пилотски дрехи, ако ни повикаха.

Повечето от нас носеха гащеризони, тъй като бяха най-удобни. Не и Еф Ем. Освен лъснатите ботуши, тя често носеше шита по поръчка униформа с яке, което изглеждаше по-стилно на нея, отколкото на останалите. Беше толкова съвършена, че приличаше по-скоро на статуя, отколкото на човек.

— Благодаря ти — каза ми тя, — за онова, което каза одеве. За Бим, Утринна роса и звездите.

— Не ти ли се стори „прекалено агресивно“? — попитах. Еф Ем все се оплакваше, че останалите сме прекалено агресивни, което за мен нямаше смисъл. Нали агресията беше част от войната?

— Повечето от онова, което казваш, са пълни глупости — заяви Еф Ем. — Многословното перчене е извинение да пробутваш патриотарски мантри, които са били насадени в теб, след като цял живот са ти набивали в главата индоктринациите на Дръзки. Само че онова, което каза одеве, идваше от сърцето ти. Аз… ами, имах нужда да го чуя. Благодаря ти.

— Ти си странно момиче, Еф Ем — признах. Нямах представа какво означаваше казаното.

Седналият на бюрото си Коб изсумтя и ме погледна над документите. Тъкмо ти ли наричаш някой странен, сякаш питаха очите му.

Поговорих с Еф Ем в празния коридор; кадетите от другите ескадри бяха приключили часовете си много отдавна.

— Искам да сме наясно — каза Еф Ем, докато вървяхме заедно, — че не те виня за отношението ти. Ти си продукт на огромно обществено напрежение, което принуждава младите да заемат все по-агресивна позиция. Сигурна съм, че дълбоко в себе си си сладурана.

— Всъщност не съм — ухилих се аз. — Но нямам нищо против, че хората ме подценяват. Може би и креляните ще направят същото, така че ще се насладя на изненадата в очите им, когато избода очите от черепите им.

Еф Ем ме погледна втрещена.

— Стига да имат очи под броните. Или черепи. Каквото и да имат, аз ще го изтръгна. — Погледнах я, след това се усмихнах още по-широко. — Шегувам се, Еф Ем. Донякъде. Казвам подобни неща, защото ме забавляват. Също както в старите приказки, нали ги знаеш?

— Не съм чела тези приказки.

— Едва ли ще ти харесат. Ти защо винаги подчертаваш, че останалите са прекалено агресивни? Не си ли от Дръзки?

— Отгледана и възпитана съм като дете на Дръзки — призна тя. — Само че избирам сега да съм, както казват долу, от Недоволните — възразявам срещу начина, по който се води войната. Мисля, че трябва да отхвърлим потисничеството на военното правителство.

Заковах се на място, бях шокирана. Никога преди не бях чувала подобни думи.

— Значи… си страхливка.

Еф Ем се изчерви, изпъна гръб и ми се стори още по-висока.

— Мислех, че тъкмо ти трябва да си по-внимателна, когато употребяваш тази дума.

— Извинявай — изчервих се аз. Тя беше права. Въпреки това ми беше трудно да разбера какво казваше. Разбирах думите, но не и значението им. Да се отхвърли военното правителство ли? Че кой тогава ще води войната?

— Все още имам желание да се бия — продължи Еф Ем, вирнала високо глава. — Само защото искам промени не означава, че ще позволя креляните да ни унищожат. Ти обаче даваш ли си сметка как се отразява на обществото ни да се обучават деца още от раждането им да се идеализират и величаят боевете? Да се обожествяват Първите граждани като светци? Би трябвало да учим децата ни да са по-грижовни, по-любопитни — не само да рушат, но и да строят.

Свих рамене. Тези неща можеш да ги кажеш безпроблемно, когато живееш в дълбоките пещери, където бомбата няма да избие семейството ти. Но пък беше хубаво да чуеш някои отговори на жената, която бе толкова изискана, беше ми трудно да мисля за нея като за „момиче“, въпреки че бяхме на една възраст.

Ако продължа да вървя с нея към столовата, сигурно щях да се натъкна на военните полицаи и да си навлека неприятности. Те престанаха да ме изпращат до класната стая всеки ден, но нито за момент не вярвах, че това означава, че мога да отида на вечеря с останалите. Затова казах довиждане на Еф Ем и тя се затича, за да настигне останалите.

Тръгнах към изхода, бръкнах в раницата за вода, но си спомних, че съм оставила последната пълна манерка до мястото си в класната стая. Изтощена след днешните упражнения, аз се затътрих обратно към стаята.

Коб беше включил холограмата в средата на стаята и бе пуснал малка версия на бойно поле. Пред него кораби с размерите на топки прелитаха сред отломки, които падаха, обгърнати от огън и дим. Крелянски кораби, не по-големи от значки, стреляха.

Той гледа отново вчерашната битка, досетих се аз. В която загинаха Бим и Утринна роса. Нямах представа, че битките се записват.

Забелязах кораба си, когато се включи в битката. Отново усетих завладяващия хаос, вълнението, че най-сетне участвам в битка. Почти чувах експлозиите. Долових разтревожения глас на Кималин. Чух собственото си дишане, развълнувано, остро.

Очакване, дори малко страх се надигнаха у мен, докато гледах — напълно безсилна. Утринна роса загина отново.

Коремът ме присви. Само че аз нямаше да извърна поглед.

В стаята корабът ми мина през мелето, сдоби се с опашка. Гмурнах се под падащ отломък — използвах светлинното копие, за да завия, — след това се промуших между два крелянски кораба.

Коб спря симулацията с жест. Пристъпи напред, съсредоточено заоглежда кораба ми — застинал във въздуха сред зрелищно шоу от деструктори, падащи нишки светлина и взривени кораби. След това пренави симулацията и я пусна отново, наблюдаваше маневрата ми.

— Почти изпаднах в безсъзнание — признах от прага. — Не контролирах скоростта си и не овладях завоя преди Грав кап да се претовари.

— Независимо от това, маневрата ти е забележителна — похвали ме той. — Особено за кадет. Страхотна, почти невероятна.

— Досадник е по-добър от мен.

— Джорген е отличен техничен пилот, но той не усеща нещата като теб. Напомняш ми за баща си. — Той го каза… мрачно.

Неочаквано се почувствах неловко, затова отидох до симулатора и си взех манерката. Коб прегледа останалата част от битката и аз се насилих да видя отново как моят кораб и корабът на Бим преследват крелянския бомбардировач. Коб спря симулацията, когато четири странни охранителни кораба се отделиха от вражеския бомбардировач — същите, които след малко щяха да унищожат Бим.

— Какви са? — попитах.

— Нещо ново. Не са променили тактиката си повече от десетилетие. Какво се е променило сега? — Той присви очи. — Оцеляваме благодарение на това, че предвиждаме действията на креляните. Всеки път, когато се досетиш какво ще направи врагът, ти имаш предимство. Без значение колко са опасни, ако знаеш следващия им ход, можеш да го контрираш.

Ха. Това ми направи силно впечатление и аз закимах.

Коб изключи холограмата и закуцука до бюрото си.

— Вземи. — Той плъзна кутия по плота, после ми я подаде. — Одеве забравих да ти го дам.

Лично радио?

— Обикновено ги даваме на обучени пилоти, които не са дежурни и се връщат в Огнен рай. Тъй като ти живееш извън базата, прецених, че трябва да имаш. Да е в теб непрекъснато. Ще получиш общо повикване при крелянска атака.

Взех устройството, което бе правоъгълно, подобно на кутия, може би с размерите на малка гиричка. Татко имаше такова.

Коб махна с ръка, за да ме освободи, след това седна и започна да преглежда документите.

Аз не си тръгнах, имах въпрос.

— Коб?

— Да?

— Защо не летите с нас? Другите инструктори придружават кадетите си.

Стегнах се за гняв и упреци. Коб просто докосна крака си.

— Стари рани, Пумпал. Стари рани. — Той бе свален скоро след Битката за Висина. Кракът му се закачил, когато катапултирал.

— Не ви е нужен крак, за да летите.

— Някои рани — обясни тихо той — не са толкова очевидни колкото изметнатия крак. Трудно е да влезеш в кокпита, след като си видял как умират приятелите ти. Пробвай да го направиш, след като свалиш някои от твоите хора.

Неочаквано ми стана студено, сякаш бях катапултирала на голяма височина. Да не би да искаше да каже…

Да не би да казваше, че той е свалил баща ми?

Коб ме погледна.

— Да не мислиш, че някой друг ще получи заповед да го свали, хлапе? Аз бях негов партньор. Последвах го, когато избяга.

— Той не е избягал.

— Бях там. Той избяга, Спенса. Той…

— Баща ми не беше страхливец!

Срещнах погледа на Коб и за втори път днес той погледна настрани.

— Какво се случи там, Коб? — Присвих очи към него. — Защо си мислят, че ще направя същото, като следят показанията на мозъка ми? Какво не ми казвате?

Макар да не бях приела официалната версия, част от мен винаги предполагаше, че някаква грешка е причината за репутацията на татко. Че в объркването хората са решили, че се е превърнал в страхливец, което не беше вярно.

Сега обаче имах шанс да разговарям с човек, който е бил там. Човекът, който… който бе дръпнал спусъка…

— Какво се случи? — попитах и пристъпих напред. Исках да го кажа дръзко, предизвикателно, но чух единствено шепота си. — Ще ми кажете ли? Какво видяхте?

— Нали си чела официалния доклад? — отвърна Коб, но така и не ме погледна в очите. — Креляните прииждаха на мощна вълна, носеха животозаличаваща. Бяха по-многобройни от когато и да било преди и позицията им издаваше, че са открили база Висина. Отбихме една атака, но те се прегрупираха. Докато се подготвяха да ни нападнат отново, баща ти изпадна в паника. Развика се, че силите на врага били прекалено многобройни, че всички ще умрем. Той…

— На кого го каза? На целия флот ли?

Коб замълча.

— Да. Пред четиримата, които бяхме останали. Той не спираше да крещи, след това се отдели и отлетя настрани. Трябва да разбереш колко опасно беше това за нас. Ние буквално водехме битка за оцеляването на човешкия вид — ако други кораби започнеха да се оттеглят, щеше да настъпи хаос. Не можехме да си позволим…

— Вие го последвахте — прекъснах го аз. — Той се е откъснал и е полетял настрани, а вие го последвахте. Тогава го свалихте, така ли?

— Заповедта дойде почти веднага от щурмовия командир. Свали го за назидание, така че никой да не си въобразява, че може да се спаси с бягство. Бях се закачил на опашката му, той не отговори на повикванията ни. Затова включих ОМП, свалих щита му, след това… след това стрелях. Аз съм войник. Следвам заповеди.

Болката в гласа му беше толкова истинска, толкова лична, че почти се почувствах засрамена, че съм настояла да ми разкаже. За пръв път… решителността ми се пропука. Възможно ли беше да е истина?

— Закълнете се — настоях аз, — че се е случило точно това.

Коб най-сетне срещна погледа ми. Този път го задържа и не се обърна настрани — но също така не отговори на въпроса ми. Видях го как стисна зъби. В този момент разбрах, че липсата на отговор беше самият отговор. Той ми беше разказал официалната версия.

И тя беше лъжа.

— Крайно време е да се прибираш, кадет — заговори Коб. — Ако искаш копие от официалния запис, ще ти дам.

— Но това е лъжа. Нали? — погледнах го отново и той кимна едва забележимо.

Целият ми свят се озари. Трябваше да съм ядосана. Трябваше да съм бясна на Коб, задето е натиснал спусъка. Вместо това бях във възторг.

Татко не беше избягал. Баща ми не беше страхливец.

— Но защо? — попитах. — Какво може да се спечели като се лъже, че един от пилотите е избягал?

— Върви — нареди Коб и посочи вратата. — Това е заповед, кадет.

— Затова Железен юмрук не ме иска в ЗСД — осъзнах. — Тя знае, че ще задавам въпроси. Защото… Ангели небесни, тя е била вашият щурмови командир, нали? Тя е дала заповедта да застреляте баща ми. Името е променено в докладите, но тя е единствената, която пасва…

Погледнах Коб и забелязах, че лицето му е поруменяло от гняв. Може да беше и от смущение. Той ми беше казал тайна, при това важна, а… сега ми се стори, че съжаляваше. В момента нямаше да успея да измъкна повече от него.

Грабнах си раницата и излязох бързо. Сърцето ми беше разбито от загубата на приятелите, а сега трябваше да обмисля и факта, че инструкторът ми е убиецът на татко.

Засега поне… почувствах се като войник, който забива знамето на върха на хълм, отвоюван с много усилия. През всичките тези години бях мечтала и учила с увереността, че баща ми е герой.

И бях права.

22.

— И каква причина — попита Дърдорко, докато работехме заедно, — може да имат от ЗСД, за да лъжат, че баща ти е бил страхливец?

— Сещам се за десетки сценарии — отвърнах, докато лежах под Ем-бот до него.

Бяха минали пет дена след събитието и откакто изгубихме Бим и Утринна роса. Работех с Дърдорко след часовете, ремонтирахме кораба и това бе единственото спасение от мислите ми — въпреки че ми беше трудно да ставам рано както днес, да работя по кораба, а след това да ходя в час и по цял ден да търпя инструкциите на Коб.

Днес разкачихме кабелите от корема на Ем-бот и ги подменихме с нови. Някои от старите изглеждаха добри, но Дърдорко бе решил, че трябва да сменим всички, за всеки случай, а аз нямах намерение да споря с опитен човек като него.

Вързах нов кабел и го прокарах според инструкциите, които Дърдорко беше начертал по-рано. Светлинната ми гривна блестеше вътре в кораба, местеше се, за да ни дава светлина също като светла жица.

— Има буквално стотици причини, поради които ЗСД да лъже за татко — обяснявах, докато работя. — Може татко да е имал конфликт с Железен юмрук за лидерството, може тя да е направила така, че той да претърпи „инцидент“.

— Насред най-важната битка, която ЗСД някога са водили ли? — попита Дърдорко. — Това е прекалено, дори за теб.

— Прекалено ли? — възмутих се аз. — Аз ли прекалявам? Реалистка съм.

— Реалистка. Както всички онези случаи като деца, когато ме караше да се преструвам, че посичам дракони заедно с теб.

— Това бяха бойни тренировки.

Той изръмжа, докато работеше над особено труден кабел и Кръвожадния с удоволствие го имитира. Охлювът седеше на един камък близо до главата ми. Ем-бот беше „пуснал диагностика“ — каквото и да означаваше това. През повечето време подхвърляше неща като „Хм-м-м…“ или „Давай с това…“, за да „покаже, че процесът продължава, тъй като хората често се отегчават без слухова стимулация“.

— Сигурна ли си, че не си разбрала погрешно Коб? — попита Дърдорко. — Сигурна ли си, че кимна?

— Напълно. Официалната версия е лъжа, Дърдорко. Имам доказателство.

— По-скоро бих го нарекъл неубедително, евентуално потвърждение.

— Мога да притискам Коб, докато не ми каже всичко.

— Успех. Освен това, дори той да се разприказва, по-висшестоящите в ЗСД няма да признаят, че лъжат. Ако причиниш твърде много неприятности, ще станеш причината и двамата с Коб да бъдете отстранени.

— Аз задължително ще изчистя името на татко, Дърдорко.

— Не казвам, че не бива да го правиш. Просто изтъквам, че първоначалният ти план — да се научиш да летиш — все още си остава най-добрият начин да го направиш. Първо стани страхотен, известен пилот. Оправи репутацията на семейството и се превърни в човек, чието мнение не могат да пренебрегват. Тогава вече използвай влиянието си и изчисти името на баща си.

— Ще видим.

Дърдорко се изви — на малкото разстояние между Ем-бот и земята — и придърпа тетрадката си, за да запише нещо.

— Това са Грав капс — посочи той с молив механизма. — Само че аз не познавам този дизайн, да не говорим, че при него са на странно място. Тази черна кутия тук — единствената част, която не знам какво представлява — вероятно е мястото на изкуствения интелект. Не смея да я разглобя, въпреки че очевидно не функционира както трябва.

— Откъде знаеш?

— Можеш ли да си представиш някой умишлено да го е създал да се държи както се държи?

Така беше.

— Най-много се интересувам — продължи Дърдорко — от сглобките му, уплътненията и атмосферните гребла. Трудно ми е да обясня, но всички ми се струват… по-стегнати, по-фино конструирани от нашите. Разликата е малка, Спенса, но си мисля, че ако накараме това нещо да полети, то ще бъде страхотно бързо. По-бързо дори от разузнавателните ни кораби.

Потръпнах, когато си го представих. Дърдорко се ухили с тетрадката в ръка, след това я остави и бръкна с гаечния ключ, за да започне да сваля атмосферното гребло.

За момент останах загледана в него, без да пускам кабела в тясното пространство. Бях удивена. Той ми се стори щастлив.

С него бяхме приятели повече от десетилетие и аз бях сигурна, че и преди съм го виждала щастлив. Просто нито един подобен момент не бе забележителен. Спомнях си, че винаги се тревожи за нещо или е нервен заради мен, а понякога се е предал на някаква ужасна съдба.

Днес обаче се усмихваше докато работи, лицето му бе омазано в машинното масло, което слагаше при подмяната на кабелите. И това… това ми помогна да преодолея загубата, която продължаваше да ми тежи, чувството, че съм провалила приятелите си от ескадрата.

— А ти откъде намери тези кабели? — попитах аз, когато се заех отново с работа. — Мислех, че аз ще крада на дребно.

— Не се налага да крада — отвърна той. — Займинг — това е жената, която отговаря за стажа ми — ми даде цял наръч и някакви машини, с които да работя, за да се упражнявам в подмяната на кабели.

— Браво. Значи върви добре.

Дърдорко, колкото и да беше странно, се изчерви — въпреки че бе трудно да различа цвета зад машинното масло, единствено на отблясъците на светлинната гривна. Познавах го обаче добре и виждах.

— Какво? — попитах.

— Нали се сещаш за дизайна на кокпита на Ем-бот? — попита той.

— Коя част?

— Пилотската седалка и контролът са на отделно захранване — обясни той. — Сложно е, но ми напомня за жироскоп. Мисля, че седалката е направена така, че да се върти в посоката на джи форса. Нали знаеш колко е трудно човек да поеме джи форса, който изтласква кръвта в главата или краката?

— Ами да. Повярвай ми, много добре знам.

— Ами ако седалката ти се върти по време на широки завои? Така форсът винаги ще бъде в посоката, която е най-приемлива за тялото — право назад. Това ще помогне при маневрите на висока скорост.

— Я — възкликнах любопитно аз, но по-заинтригувана от начина, по който Дърдорко грейваше, докато говореше.

— Нарисувах някои предложения в тетрадката си и… ами Займинг изглежда ги е видяла и реши, че са мой дизайн. Тя може… може да е решила, че съм гений.

— Но ти си гений.

— Не бих казал — изчерви се отново той. — Просто копирах онова, което видях. Онзи, който е построил Ем-бот, е бил геният.

— Ти обаче се досети сам! — изтъкнах. — За подобно нещо трябва да си гений.

— Не трябва — отвърна той, след това зави един болт с гаечния ключ. — Само че… ами, лъжа или не, това е начин да предадем тази технология на ЗСД. Може да намеря начина как това атмосферно гребло работи и да им покажа. Ако съм внимателен и не правя открития, които са прекалено очебийни, ще можем да помогнем в битката срещу креляните, без да разкрием Ем-бот.

— А ти ще станеш герой! — възкликнах.

— Фалшив герой — поправи ме той. — Но пък… много беше приятно…

Ухилих се, след това се заех отново с кабелите. Можехме да разкрием всичко това пред ЗСД, за да не умират повече пилоти. Като се замислих за това, настроението ми веднага помръкна. Каквото и да направех за бъдещите пилоти, чувството за безсилие щеше да си остане, също и болката за колегите, които вече бяха изгубили живота си.

Насочих отново мислите си към тайната за случилото се с татко, опитах се да обмисля всяка причина, поради която ЗСД биха искали да прикрият случката. Това задържа вниманието ми за около половин час, докато не чух звънване откъм кокпита.

— Диагностиката приключена — заяви Ем-бот с услужливия си — и съвсем не страшен глас. Той проехтя във вътрешността на кораба. — Какво пропуснах?

— Обсъждахме как Дърдорко ще стане герой — обясних. — И причините, поради които ЗСД биха крили нещо. Те твърдят, че татко е избягал от битка, но аз съм абсолютно сигурна, че не го е направил.

— Продължавам да си мисля, че ти прибързваш със заключенията — заяви Дърдорко. — Защо да се занимаваш с такова едромащабно прикриване единствено за да очерниш един пилот?

— Ами ако татко е бил свален по случайност от приятелски огън? — подхвърлих. — В хаоса на битката някой е стрелял по него по грешка и не е искал това да остави петно в досието му. Затова са казали, че татко е избягал, и са принудили Коб да излъже за случилото се.

Дърдорко изръмжа и отхлаби поредния болт.

— Това вече е по-достоверно. Повече от другите ти измишльотини. Но и тук има проблем. Няма ли другите пилоти да забележат? Коб каза, че в ескадрата са били четирима, когато се е случило.

— Ние не знаем колко дълбоко е покрито всичко — заявих. — И въпреки че имената в докладите са променени, аз съм напълно сигурна, че Железен юмрук е била командир. Това обяснява защо държеше толкова много да ме държи далече от ЗСД. Може би се е страхувала, че ще разкрия истината — че некомпетентното ѝ водачество е довело до случайната смърт на един от пилотите ѝ.

— Прекаляваш. Дори не знаеш със сигурност дали официалният доклад е лъжа.

— Той кимна.

— Той уж е направил някакво движение като кимване или просто случайно е трепнал.

— Намери тогава по-добра теория защо ще лъжат всички — настоях аз.

— Аз мога да ти дам — обади се ведро Ем-бот. — Великият спор за хаоса причинен от човека.

— Какво? — недоумяваше Дърдорко.

— Великият спор за хаоса причинен от човека — ВСХПЧ. Това е изключително популярен и много добре документиран феномен; в депата със спомени имам много материали по въпроса.

— И какво точно представлява? — попитах, докато скачвах един кабел. Той често подхвърляше странни неща като това и аз се бях научила просто да го изслушвам. Поне отчасти, защото… ами, начинът, по който той говореше, беше интересен. Той възприемаше света по много странен начин.

Надявах се един от тези разговори да извлече полезна информация от банката му за спомени, въпреки че начинът, по който шашкаха Дърдорко, бе истински бонус.

— ВСХПЧ е свързан със свободната воля — започна да обяснява Ем-бот. — Хората са единствените същества, които притежават свободна воля. Знаем това, защото ти подчерта, че я имаш — а аз, като бездушна машина, трябва да приема думите ти за верни. Между другото, как се чувстваш, когато сама вземаш решения?

— Не знам — отвърнах.

— Същото ли е, както когато ядеш сладолед?

— Не… не точно.

— Аз, разбира се, не знам — отвърна Ем-бот. — Не съм създаден с умението да разбирам вкусовете. Или да вземам сам решения.

— Та ти вземаш решения непрекъснато — обади се Дърдорко и посочи кокпита с гаечния ключ.

— Аз не вземам решения, просто изпълнявам комплекс от рутинни заповеди, заложени в програмата ми, които произлизат от количествени стимули. Аз съм съвършено и напълно рационален.

— Рационален — повторих, — след като непрекъснато се интересуваш от гъби.

— А-ха — потвърди той. — Кажи, възможно ли е някой да е създал сладолед с вкус на гъби?

— Гадост — намръщих се аз. Само веднъж бях опитвала сладолед, когато бях дете и татко имаше заслуги, за да ми вземе. — Защо ни е да ядем подобно нещо?

— Не знам — отвърна Ем-бот. — Великият спор за хаоса причинен от човека. Нали не си забравила.

— Който все още не си обяснил — напомни му Дърдорко.

— А! Мислех, че е очевидно — изненада се Ем-бот. — Човеците имат свободна воля. Свободната воля е способността да вземат нерационални решения — да реагират срещу стимули. Така става невъзможно рационален изкуствен интелект да предвиди напълно човешките действия, защото макар аз да проявявам съвършено разбиране към вашите вложени данни, вие пак можете да направите нещо, което е напълно непредсказуемо.

Обърнах се към Дърдорко, намръщих се, опитах се да осмисля чутото.

— Това означава, че сте странни — добави Ем-бот.

— Ами… — заекнах аз.

— Не се тревожи. Независимо от всичко аз те харесвам.

— Нали каза, че това било популярна теория? — попита Дърдорко.

— За мен — уточни Ем-бот.

— И каза, че има много писано за нея — продължи приятелят ми.

— От мен — добави Ем-бот. — По-рано днес. Написах седем хиляди страници. Процесорите ми работят много бързо, нали разбирате. При условие, че по-голямата част от написаното е само „човеците са странни“, повторено 3756932 пъти.

— Нали трябваше да правиш диагностика? — заяде се Дърдорко.

— Дърдорко, това ми отне около трийсет секунди — заяви Ем-бот. — Трябваше ми нещо по-ангажиращо, което да запълни времето ми.

Момчето въздъхна и пусна нов винт в чашката до него.

— Нали си наясно, че това чудо е ненормално?

— Стига да го накараш да лети, нямам нищо против. Ти… нали можеш да го накараш да лети?

— Не съм ненормален — отбеляза Ем-бот.

— Ами — започна да обяснява Дърдорко, без да обръща внимание на машината — след като сменим кабелите, трябва да прегледаме всмукателните отвърстия, спомагателните системи и останалите сглобки. Ще прегледам атмосферното гребло, а ти разглоби Грав капс и ги прегледай.

— Ако всичко това е наред, значи вътрешностите са в добра форма. След това ще мислим какво да правим с крилото. Наближава част от стажа ми, където ще уча дизайн и производство и може и да успея да поръчам нови части за това крило. Въпреки че може и да ти възложа да изчукаш някои извити места. Така всичко ще бъде наред освен голямото.

— Бустерите — напомних аз. Ем-бот имаше място за три, един голям и два малки.

— Мисля, че ще лети добре с един централен бустер. Няма начин да поръчам да ми направят нещо толкова голямо. Така че, ако искаме това нещо да полети, ще трябва да ми намериш части. Стандартен модел на ЗСД би трябвало да свърши работа — каквото и да е от A-17 до A-32 ще пасне на мястото с малко работа от моя страна.

Въздъхнах и се отпуснах върху камъните. Най-сетне се измъкнах изпод изтребителя, за да пийна.

Нов бустер. Подобно нещо нямаше да намеря в депото за рециклиране, нямаше как да го открадна от случаен хавъравтомобил. Това беше военна технология. Трябваше да открадна от изтребител. А подобна кражба нямаше да мине за нещо дребно и незначително… щеше да е равносилно на измяна.

Не, помислих си аз. Оправянето на Ем-бот беше страхотна мечта, но не можех да стигна чак дотам.

Въздъхнах, отпих дълга глътка от манерката, след това проверих часовника си. 0605. Дърдорко се измъкна и посегна към своята манерка.

Подсвирнах на Кръвожадния, който ме имитира съвършено.

— Трябва да вървя — обърнах се към Дърдорко. — Трябва ми време да се скрия в женската тоалетна и да се почистя преди часовете.

— Разбира се — съгласи се той и потропа по крилото на кораба с гаечния ключ. — Не знам защо ти трябва да ходиш там, след като можеш да използваш почистващото устройство на кораба.

— Той има ли такова? — заковах се на място аз.

— Снабден е с всякакви удобства, включително преработка на отпадъци като част от капсулата в кокпита. Вчера донесох сапун и системата работи; контролът е малката клавиатура в левия край на кокпита. Капакът се затъмнява, за да имаш усамотение. Така нещото няма да ти се присмива, докато се почистваш.

— Че защо ми е да ѝ се присмивам? — попита Ем-бот. — Крехкото човешко същество — и миризмите, причинени от неефективното ѝ излъчване на биологична енергия — не са повод за смях.

Просто се усмихнах. Беше ми омръзнало да се промъквам в почистващата система на базата и непрекъснато се притеснявах, че адмирал Железен юмрук ще използва този факт като извинение, за да ме отстрани.

— Има смисъл, че си снабден с почистващо устройство — заговорих на Ем-бот, когато се качих в кокпита. — Ти каза, че си далекообхватен разузнавателен кораб, нали?

— Екипиран съм за мисии в дълбокия космос.

— С четири деструктора — подчерта отдолу Дърдорко, — и съвършени атмосферни гребла и забележително бърз. Това е боен кораб, Пумпал. Вероятно има и опцията за полети на далечни разстояния, както той каза.

— Значи можеш да се грижиш за пилота дълго — отбелязах аз и затворих капака. — Пътувал си сред звездите.

— Хипердрайв ускорителят е извън строя — оплака се Ем-бот.

— Как си се справял? — попитах. — Какво е „хипердрайв ускорител“? И какво си проучвал?

Колкото и да беше странно, корабът мълчеше. Кокпитът — както бе обещано — притъмня, когато натиснах копче на панела, който ми показа Дърдорко.

— Нямам подобни сведения — отвърна тихо Ем-бот. — Ако можех да изпитвам страх, Пумпал, щях… щях да се страхувам от това. Аз не съм автопилот; не летя сам, това е забранено, освен за много бавни маневри. Затова съм хранилище на знания. В това съм добър.

— Само дето си забравил всичко.

— Почти всичко — отвърна жално той. — Освен… заповедите си.

— Притаи се. Зареди. Не влизай в битка.

— И отвори база данни за каталогизиране на гъби. Това е… в момента съм само това.

— Надявам се Дърдорко да успее да поправи депото ти за спомени, за да възстановим онова, което си изгубил. В противен случай ще запълним депата ти снови спомени. По-хубави.

— Данните не показват подобна възможност.

— Не е и нужно — уверих го аз. — Ще видиш.

— ВСХПЧ — отвърна Ем-бот. — Ще ти позволя да прочетеш седемте хиляди страници, които съм написал, но съм програмиран да избягвам случаи, в които хората се чувстват непълноценни заради невероятно странните си прояви.

Спуснах седалката на легло, след това напипах почистващата капсула в задната част на кабината — тя не се виждаше веднага, но аз знаех какво да търся: дупка, която да отворя, в която да се пъхна. Дългата, тясна почистваща капсула се изтегли от фюзелажа.

Съблякох се, натъпках дрехите в отделението, след това насочих крака към капсулата и се плъзнах навътре. Затворих като натиснах копче до мен и активирах капсулата.

Държах очите си затворени, тъй като бях цялата в пяна и светли проблясъци. Почувствах се разкошно, че си имам собствена почистваща капсула. В моя квартал трите капсули се използваха от дванайсет апартамента. Използването бе определено като време.

— Накарах те да се почувстваш зле, нали? — попита Ем-бот.

Не бях от срамежливите, но гласът му ме накара да се изчервя. Не бях свикнала да говоря, докато съм в капсулата.

— Добре съм — отвърнах, след като и лицето ми беше измито. — Харесва ми как говориш. Различно. Интересно.

— Не аз съм измислил ВСХПЧ, за да се почувстваш зле — обясни той. — Аз просто… трябва ми обяснение. Защо казваш неща, които не са истина.

— Ти никога досега ли не си чувал за лъжи?

— Не знам. Може и да съм. Но това знание го няма.

Стори ми се толкова крехък. Как бе възможно голям, тежко въоръжен изтребител да звучи толкова уязвимо?

— Ти си единственият източник на информация, с който разполагам — призна Ем-бот. — Ако ми кажеш неща, които не са истина, какво да вложа в депото на спомените? Така рискувам да съхранявам неверни данни.

— Това е риск, с който всички живеем, Ем-бот — отвърнах. — Не можем да знаем всичко — а част от онова, което си мислим, че знаем, се оказва, че не е истина.

— Това не те ли плаши?

— Разбира се, че ме плаши. Ще се постарая да не те лъжа.

— Добре. Благодаря ти.

Той замълча и аз се отпуснах, насладих се на дългото почистване и през всичкото време си представих как заедно с Ем-бот влизам в битка, оръдията му стрелят, спасявам моята ескадра от страшна орис, също като Жана д’Арк на верния си жребец.

Това бяха хубави мечти. Нищо че жребецът ми не спираше да пита за гъби.

23.

— Добре — прозвуча гласът на Коб в ухото ми, докато цялата група се носехме по холографското бойно поле. — Почти убеден съм, че няма да се забиете с носа в първия отломък, който падне покрай вас. Може и да сте готови да научите някои напреднали техники с оръжия.

Дори две седмици след като го изгубихме, аз очаквах Бим да се обади възторжено и да попита за деструкторите. Когато не чух гласа му, заговорих в негова памет.

— Ами деструкторите?

— Не — отсече Коб. — Днес ще тренираме с ОМП.

А, ясно. Толкова време бяхме прекарали в тренировки със светлинните копия, че почти бях забравила, че има и трето оръжие, което може да свали щитовете на врага.

Докато чаках Коб да определи днешните партньори, включих радиото на частен канал и се обадих на Драйфа.

— Почти реших, че ще ни позволи да стреляме, какво ще кажеш, Драйфа?

Тя само изръмжа.

— Накара ме да се замисля за Бим — продължих. — Поне да му бяхме помогнали да си избере позивна.

— Днес съм със Странница — рече Драйфа, когато Коб ни подаде сигнали за двойките на сензорите на екраните. — Драйфа край. — Тя прекъсна канала.

Усетих как лицето ми изстива и стиснах зъби, безмълвно наругах Досадник, задето беше издал произхода ми. Може и да бях свикнала с подобно отношение, но харесвах Драйфа. Това енергично момиче, което обичаше забавленията, ми беше почти приятелка.

Преместих кораба си до Нед, партньора ми за деня. Пред нас група крелянски кораби се появиха в небето и започнаха да летят и описват лениво фигури. Падаха отломки, повечето едри късове, огнени парчета, които се сипеха от небето бързо, оставяха димни следи.

— Така — заговори Коб. — Основно използване на щита. Пумпал, разкажи ни.

Понякога го правеше, проверяваше знанията ни.

— Щитовете на кораба могат да погълнат приблизително 80 кас енергия преди да се претоварят и счупят — заговорих аз. — Това е около два до три изстрела от деструктор, удар на малък отломък или челен сблъсък. Ако щитът ти падне, трябва да го превключиш — и той използва мощност от бустера ти. Това означава да изгубиш инерция и маневреност за половин минута.

— Добре. Амфисбена, тя какво пропусна?

Останах много впечатлена, че той може да произнесе позивната на Артуро, която означаваше двуглав дракон.

— Не много — отвърна момчето. — Винаги предупреждавай партньора си, ако щитът ти падне, за да може да те покрие с деструкторите си, докато го включиш отново. Не че знаем много за използването на деструкторите…

— Натискаш спусъка, умнико — сопна му се Коб. — Не ти трябва много мозък, за да използваш деструктор. ОМП е друга работа. Обърнат Магеланов Пулс. Той сваля всеки щит — включително и вашия — на петдесет метра отстояние.

— Петдесет метра — повтори тихо Еф Ем. — Това е съвсем близо.

— Безобразно близък обхват — подчерта Коб. — Буквално ще помиришете крелянската смрад преди да ги поразите с ОМП.

— Господине — обади се Джорген. — Тревожа се за способността на ескадрата да се приближи чак толкова.

— Де да бяхме посветили един месец над маневри и използване на светлинно копие, докато другите кадети си играеха на детски игри — сопна се Коб. — Вижте, крелянските щитове са силни. Ако участвате в боя по моя начин, можете напълно да изключите преимуществата им. Ако не желаете да се биете по моя начин, тогава вървете да си губите времето като станете фермери на водорасли.

След тези думи ни хвърли в симулацията. Аз не се оплаквах. След толкова много седмици упражнения на какви ли не завои и обръщания, нямах търпение да участвам в нещо, което макар и бегло наподобяваше истинска битка.

На всеки определиха по един крелянски кораб, който летеше без много маневри. Работата ни беше да приближим като двойка, точно на петдесет метра един от друг. Щяхме да пресечем пътя на крелянския кораб и един от нас щеше да включи ОМП. След това спираме и изпълняваме упражнение за бързо възстановяване на щита.

Нямаше да обстрелваме крелянския кораб. Щяхме единствено да практикуваме свалянето на щитовете им с ОМП отново и отново. Въпреки че вражеските кораби летяха без много маневри, се оказа трудно. Трябваше да се приближиш толкова плътно, че имах чувството, че ще се забия в тях. Оказа се, че петдесет метра е точно под границата за спокойно минаване покрай врага. Първите двайсетина пъти аз се отдръпвах прекалено бързо и ОМП сваляше моя щит, но не и този на врага.

Приближаваш. Включваш ОМП. Изтегляш се. Презареждаш.

Повторение.

— Да знаеш — заяви Нед, докато летяхме, — много ще ме изкефи да сваля няколко от тези гадове.

— Не екстраполирай, Никога — прозвуча гласът на Коб в ушите ни. — Днес целта на упражнението е да свалим щитовете им. Това е всичко.

— Ама…

— Ще ги унищожаваме по-нататък. През тези няколко дни ще се съсредоточим над основните ОМП стратегии.

Нед въздъхна по груповата линия.

— Няколко дни ще правим само това ли? На някой друг не му ли се струва, че това е безумно скучно?

Неколцина от другите го подкрепиха, но не и аз. Всеки миг на летене, дори в симулация, беше истинска радост. Тази експлозия от скорост, тази точност… това беше свобода.

Спомнях си татко по-добре, когато летях. Искрата на нетърпение в очите му, вдигнатата нагоре глава — и копнежът да се върне. Всеки път, когато летях, споделях нещо ново с него, нещо лично.

Двамата с Нед направихме още няколко ОМП упражнения и колкото и да е странно — при завоя — крелянският кораб излетя от редицата и ме принуди да го последвам по-упорито. Това не беше нормалното упражнение, но то бе истинско предизвикателство за мен. Когато най-сетне успях да сваля щита му с ОМП, аз дишах тежко, но бях широко усмихната от възторг.

— Кажи, че това последното не беше забавно — подхвърлих по частната линия на Нед. Погледнах към неговата холограма, както беше с шлема. Той може и да беше грубиян, едър, с лице, което изглеждаше твърде голямо за главата му. Не можех да си представя какво му е, когато се свие в кокпита при положение, че беше метър и деветдесет и три.

— Забавно е да си стоиш вкъщи — отвърна той — с вдигнати крака, докато се наслаждаваш на някоя топла напитка. Всичко това тук е просто задължение.

— О, моля те — въздъхнах. — Няма да се вържа на преструвките ти, Нед.

— Какво? — възмути се той. — Аз съм напълно нормален човек.

— Който е расъл в дълбоките пещери.

— Всъщност съм расъл тук. Във Висина.

— Наистина ли? — учудих се аз.

— Да, ходех на училище заедно с Джорген и Артуро там долу, но родителите ми имат овощна градина.

— Значи не си напълно нормално момче — заявих. — Учил си с елита, а родителите ти са изявили желание да поемат най-трудната работа на Метален рой. А и колко братя пилоти имаш?

— Не знам — отвърна той. — Не мога да броя толкова много.

— Ти си най-неумелият, когато се преструваш на тъпак.

— Значи и това не успявам да направя като хората — натърти той. — Допълнително доказателство, нали?

Извих очи, докато се подготвяхме за нов пробег. Нед бе твърдо решил да се прави на огромен, тъп смешник. Само че прекаляваше. Дори камъните не бяха толкова тъпи, на колкото се правеше понякога Нед.

На бойното поле Драйфа и Кималин профучаха покрай крелянския кораб. Драйфа включи ОМП навреме, но Кималин не само че летеше прекалено близо — така че и тя бе засегната, — но изпадна в паника, когато щитът ѝ падна и изви на една страна. Тогава се размаза в крелянския кораб.

Намръщих се. От доста време никой не беше допускал толкова тъпа грешка. Нед подсвирна тихо, след това натисна копчето за връзка.

— Добра експлозийка, Страннице. Седем от десет. Пробвай да завъртиш разрушения си кораб малко повече следващия път, когато падаш.

— Благословени да са звездите ти — измърмори тя по начин, който прозвуча като ругатня.

— Ха! — възкликна Нед.

— Не ѝ се подигравай — казах му по частната линия. — Тя много се старае.

— Всеки има нужда от друг, за да изпусне парата, дори тя. Най-вече тя. Понякога е толкова напрегната, че имам чувството, че си е стегнала колана с две дупки по-назад от нужното.

— Тя просто е от различна пещера — уточних. — Културата ѝ я прави по-любезна.

— Нервна е — настоя той. — Знае, че е най-лошият пилот. Ако не обръщаме внимание, само ще я направим още по-нервна. Вярвай ми.

Какво?

— А какво мислиш за Драйфа?

— Тя е добра — отвърна той. — Но не толкова, колкото си въобразява. — За момент замълча. — Тя се преструваше, че всичко е игра. Била е атлет, нали знаеш?

— Истински ли?

— Да. Играч на дигбол. Носач, една от най-добрите в ученическата лига. Изглежда за нея всичко е състезание, но след това изгубихме Бим и Утринна роса и тя взе че стана мълчалива. Не знае как да реагира, откакто престана да възприема летенето като игра.

— А пък на мен ми се стори, че каза, че си глупав.

— Тъп съм като студена скала.

— А задълбочените ти размисли за състудентите ни?

— Просто си приказвам. Дрънкам, каквото ми дойде на ум. Имаш късмет, че хвана някакъв смисъл. Обикновено само грухтя.

— Я стига.

Направихме още упражнения и през всичкото време Нед издаваше грухтящи шумове. Не можех да определя дали се държи по детски или е завършен шегобиец… или, ами дали не е и двете. Може да имаше и още нещо.

Коб най-сетне ни повика да се строим, след това накара двойките да направят пробега една след друга, за да ни наблюдава поотделно и да каже мнението си за това как напредваме. Макар това да ми доставяше удоволствие, аз се зарадвах на прекъсването — работата беше уморителна.

Наблюдавах всеки соло пробег и осъзнах, че започваме да приличаме на истински пилоти. Начинът, по който Драйфа се завърташе, след като се отделеше от крелянски кораб, бе впечатляващ. Еф Ем може и да беше прекалено внимателна, но в летенето ѝ имаше вдъхновяваща прецизност.

Следващата бе Кималин и тя дори успя да изключи щита на креляните с ОМП. Усмихнах се и я повиках, когато се върна.

— Ей — заговорих по частната линия. — Браво.

— Не катастрофирах — отвърна тя. — Това е нещо ново.

— Ти почти никога не катастрофираш.

— Но и почти никога не се справям блестящо на упражненията.

— Всички си имаме таланти. Твоят са изстрелите от разстояние. Моят е да ругая хората.

— Да ругаеш хората ли? Че ти почти никога…

— Млъквай, грозно изчадие.

Тя се изкиска и аз се усмихнах. Може би Нед беше прав. Може би тя наистина имаше нужда от време на време да изпуска парата.

— Слушай сега, мила — заговори Кималин, — съвсем не искам да те критикувам, но това изобщо не може да бъде наречена ругатня с въображение. Чувам такива думи всеки ден, откакто напуснах Пещерата на изобилието! Там, откъдето идвам, трябва да бъдеш благоразумен.

— Какъв е смисълът?

— Не може да даваш на хората да разберат, че се отнасяш към тях с пренебрежение. Така ще ги засегнеш!

— Значи обиждате хората… без да ги обиждате, така ли?

— Това е нашият начин. Не се притеснявай, ако това за теб няма смисъл. Вдъхновяващо е, че се чувстваш добре такава, каквато си. Така си имала много шансове да учиш уроците на живота!

— Нова е… ами… — ухилих се. — Харесва ми.

— Благодаря ти.

Линията ни пропука и неприятният глас на Досадник се разнесе.

— Страннице, Пумпал, гледате ли как се представя Драйфа? Би трябвало да обръщате повече внимание.

— Гледам — сопнах се аз.

— Добре, защото от моето място ми се струва, че не спирате да дрънкотите и да се кискате.

— Джорген — намеси се и Кималин. — Искам да ти кажа как те възприемат като щурмови командир. Както Светицата е Набожна и Справедлива, аз съм сигурна, че ти ще бъдеш възнаграден с всичко, което заслужаваш в този живот!

— Благодаря, Страннице. Следи внимателно какво става. Джорген край.

Наблюдавах, докато светлината, която посочваше, че той е на линия спря да мига, чак тогава избухнах в смях.

— Това беше най-великото нещо, което съм чувала в целия си живот.

— Е — продължи Кималин, — теб те знаем, че на моменти си малко по-драматична, но с удоволствие приемам комплимента. — Тя полетя, за да направи поредния пробег, докато Коб я наставляваше как да използва бустера си.

— Почти ми се струва, че мястото ѝ не е тук — прошепнах на себе си. — Сякаш тя е твърде добра за нас и същевременно недостатъчно…

— Това е противоречие — избълва гласът на Ем-бот в ухото ми. — Толкова съвършено човешко.

— Да — съгласих се аз, след това изпънах гръб. — Ем-бот?

— Да?

— ЕМ-БОТ.

— Не че имам нещо против да ми се крещи, тъй като емоциите ми са синтетични, но имаш ли нещо против…

— Как? — прекъснах го аз. Отпуснах се на седалката, свих се и зашепнах. — Могат ли останалите да те чуят?

— Инфилтрирах линията ти и изпращам комуникациите директно в шлема ти — каза той. — Безжичният ти излъчвател на комуникации ми дава ключова позиция, за да ги изолирам.

— Какво?

— В чантата ти. Май си я оставила до седалката.

Личното радио, което Коб ми беше дал.

— Както вече казах, методите за комуникация на твоите хора са твърде примитивни — продължи Ем-бот. — А това ми се струва любопитно, тъй като останалата част от технологията ви — с изключение на липсата на великолепен изкуствен интелект — изглежда сравнително подобна на моята. А, да, освен това нямате и хипердрайв ускорители. Както и прилична техника за документация на гъбите. Така че мога да предположа, че сте изостанали във всички важни области.

— Мислех, че се притесняваш да не бъдеш открит! — прошепнах. — Защо ми говориш, докато съм тук?

— Аз съм стелт кораб, Спенса — отвърна той. — Напълно съм в състояние да хакна комуникациите, без да се разкрия. Но те предупреждавам, нямам доверие на това ЗСД, дето говориш за него.

— Което показва, че си умен — подчертах честно. — А на мен имаш ли ми доверие? Въпреки че съм те лъгала?

— Напомняш ми за човек, когото съм забравил.

— Това… е противоречие, Ем-бот.

— Нищо подобно. Казах го и съм сто процента рационален.

Извих очи.

— Това се нарича логика. — Той изчака малко, след това добави по-тихо. — И съм супер добър в нея.

Кималин приключи пробега покрай крелянския кораб и избяга. Така и не включи ОМП.

Но тя можеше да размаже тази проклетия във въздуха, помислих си аз, подразнена заради нея. Стига щитът да е бил свален.

Коб продължаваше да повтаря, че имаме нужда от основното и аз реших, че това има смисъл. Въпреки това не изглеждаше справедливо. Все едно… не я използвахме в пълния ѝ капацитет.

— Пумпал — обади се Коб. — Ти си.

— Какво трябва да правиш? — попита Ем-бот. — Какво правим? Нямам видео. Само аудио.

— Летим — прошепнах, след това задействах бустерите и се издигнах сред холографските отломки — които се обновяваха непрекъснато с нови, които се сипеха от небето.

Целта ми се появи, крелянски кораб, който лавираше между боклуците. Ускорих и се понесох след него, включих на свръхскорост, докато минавах между отломките. Бях почти достатъчно близо…

Някаква светлина започна да мига на таблото ми. Да не би да имах опашка? Какво? Нали трябваше да бъде соло изпълнение, самостоятелно упражнение. Очевидно Коб бе решил да направи задачата ми по-трудна.

Така да бъде.

Завъртях се, за да избягам, тъкмо когато опашката започна да стреля с деструкторите си. Маневрата ме спаси, но целта ми се изплъзна. Няма да те оставя, помислих си аз, включих на свръхскорост и се понесох след нея, взех един завой с висока скорост и я настигнах. Опашката не ме оставяше, продължаваше да стреля.

Имаше попадение, което извади от строя щита ми. Аз обаче се съсредоточих над кораба пред мен, който се гмурна надолу. Затова изключих подемния пръстен и се понесох на свръхскорост в изумително гмурване. Светлините заблестяха на контролния панел, за да ме предупредят, че без подемен пръстен нищо няма да ми попречи да се размажа в земята.

— Не знам с кого се биеш — заговори Ем-бот, — но тези предупредителни пиукания показват, че не се справяш добре.

За потвърждение на думите му, линията на капака предупреди, че съм претоварила Грав капс и джи форс индикаторът светна в червено. В истински кораб щеше да ме притисне джи форса, който при гмурване щеше да изтласка кръвта в главата ми и да припадна.

— Постарай се да не умираш — помоли Ем-бот. — Не искам да оставам с Родж. Той е скучен.

Пресякох следата на друг къс метал, който падаше и гореше — искри отскочиха от щита ми, той светна и пропука от енергия. Бях изгубила опашката, тя изостана, но аз не се бях доближила до целта.

Не мога да продължа с гмуркането, помислих си. Приближавам земята.

Стиснах зъби, след това се захванах със светлинното копие за отломъка тъкмо когато целта ми изви настрани и пое нагоре. Завъртях се около къса, след това реактивирах подемния пръстен и включих отново на свръхскорост. С тази маневра описах пълен кръг и се стрелнах нагоре, минах точно покрай крелянския кораб.

Включих ОМП, след това блестящата линия на капака стана ярко червена.

— Ха! — възкликнах по груповата линия. — Децата ти ще ридаят тази вечер, холографен крелянски негоднико!

— Сериозно, Спин? — заговори Еф Ем. — Каза го иронично, нали?

— Иронията е оръжието на страхливците! — отвърнах. — Също като отровата. Или деструкторите на кораба на Досадник.

— Страхливците няма ли да използват една супер голяма бомба? — попита Еф Ем. — Нещо, което да пуснеш отдалече? Трябва да се доближиш твърде много за отрова.

— Като местния експерт — обади се Нед, — искам да изтъкна, че оръжието на истинския страхливец е канапето и купчина що-годе забавни романчета.

— Мъртва си, Пумпал — натякна Досадник и свали кораба си близо до моя. — Червената ти светлина светна, вероятно е причинила перманентна увреда на ретината. Ако това беше истинска битка, със сигурност щеше да си напълно безпомощна — а корабът ти щеше да е останал без щит. Щеше да умреш след секунди, благодарение на крелянина на опашката.

— Няма значение — отвърнах, развеселена от обидата в гласа му. Той да не би наистина да се чувстваше застрашен от отношението ми? — Задачата ми беше да сваля щитовете на целта, което направих. Опашката ми беше без значение; заповедта на Коб беше да включа ОМП до целта.

— Не можеш да продължаваш да мамиш в симулациите — натърти Досадник. — Ще бъдеш напълно безполезна в битка.

— Не мамя в нищо. Печеля.

— Все тая. Поне този път не разби кораба си в моя. Звездите да са на помощ на човека, който застане между Пумпал и опитите ѝ да изглежда добре в очите на другите.

— Какво? — подразних се аз. — Ти…

— Стига приказки — сряза ни Коб. — Пумпал, летя добре, но Джорген е прав. Ти се провали като позволи да бъдеш убита.

— Казах ти — продължи да натяква Досадник.

— Ама… — започнах аз.

— След като имате време да спорите — прекъсна ни Коб, — очевидно не ви давам достатъчно трудни задачи. Всички да се подготвят за три пробега в гама-М формация преди вечеря. Джорген, въведи ред и направете упражнението.

— Чакайте — надигна глас Кималин. — Вие тръгвате ли си?

— Разбира се, че си тръгвам — отвърна Коб. — Няма да закъснея за вечеря. Коб край.

— Браво — избълва Драйфа. — Благодаря ти, Пумпал, не че има защо.

Чакай малко, не бе възможно тя да вини мен за допълнителната работа, вместо Досадник. Досадник ни организира в гама-М формация, монотонно летателно упражнение. Отне ни не повече от десет минути, но аз кипях през всичкото време и се ядосвах все повече и повече. Не обърнах внимание на Ем-бот дори когато се опита да говори с мен.

Щом приключихме, аз си свалих шлема, без да обърна внимание на Досадник, който искаше да се подредим и да докладваме. Просто… имах нужда да се откъсна от всичко. Имах нужда от няколко секунди за себе си. Избърсах потта от лицето си, пригладих назад косата, която беше залепнала за челото под шлема.

Вдишвай. Издишвай.

Холографският ми кокпит изчезна.

— Какво правиш? — попита застаналия до мен Досадник. — Шлема ли си свалила? Казах да се подредите!

— Трябва ми само минутка, става ли? Остави ме на мира.

— Не се подчиняваш на заповеди!

О, ангели небесни. Не можех да се разправям с него точно сега. Бях объркана, изтощена и безкрайно гневна. Тренировките бяха безкрайно дълги.

— Е? — надвеси се над мен Досадник. Останалите изключиха холограмите и се протегнаха.

Лицето ми изстина. Усетих, че ще изгубя контрол.

Спокойно, Спенса. Можеш да бъдеш спокойна. Потиснах гнева и се изправих. Трябваше да изляза от стаята.

— Какво ще кажеш? — попита Досадник. — Защо непрекъснато подкопаваш авторитета ми?

— Какъв авторитет? — сопнах се аз, грабнах си раницата и тръгнах към вратата.

— Бягаш ли? — продължи Досадник. — Напълно в реда на нещата.

Заковах се на място.

— Май трябва да очакваме неподчинение от дъщерята на Зийн Нощносянков — заяви той. — На семейството ти не му се носи славата на хора, които се подчиняват на заповеди, нали?

Лицето ми беше като лед. Отвътре горях.

Достатъчно.

Обърнах се бавно, след това пристъпих към Досадник и без да кажа и дума пуснах раницата.

Той ме погледна и започна да се подсмива.

— Ти…

Отпуснах се на едно коляно, след това забих юмрук в неговото коляно. Той ахна и когато се преви от болка, аз се извих и забих лакът в корема му. Начинът, по който изпъшка ми се стори толкова хубав, подкладе нещо примитивно вътре в мен.

Лакътят ми му изкара въздуха, не му даде възможност да изкрещи. Докато той стоеше слисан, аз плъзнах глезен към неговия и той тупна назад на пода.

Беше по-едър от мен. Ако се възстановеше, щеше да ме надвие, затова скочих върху него и вдигнах юмрук, готова да го фрасна в тъпото лице.

Спрях разтреперана. Бях бясна. Същевременно ми беше студено, чувствах се спокойна, както когато влизах в бой с креляните. Сякаш контролирах всичко, същевременно бях напълно извън контрол.

Досадник ме зяпаше, застинал на място, напълно потресен. Това негово тъпо лице. Това гадно подсмихване. Всички говореха така с мен. Това мислеха за мен!

— Леле! — ахна Нед. — Ангели небесни!

Коленичих върху Досадник, разтреперана, с вдигната ръка.

— Леле и още как! — повтори Нед и коленичи до нас. — Пумпал, това беше невероятно. Ще ме научиш ли?

Погледнах го.

— Не учим ръкопашен бой — продължи той и направи някакви остри движения с ръце. — Коб разправя, че било безсмислено, но какво ще стане, ако някой крелянин се опита — нали се сещаш — да ми скочи в някоя уличка?

— Никой никога не е виждал жив крелянин, глупако — озъби се Драйфа.

— Да, ами ако е така, защото те нападат хората в уличките? Мислила ли си по този въпрос?

Погледнах Досадник. Чух, че си поемам въздух на едри глътки.

— Пумпал — обърна се към мен Нед. — Всичко е наред. Ти просто ни показваше техники за ръкопашен бой, нали? Как успя да направиш този номер? Два пъти по-дребна си от Джорген.

Спокойствие. Дишай.

— Два пъти ли? — обади се Артуро. — Държа да подчертая, че това означава, че е половин метър висока. Математиката ти нещо не я бива.

Отдръпнах се от Досадник, който изпусна сдържания дъх и се отпусна. Еф Ем изглеждаше ужасена, а Нед вдигна възторжено палци. Артуро клатеше глава. Кималин беше покрила уста с ръка, докато Драйфа — не разбрах какво мисли. Беше кръстосала ръце и ме оглеждаше замислено.

Джорген се надигна неуверено, притиснал ръка към корема.

— Тя удари висшестоящ. Тя нападна друг член на ескадрата!

— Тя малко попрекали, да — заговори Нед. — Но ти си го просеше, Джорген. Нищо чак толкова не е станало, нали? Не може ли да забравим за случката?

Джорген ме погледна и се намръщи.

Не. Това нямаше да остане забравено. Този път си бях навлякла сериозни неприятности. Срещнах погледа му, след това — най-сетне — си грабнах раницата и си тръгнах.

24.

От години не си бях изпускала така нервите.

Може и да говорех агресивно, но като дете не се бях забърквала в бой. Преструвах се на воин, на нещо подобно на воин, но истината бе, че когато повечето хлапета ме чуеха как говоря, се отдръпваха. Ако трябва да съм честна, колебанието им не беше от страх, по-скоро от неудобство заради странната ми самоувереност.

Получаваше се. Така ги държах настрани и не попадах в положение, когато да изгубя контрол. Защото това можеше да се случи, но нямаше да се проявя като храбър воин от приказките. Щях да се държа като притиснат в ъгъла, обезумял плъх. Както когато хванах Фин Елстин да краде обяда на Дърдорко. Фин се оказа с насинено око и счупена ръка. Аз трябваше да прекарам една година в младежка пробация и ме изритаха от часовете по джудо, защото съм била прилагала насилие.

Тогава не бях пълнолетна, така че действията ми не застрашиха шансовете ми за пилотската школа. Днешното нападение беше различно. Днес бях на достатъчно години и знаех какво върша.

Седнах на една от пейките в овощната градина пред комплекса на ЗСД. Какво щеше да ми направи Джорген? Ако се обърнеше към адмирала, щяха да ме изритат. Щеше да се приключи. И си го заслужавах.

Наистина не приличах на воините от приказките на бабчето. Нямах нищо общо с тях. Едва си вършех задълженията след като приятелите ми загинаха в битка, а сега изгубих контрол заради няколко тъпи обиди. Защо не успявах да се контролирам? Защо настръхвах, когато Джорген приказваше тези неща? Бях живяла с тях цял живот.

Когато небето притъмня и най-близката светлина се измести, аз продължавах да седя в овощната градина, чаках, очаквах военна полиция да дойде за мен. Единственото, което чувах беше тих звук… жужене. Идваше от раницата.

Намръщих се и порових вътре, докато не напипах радиото. Вдигнах го и натиснах копчето за звук.

— Здравей — каза Ем-бот. — Спенса? Мъртва ли си?

— Може би.

— О-о-о. Също като котка!

— Какво?

— Честно казано, не съм сигурен — отвърна Ем-бот. — Логично е, след като говориш с мен, значи вероятността се е развила в наша полза. Ура!

Облегнах се назад на пейката и с неудоволствие задъвках парче пастърма. Ако ще идват за мен, да идват. По-добре да си похапна. Не се чувствах гладна, но напоследък бе все така. Прекалено много месо на плъх.

— Ще ми обясниш ли с кого се биеше? — попита Ем-бот.

— Вече говорихме по този въпрос. С креляните.

— Говориш нещо неуточнено. Никой обаче не ми обясни. Ти просто очакваш да знам.

Насилих се да преглътна месото и да го отмия с малко вода. След това въздъхнах и вдигнах радиото.

— Креляните са извънземни.

— И двете страни сте извънземни — подчерта Ем-бот. — На практика е така. Тъй като не сте на родната си планета. Поне така мисля.

— Все едно, те се опитват да ни унищожат. Те са създания със странни брони и ужасни оръжия. Старейшините ни казват, че са разрушили нашата империя сред звездите и почти са ни изтребили. Може ние да сме последните останали от човечеството, а креляните са твърдо решени да приключат с нас. Изпращат кораби, някои с бомби, наречени животозаличаващи, които могат да проникнат вътре в пещерите и да унищожат живите същества в тях.

— Хм — изсумтя Ем-бот. — Защо не ви бомбардират от орбита?

— Какво?

— Не че разбирам от подобни неща — добави той. — Не съм бойна машина. Очевидно.

— Имаш четири оръдия.

— Сигурно някой ги е монтирал, когато не съм гледал.

Въздъхнах.

— Ако питаш защо не пускат животозаличаващите бомби отвисоко, тази планета е заобиколена от древна защитна система. Стандартната крелянска стратегия е да прелетят покрай тях, след това да се скупчат и да се опитат да разбият изтребителите ни или да се промъкнат по-ниско. Ако унищожат наземните ни оръдия или пуснат бомби, могат да елиминират уменията ни да правим нови изтребители. Тогава с нас е свършено. Единственото, което стои между човечеството и пълното унищожение, е ЗСД. — Отпуснах се на мястото си.

Което означава, помислих си аз, че трябва да преглътна дребните дрязги и да се съсредоточа над летенето.

Какво ми казваше татко?

Главите им са каменни, сърцата са изковани от камък. Насочи очи към нещо по-грандиозно…

— Ем-бот? — повиках го аз. — Ти помниш ли нещо за човешката цивилизация? Преди креляните. Знаеш ли какво е било?

— Депата ми за спомени по тези въпроси са почти напълно развалени.

Въздъхнах от разочарование и натъпках храната си в раницата, подготвих се да се прибера. Само че не можех да го направя. Не и докато се чувствах така, сякаш някой бе опрял пистолет в главата ми. Нямах намерение да се крия в пещерата си и да чакам да ме повикат, за да давам обяснения за дисциплината си.

Трябваше да посрещна това гордо и да приема наказанието си.

Метнах раницата на гръб и тръгнах обратно към база Висина, минах през пропускателния пункт. Тръгнах по дългия път — пътеката покрай столовата и площадката за излитане — за да видя за последен път моя Поко.

Минах покрай неподвижните смълчани кораби под погледите на наземните екипи. От лявата ми страна забелязах моята ескадра в столовата, вечеряха и се смееха. Джорген го нямаше, но той обикновено не ядеше с обикновените студенти. Освен това сигурно беше отишъл право при адмирала, за да докладва какво съм му направила.

Момчетата от военна полиция отдавна бяха престанали да ме придружават до изхода вечер. Всички бяхме наясно с правилата и те бяха доволни, че ги следвах. Така че никой не ме спря, когато влязох в сградата на школата, минах покрай нашата стая — беше празна — след това спрях пред офиса на Коб. И той беше празен.

Това бяха единствените места, които бях посещавала. Поех си дълбоко дъх, след това спрях преминаваща помощничка и я попитах дали знае къде да намеря адмирала по това време.

— Железен юмрук ли? — попита тя и ме огледа цялата. — Тя обикновено няма време за кадети. Кой е инструкторът ти?

— Коб.

Изражението ѝ се промени.

— А, той ли. Да, този семестър има група, нали? Отдавна не е поемал работа. От него ли искаш да се оплачеш?

— Ами… нещо такова.

— Сграда C — посочи тя с брадичка. — Ще намериш личния персонал на адмирала в залата пред офис D. Те могат да те преместят в друга ескадра. Честно да ти кажа, изненадана съм, че не се случва по-често. Знам, че той е Пръв гражданин и всичко останало, но… Както и да е, успех.

Излязох от сградата. Решителността ми се засилваше с всяка крачка и аз забързах. Щях да обясня какво съм направила и да си поискам наказанието. Аз контролирах съдбата си сама, дори когато тази съдба означаваше изключване.

Сграда C се оказа неприветлива тухлена постройка в далечния край на базата. Беше построена като бункер, с процепи вместо прозорци и ми се стори, че е напълно подходящо място, на което да намеря Железен юмрук. Как щях да убедя персонала ѝ да ме пусне при нея? Не исках някой незначителен служител да ме изхвърли от школата.

Надникнах през няколко прозореца от външната страна на сградата и не ми беше трудно да открия Железен юмрук, въпреки че кабинетът ѝ се оказа изненадващо малък. Малка ъглова стаичка, пълна с книги и морски спомени. През прозореца я видях как погледна към старомоден часовник на стената, след това затвори бележника си и стана.

Ще я хвана, когато излиза, реших аз. Минах отпред на сградата, за да чакам, подготвях речта си. Нямаше извинения. Просто щях да изброя фактите.

Докато чаках, чух ново жужене от раницата. Това ли беше повикването? Да не би да ме викаха задето съм нарушила дисциплината? Извадих радиото и натиснах копчето.

Нещо странно стана по линията. Музика.

Невероятно. Извънземна — не приличаше на нищо, което бях чувала преди. Огромна група инструменти свиреха заедно в завладяваща, трогателна, красива координация. Не беше просто човек с флейта или барабан. Сто великолепни духови инструменти, пулсиращи барабани — тръби, но не като призив за битка, не като боен вик. Много по-… беше като душата за величествена, въздействаща мелодия.

Заковах се на място, слушах, докато музиката се носеше по радиото. Беше като светлина. Красотата на звездите, но… но като звук. Триумфален, удивителен, невероятен звук.

Прекъсна неочаквано.

— Не — казах аз и разтърсих радиото. — Не, искам още.

— Записът ми е развален оттук нататък — отвърна Ем-бот. — Извинявам се.

— Какво беше това?

— Симфония на Дворжак „От новия свят“. Попита ме какво е било човешкото общество преди. Открих този откъс.

Усетих как коленете ми се подгъват. Седнах на една саксия до вратата към сградата и стиснах безценното радио.

Значи сме създавали такива неща? Толкова красиви звуци? Колко ли хора е трябвало да се съберат, за да изсвирят това? Имахме музиканти, разбира се, но преди Висина събирането на твърде много хора на едно място водеше до разрушения. Затова по традиция нашите изпълнители бяха ограничени до трио. А това звучеше сякаш участват стотици.

Колко ли репетиции, колко време бе посветено на нещо толкова фриволно — и толкова прекрасно — като създаването на музика?

Насочи очи към нещо по-велико.

Чух гласове, които приближаваха откъм сградата. Натъпках радиото в раницата и се почувствах глупаво, избърсах ъгълчетата на очите. Точно така. Бях дошла, за да се предам. Време бе да действам.

Вратата се отвори и Железен юмрук — облечена в колосана бяла униформа — излезе.

— Не разбирам защо баща ти мисли така, кадет — казваше тя. — Очевидно щях да ти избера друг инструктор, ако не беше настояването на баща ти…

Тя се закова на място, когато ме забеляза на пътеката. Прехапах устни. Един от адютантите държеше вратата отворена и аз веднага познах адютанта. Млад мъж с кафява кожа, облечен в гащеризон на кадет и униформено палто.

Досадник. Значи ме беше изпреварил.

— Адмирале — отдадох чест аз.

— Ти — рече тя и устните ѝ се извиха надолу. — Не ти ли е забранено да използваш базата на ЗСД след края на часовете? Трябва ли да повикам военна полиция да те изведе? Трябва да поговорим по този въпрос. Наистина ли живееш в непроучена пещера, вместо да се връщаш долу?

— Госпожо — започнах аз, като продължавах да отдавам чест. Не погледнах Джорген. — Поемам пълна отговорност за действията си. Наясно съм, че трябва да помоля официално да ми бъде наложено…

Досадник блъсна вратата, при което адмиралът подскочи и аз млъкнах. Той ме стрелна с яден поглед.

— Аз… — продължих и погледнах отново адмирала. — Трябва официално да помоля да ми бъде наложено дисциплинарно…

— Извинете, адмирале — побърза да ме прекъсне Досадник. — Това е за мен. Само минута. — Той прекрачи към мен и ме стисна за ръката. Трепна, когато вдигнах незабавно юмрук, но аз с нежелание му позволих да ме отведе настрани.

Адмиралът нямаше намерение да чака двама кадети. Тръгна си със сумтене и се качи в елегантен черен хавъркрафт, който чакаше на пътя.

— Какво ти става пък на теб? — разсъска се Досадник.

— Дойдох, за да се предам — вирнах брадичка. — Няма да позволя тя да чуе само твоята версия.

— Звезди над нас. — Той погледна към автомобила и сниши глас. — Върви си у дома, Спенса. Да не би да искаш да те изключат?

— Няма да седя и да чакам да ги изпратиш след мен. Ще се боря.

— Не се ли бори предостатъчно за един ден? — Той потри чело. — Просто си върви. Ще се видим утре в час.

Какво? Не успявах да проследя логиката му. Да не би той да искаше първо да страдам?

— Утре ли си решил да ме издадеш? — попитах.

— Изобщо нямам намерение да те издавам. Да не би да си мислиш, че искам да изгубя още един човек от ескадрата си? Имаме нужда от всеки пилот.

Поставих ръце на ханша и го изгледах. Той ми се стори… искрен. Раздразнен, но искрен.

— Значи… чакай. Защо тогава имаш среща с адмирала?

— Веднъж седмично каним адмирала на официална вечеря в дома на родителите ми в долните пещери — обясни той. — Малко по-зле е от останалите вечери, когато идват на гости лидерите на Народното събрание. Виж, извинявай. Не биваше да те провокирам. Лидерът трябва да води хората след себе си, не да ги тласка пред себе си. — Той ми кимна, сякаш това беше достатъчно.

Не бях убедена. Бях се настроила, стегнала за удар, готова да поема деструктор право в лицето. А сега той просто… щеше да ме пусне ли?

— Аз откраднах енергийната матрица на автомобила ти — избъбрих.

— Какво?

— Знам, че ме подозираш. Да, аз го направих. Така че давай. Предай ме.

— Звезди над нас! Ти ли си била?

— Ами… Да, очевидно. Кой друг?

— Колата имаше скапан стартер и аз повиках механик от гилдията. Реших, че е дошъл и е работил по автомобила.

— В базата ли?

— Не знам! Бюрокрацията по тези места е невероятна. Когато се обадих да се оплача, те започнаха да се извиняват, затова реших… — Той вдигна ръка към челото си. — Защо, за бога, ще ми изтръгнеш енергийната матрица?

— Ами… исках да ти смачкам фасона. — Свих се при тази скапана лъжа. — Като те оставя безсилен и нещастен! Да, символ на пълното, тотално подронване на авторитета ти! Емблема на предизвикателство! Вдигнах го като древен варварски вожд, който ще открадне сърцето на…

— Не ти ли е създала много работа? Не можа ли просто да ликвидираш заряда като нормално човешко същество?

— Не знам как.

— Няма значение. Ще ми се реваншираш по-късно. Като не ме обиждаш пред останалите от ескадрата. Поне за един ден.

Стоях пред него и мислех. Той май не искаше разправия. Я!

— Виж — рече Досадник и погледна към черния автомобил. — Знам какво е да живееш в сянката на родителите си. Така. Извинявай. Няма повече да правя онова, което… направих. Повече обаче няма да ме удряш.

— Добре.

Той ми кимна и хукна, извини се на адмирала, докато се качваше.

— Следващия път ще те изритам! — провикнах се след него. — Ха! — Той, разбира се, не ме чу. Останах да гледам след тях, докато се отдалечаваха, след това поклатих глава и си вдигнах раницата. Изобщо не разбирах Джорген. Все още бях в ЗСД. А той… Джорген не търсеше отмъщение. Не искаше да се разправяме повече.

Навремето може би щях да се изсмея на това, но сега можех единствено да кажа, че начинът, по който се държа, бе благороден. Той слагаше ескадрата на първо място.

Устреми поглед към висините…

Вдигнах радиото към устата си, докато излизах от базата, разкъсвана от противоречиви чувства — но най-вече облекчена.

— Ем-бот. Пусни ми онази песен още няколко пъти, моля те.

25.

Настаних се в моето Поко, облечена в защитен костюм и каска — за пръв път се качвах в истински кокпит след смъртта на Бим и Утринна роса.

Усетих болка някъде вътре. Отсега нататък всеки път ли щеше да бъде така? Тази тревога винаги ли щеше да ме измъчва? Същата, която шептеше: „Кой от приятелите ти няма да се прибере след тази мисия?“

Днес трябваше да бъде рутинен полет. Нямаше да е битка. Включих Поко и усетих прекрасното жужене — което симулацията не можеше да имитира.

Стиснах контролната сфера с дясната ръка, дросела с лявата, след това се вдигнах и се качих в небето до останалите шест изтребителя. Джорген изчака потвържденията за местоположението ни, след това се обади на Коб.

— Звездна ескадра готова. Заповеди, господине?

— Вървете на 304.16-1240-25000 — каза Коб.

— Ескадра, запишете координати — нареди Джорген. — Поемам пръв. В случай на крелянска атака съм с Артуро и Еф Ем. Нед, ти си със Странница в средната формация. Пумпал и Драйфа, искам ви отзад, готови за прикриващ огън.

— Не се очаква засада, кадет — уведоми го Коб, леко развеселен. — Просто вървете на упоменатите координати.

Полетяхме и звездите… Беше толкова хубаво. Корабът потръпваше, докато се движеше, откликваше на командите ми. Теченията бяха много по-живи, отколкото на симулацията. Исках да кривна напред и назад, да полетя ниско, да обходя осеяната с кратери повърхност, след това да се вдигна високо и да проуча пояса с отломки, който ни отделяше от космоса.

Овладях се. Можех да го направя.

Най-сетне приближихме група изтребители, които отлетяха още по-високо. Бяха цели пет.

— Приближаваме координатите — докладва Джорген на Коб. — Какво става? Тренировка ли е това?

— За вас, да — отвърна Коб. Над нас няколко следи от светлина разкриха къде метални късове навлизаха в атмосферата. Наблюдавах ги, обзета от тревога.

— Ей, всезнайко — подвикна Коб.

— Да, господине? — отвърна на мига Артуро.

— Каква е причината за падането на отломки? — попита Коб.

— Причините са различни — заговори Артуро. — Там горе има много древни механизми и макар много от тях все още да работят, енергийните им матрици бавно се изчерпват, така че орбитите им се разпадат и те падат. В други случаи има сблъсък.

— Точно така — потвърди Коб. — С това си имаме работа. Имало е сблъсък между два огромни къса метал и това е станало причина отломките да излязат от орбита. Можем да очакваме крелянска атака и изтребителите са тук за наблюдение. Вие обаче сте тук по друга причина: малко упражнения по мишени.

— По какво, господине?

Няколко едри къса паднаха от небето и се разгоряха покрай ескадрите над нас.

— По отломките — предположих.

— Искам да летите по двойки — нареди Коб. — Ще упражнявате формации и ще правите внимателни обходи. Изберете си голям къс метал, следвайте го няколко секунди, след това го уловете, за да го свалите долу за оглед. Деструкторите ви имат огнени прожектори, ако изтеглите контролния механизъм напред до прищракване.

— Това ли ще правим? — попита Драйфа. — Ще влачим космически боклуци ли?

— Космическите боклуци не могат да ви избягат — обясни Коб, — нямат щитове и ускорението им е предвидимо. Това е напълно подходящо за нивото, на което сте. Освен това често ще ви бъде нареждано да изтегляте метални отломки, когато падат, докато чакате да разберете дали креляните ще нападнат. Това е хубаво упражнение, така че не се оплаквайте или ще ви натъпча отново в симулаторите за още един месец.

— Готови сме и горим от желание, господине — обади се Джорген. — Включително и Драйфа. Благодаря ви за възможността.

Драйфа започна да издава звуци като от повръщане по частната линия на Еф Ем и Кималин — светлините на конзолата под номерата на изтребителите ми показаха кой слуша — и този път не ме изключи. А това определено беше крачка напред.

Джорген ни раздели на двойки и ни накара да започнем. Щом някой едър къс започнеше да пада от небето, ние се стрелвахме след него и се съобразявахме със скоростта — точно както бяхме научени — преди да насочим прожектора към него. Най-полезните отломки бяха тези, които блестяха в синьо и имаха подемни пръстени. Тях можехме да ги задържим, за да използваме пръстените за направата на кораби.

Наслаждавах се на работата. Това не беше истинско летене, но усещането при гмуркането, тръпката, когато се прицелвах и стрелях… Можех да си представя, че космическите късове са крелянски кораби.

— Отново ли не ми обръщаш внимание? — попита Ем-бот в ухото ми. — Струва ми се, че отново ме пренебрегваш.

— Как мога да те пренебрегна — изпъшках аз и се захванах за нов отломък, — ако не знам, че слушаш?

— Аз винаги слушам.

— Не мислиш ли, че е малко зловещо?

— Не! Какво правиш?

Излязох от гмуркането с Драйфа до крилото ми и заех мястото си във формацията, за да изчакам отново да ми дойде редът.

— Стрелям по космически боклуци.

— Те какво са ти направили?

— Нищо. Това е упражнение.

— Но те дори не могат да отвръщат на стрелбата.

— Ем-бот, говорим за космически боклуци.

— Това не е никакво извинение.

— Всъщност… извинение е — отвърнах. — Много добро извинение.

Кималин пое надолу, следвана от Артуро. За нейните възможности се справи отлично, въпреки че Джорген намери причина да се заяде.

— Изпъни въжето — нареди той, докато тя летеше надолу. — Не се приближавай прекалено много — ако използваше истински деструктори, за да стреляш, част от късовете могат да отскочат назад и да те ударят. Гледай да не стискаш прекалено много, когато стреляш…

— Не че се оплаквам — отвърна напрегнато тя, — но сега трябва да се съсредоточа.

— Извинявай — сопна се Джорген. — В бъдеще ще се постарая да не съм ти чак толкова от полза.

— Миличък, мисля, че ще ти бъде трудно. — Тя потегли отломъка и въздъхна облекчено.

— Браво, Страннице — обади се отново Джорген. — Никога, ти си следващият, заедно с Еф Ем.

Кималин се подреди, а над нас няколко къса паднаха едновременно. Обучените пилоти се отдръпнаха и ги пуснаха да минат. Ние летяхме сравнително високо, така че да имаме време да се гмурнем и земята беше далече под нас — въпреки че бяхме много далече от пояса, най-долните пластове летяха на триста километра над повърхността на планетата.

Нед си избра един от късовете и зае позиция зад него, без да обръща внимание на останалите три. Затова Кималин зареди деструкторите си за далечна стрелба и уцели и трите къса един след друг, без да пропусне нито един.

— Престани да се перчиш, Страннице — обади се Коб.

— Извинете, господине.

Намръщих се, след това се свързах с Коб по частната линия.

— Коб? Питаш ли се някога дали не вършим нещата грешно.

— Разбира се, че ги вършите погрешно. Вие сте кадети.

— Не — отвърнах. — Искам да кажа… — Как да му обясня? — Странница е страхотен стрелец. Няма ли по-добър начин да бъде използвана? Тя има чувството, че се проваля в повечето упражнения, защото е най-лошият пилот. Може би трябва единствено да обстрелва.

— И колко време мислиш, че ще издържи да си стои отстрани и да гърми креляните преди да ѝ се нахвърлят? Запомни, ако те преценят, че един пилот е опасен, се съсредоточават над този човек.

— Можем да използваме това. Ти каза, че всеки път, когато предвидим действията на врага е преимущество за нас, нали?

Той изпъшка.

— Остави тактиката на адмирала, Пумпал. — Той изключи линията, когато Нед успешно улови отломъка.

— Лека нощ, сладък принце — прошепна Ем-бот, когато един отломък се стовари на земята. — Или принцесо. Или най-точно безполово и неодушевено парче боклук.

Погледнах нагоре в очакване на нови късове. Драйфа беше следващата, а аз щях да я придружавам. Някои отломки определено се движеха там горе. Няколко… устремиха се надолу…

Не бяха боклуци. Креляни.

Изпънах гръб, ръката ми стисна контролната сфера. Много на брой противникови ескадри се показаха от пояса и неколцина пилоти се насочиха да ги пресрещнат.

— Спуснете се на двайсет хиляди фута, кадети — нареди Коб. — Оставате резерва, но онези пилоти би трябвало да успеят да се справят. Май вражеските кораби са… само трийсетина.

Отпуснах се назад, но не можах да се успокоя, защото експлозиите започнаха да озаряват небето. Скоро отломките, които падаха около нас, не бяха единствено от пояси с отломки. Коб нареди на Драйфа да се върне. Очевидно щяхме да останем, независимо от битката, която, може да се каже, бе добра тренировка, като се замислих.

Драйфа изпълни великолепна маневра с прецизни изстрели накрая.

— Супер — подхвърлих аз, когато тя се подреди. Както очаквах, отговор не последва.

— Уви, нещастен боклук — обади се Ем-бот. — Трябваше да се престоря, че те познавам, ако умеех да лъжа.

— Не можеш ли да направиш нещо полезно?

— Това не е ли полезно?

— Ами креляните там горе? — попитах го аз. — Не можеш ли… Не знам, кажи ми нещо за корабите им, поне нещо.

— При този обхват имам достъп единствено до общите сензори — отвърна той. — За мен това са просто малки примигвания, нищо не мога да кажа с точност.

— Не виждаш ли повече подробности? — попитах. — Коб и адмиралът имат някаква холограма, която възстановява бойното поле, затова използват скенери или нещо подобно, за да възстановят какво се случва.

— Това е нелепо — заяви Ем-бот. — Щях да забележа видео предаване, освен ако не става въпрос за локализиран късообхватен прожектор създаден от ехолокационни уреди в различните кораби, които… О-о-о-о-о!

Горящ изтребител — един от нашите — се понесе надолу в смъртоносна спирала и въпреки че Артуро се опита да се доближи и да го прихване с копие, за да помогне, корабът се оказа прекалено далече.

Пилотът не катапултира. Опитваха до последно да го изтеглят, да спасят кораба. Аз се стегнах, обърнах се отново към бойното поле.

— О-о-о-о-о! — възкликна Ем-бот.

— Какво? — попитах.

— Открих видео излъчването — похвали се той. — Всички сте толкова бавни. Наистина ли летите така? Как издържате?

— Ако летим по-бързо или ще съсипем корабите, или онези вътре ще бъдат размазани от джи форса.

— А, да, коефициентът за смазване на човеците. Затова ли се гневите толкова много на космическите боклуци? Завистта е грозна, Спенса.

— Ти нямаше ли да направиш нещо полезно?

— Пускам през компютъра моделите на атака на врага — рече Ем-бот. — Ще ми бъдат необходими няколко минути, за да довърша симулациите и анализирам данните по предвижданията. — Той замълча. — Ха. Не знаех, че мога да правя тези неща.

— Мой ред ли е? — попита Артуро по общата линия и аз трепнах. Очаквах да чуят как Ем-бот ми говори, въпреки че изкуственият интелект се свързваше с шлема ми, след това прихващаше изходящото, за да редактира всички следи от гласа си или отговорите ми до него. Незнайно как постигаше всичко това за секунди, преди сигналите ми да стигнат до останалите от ескадрата ми.

— Задръж за момент — спря го Коб. — Има нещо странно в тази атака. Не мога обаче да разбера какво.

Огромна сянка се размърда над нас. Беше гигантска. Толкова голяма, че умът ми не можа да я възприеме. Сякаш небето падаше. Неочаквано се посипаха хиляди късове в огнена градушка. Зад тях имаше нещо. Нещо огромно, неописуемо.

— Изтегляйте се — нареди Коб. — Командире, събирай корабите и ги връщай…

С едно неочаквано движение, битката над нас стана битката около нас, когато кораби от двете страни се стрелнаха надолу. Крелянски кораби и човешки кораби се пръснаха пред огромното нещо, което падаше отгоре — тъмен метален куб с размерите на планина.

Кораб ли беше това? Що за кораб имаше подобни размери? Беше по-голям от целия ни град. Възможно ли бе флагманският кораб на флота ни да има подобни размери? Винаги си бях представяла, че е малко по-голям транспортен кораб.

Изтребителите продължаваха да се обстрелват, докато се спускаха по-ниско. Малката ни ескадра неочаквано се озова в средата на огнена буря от изстрели от деструктори и падащи късове горящ метал.

— Вън! — разпореди се Джорген. — Ускорете до Маг-5 и ме следвайте. Координати 132, далече от близкия бой зад нас.

Включих бустерите, стрелнах се напред, следвана от Драйфа.

— На това му се вика кораб — заяви Артуро. — Погледнете колко бавно се спуска. Това са действащи подемни пръстени отдолу. Стотици са.

Сянка обгърна земята. Натиснах дросела, ускорих до Маг-5, значително над нормалната скорост за близък бой. При по-голямо ускорение нямаше да можем да реагираме на онова, което ни заобикаляше. И наистина, когато отломък с размерите на изтребител падна близо до нас, едва ни остана време да реагираме. Половината от ескадрата ни отскочи наляво, другата надясно.

Бях с Кималин и Нед, намалих скоростта, за да имам възможност за повече маневри. Изстрели от деструктор заваляха пред мен, когато два от изтребителите ни профучаха, последвани от шест крелянски кораба. Изругах и ги заобиколих, последвана от хленчещата Кималин, която застана зад крилото ми.

— Анализът завършен! — чух гласа на Ем-бот. — Олеле. Ама ти си заета.

Гмурнах се, но се бяхме сдобили с опашка. Крелянският кораб ме обсипа с изстрели. Изругах, след това се оттеглих назад.

— Върви пред мен, Страннице!

Тя ускори и аз кривнах надясно, накарах крелянския кораб да се съсредоточи над мен — по-близката цел.

— Трябваше да изчакаш изчисленията ми преди да се включиш — отбеляза Ем-бот. — Нетърпението е сериозен недостатък.

Стиснах зъби и се завъртях покрай серия от криввания.

— Пумпал, Страннице, Никога — разнесе се гласът на Джорген по линията. — Къде сте? Защо не последвахте…

— Под обстрел съм, Досадник — сопнах се аз.

— Зад теб съм, Пумпал — съобщи Нед в ухото ми. — Ако застанеш мирно, ще се опитам да го сваля.

— Няма да успееш заради щита. Страннице, все още ли си там?

— На твое три — отвърна разтрепераният ѝ глас.

— Подготви се да гръмнеш този тип.

— А! Ами добре. Добре…

Огромният снишаващ се кораб висеше над нас. Артуро се оказа прав; той се спускаше бавно, уверено. Само че беше стар и разнебитен, със зейнали в него дупки. Бойното поле бе на широк, засенчен участък под него, пълен с кораби, които водеха бой от близко разстояние и се обстрелваха с деструктори.

Опашката ми стреля по мен и щитът пропука.

Съсредоточи се. Бях упражнявала това стотици пъти в симулация. Направих възходящ лупинг, опашката ме последва. На върха на извивката, изпълних маневра за изтребител — без да обръщам внимание на съпротивлението на въздуха, обърнах кораба по оста му и включих на свръхскорост, излязох от лупинга настрани.

Грав капс се задействаха, смекчиха почти напълно джи форса, въпреки това стомахът ми буквално се качи в гърлото. Симулациите не показваха колко дезориентиращо е това, особено когато Грав кап се изключеше и аз се лепнах назад на седалката.

Би трябвало да успея да се справя с подобно въздействие и не изгубих съзнание — така че, на практика, устоях. Само че едва не повърнах.

Алармата ми за близост се включи. Крелянският кораб, както се надявах, не бе успял да компенсира достатъчно бързо. Беше продължил с лупинга и аз изскочих от маневрата точно до него. Потиснах позива на гадене и включих ОМП — свалих и моя щит, и неговия.

Стегнах се. Бях напълно уязвима. Ако крелянинът се обърнеше към мен и стреляше един-единствен път…

Иззад мен присветна и шокова вълна блъсна кораба ми.

— Уцелих го — похвали се Кималин. — Справих се!

— Благодаря — отвърнах и въздъхнах облекчено, намалих скоростта и продължих в права линия, започнах да намалявам, когато изключих бустера и включих щита. Шлемът ми беше горещ и потен до главата, докато пръстите ми изпълняваха познатите движения. Благодаря на звездите за обучението на Коб; тялото ми знаеше какво да прави.

Приближи се нов крелянски кораб, забеляза, че карам по инерция. Свих се, но обстрелът го прогони.

— Покривам те — рече Нед и профуча над мен. — Страннице, идвай с мен за защита.

— Дадено — отвърна Кималин.

— Няма нужда — отвърнах и запалих. — Връщам се. Да се изнасяме ли оттук?

— С радост — отвърна Кималин.

Поведох другите двама по път, който се надявах да ни изведе оттук, след това се обадих на Джорген.

— Намираме се на 304.8 — съобщих му аз. — Останалите успяхте ли да се измъкнете изпод това чудо?

— Изтеглянето успешно — отвърна Джорген. — Извън сянката сме на 303.97-1210.3-21200. Ще ви чакаме там, Пумпал.

Стори ми се спокоен, нещо, което не можех да кажа за себе си. Не можех да си представя нови празни места в класната ни стая.

— Готова ли си за анализа ми? — попита Ем-бот.

— Зависи колко често ще споменаваш гъби.

— За съжаление, само веднъж. Нещото, което е надвиснало над вас, е около половината от C-137-KJM орбитална корабостроителница с допълнителна тренировъчна част за проучване. Не знам какво точно означава това, но предполагам, че се е използвало за създаването на изтребители. Няма и следа от другата половина, но тази част вероятно се е реела там горе векове наред, ако мога да съдя по ниската мощност на подемните пръстени.

— Данните ми сочат, че орбитата се е изместила, след като няма достатъчно мощност, за да коригира измененията. По нищо не личи да има изкуствен интелект, а ако все пак има, той отказва да разговаря с мен, което е проява на грубо отношение. Моделът на крелянската атака сочи за отбранителни действия, с които да ви държат настрани от станцията.

— Наистина ли? — попитах. — Повтори последното, което каза.

— Хм? Очевидно от е от модела им на летене, че не се тревожат дали ще ви избият, дали ще се доберат до базата ви или нещо подобно. Днес единственото им желание е да ви държат далече от този кораб заради фантастичните находки, които ще осигурят материали за изостаналото ви общество на бавнолетящи кораби.

Това се връзваше. Те понякога стреляха по отломки, за да ни попречат да се доберем до подемните пръстени. Колко ли са се разтревожили, че ще уловим това нещо, на което имаше стотици?

— Освен това малко прилича на гъба — добави Ем-бот.

Друга двойка изтребители на ЗСД — може би същите, които видяхме одеве — профуча покрай нас, последвани от огромна група креляни.

— Хей — повика ни Нед. — Пумпал и Странница, вие излизайте. Почти стигнахте. Аз трябва да направя нещо.

— Какво? — попитах и се обърнах да погледна през рамо. — Никога?

Той се отдели от нашата формация и последва крелянските кораби, които ни бяха подминали. Какво си въобразяваше, че прави?

Обърнах се и го последвах.

— Никога? Небесни ангели!

— Пумпал? — повика ме Странница.

— Няма да го изоставим. Хайде.

Аз ускорих след Нед, който следваше шестте крелянски кораба. Те — на свой ред — следваха двата изтребителя клас Сиго, боядисани в синьо, за да се знае, че са от ескадра Нощна буря. Нед очевидно възнамеряваше да помогне, но как ли щеше да го направи сам кадет срещу шест креляни?

— Нед! — извиках. — Готова съм за битка — знаеш го, — но трябва да следваме заповеди.

Той не ми отговори. Пред нас двамата от Нощна буря — притиснати от вражеския огън — направиха нещо отчаяно. Прелетяха близо до огромната корабостроителница, след това се обърнаха и влетяха в дупка на корпуса. Зейнала чернота, където по всяка вероятност навремето е била прикрепена друга част от корабостроителницата.

Цялата структура се разпадаше, но много бавно. Накрая щеше да се стовари долу — а аз искрено се съмнявах, че ние искаме да сме наблизо, когато това се случеше. Видях как крелянските кораби последваха пилотите в търбуха на древния кораб и Нед хлътна след тях. Стиснах зъби и ги последвах за пореден път.

— Пумпал — повика ме Кималин. — Не мога да го направя. Ако се опитам да влетя вътре, кълна се, че ще се разбия.

— Да, добре — отвърнах. — Върви при Джорген и останалите.

— Добре — примири се тя. Отклони се наляво, прелетя под сянката на падащата машина.

Аз продължих навътре, навлизах все по-дълбоко в мрака след Нед.

26.

Носех се през вътрешността на древната корабостроителница — огромно, открито пространство, в което забелязах кранове и други строителни машини, осветени от трепкащо аварийно осветление. Написаното на едната стена, в нещо като кръг, ми напомни за някои от старите машини в пещерите — също като странното помещение, през което рядко минавах, където таванът и подът бяха покрити с разни написани неща. Можех единствено да предполагам, че старите жители на тази планета са конструирали тук кораби — но защо им бе необходимо толкова много пространство? Нашите изтребители бяха погълнати от необятното пространство.

Двата изтребителя на ЗСД набраха височина, последвани от шестимата креляни, които стреляха без прекъсване, разпращаха смъртоносни лъчи от деструкторите си в тъмнината. Нед се опита да ги настигне, а аз не се отделях от него — бях включила на свръхскорост, за да имам повече мощност.

Нямаше как да се обадя на останалите бойци. Кадетските кораби не бяха снабдени с радио канали, за да се обаждат на опитните пилоти. Те не искаха да се месим.

Включих директния канал на Нед.

— Това е истинска лудост — упрекнах го аз. — Благодаря ти, че ми даде извинение да пробвам.

— Пумпал? — учуди се той. — Още ли си с мен?

— Засега. Какъв е планът?

— Да намерим начин да помогнем на изтребителите ни. Може да успеем да се доближим. Тези креляни летят в… — Той замълча, докато прелиташе покрай стар кран, който едва не закачи. — Те летят в група. Можем да ги целнем едновременно, с един точен ОМП.

— Следвам те — уверих го аз и се плъзнах под крана. — Ако обаче Досадник пита, ще настоявам, че съм се опитала да те разубедя.

— Ти ли? В ролята на гласа на разума? Пумпал, аз съм идиот, но дори аз не бих повярвал на подобно нещо.

Ухилих се, след това се присъединих към Нед, когато ускори до Маг-1.2 в опита си да настигне креляните. За съжаление, пилотите на ЗСД се отклониха надясно — право в тунел, който отвеждаше още по-дълбоко в недрата на старата станция.

От една страна не можех да повярвам, че правим подобно нещо. Да летим през древна метална структура, докато тя се е устремила към земята! Колко ни оставаше преди това нещо да се стовари долу? Едва ли разполагахме с повече от няколко минути.

Стиснах зъби, отпуснах дросела също като Нед и завих, последвах креляните в тунела. Вътре блестяха червени светлини, които се размазаха, докато прелитахме покрай тях на Маг-1.2, и без това опасна скорост за затворено пространство. Не смеех да бързам повече, но един бърз поглед към сензора за близост показа, че креляните са все още извън обсега на ОМП.

Нед стреляше с деструктора си и аз последвах примера му — но както Коб ни беше предупредил, прицелването беше трудно, дори с шест цели скупчени пред нас. Крелянските щитове лесно се справиха с няколкото изстрела, които попаднаха в целта.

Далече пред нас нашите пилоти се захванаха за стената със светлинни копия и завиха по нов тунел. Креляните ги последваха, не толкова умело. Пронизах стената с моето светлинно копие, след това направих остър завой, за да ги последвам. Грав кап се включи, пое джи форса и не позволи да бъда лепната смазана за седалката.

Използвах го максимално, докато летяхме през вътрешността на кораба и правехме завой след завой — движехме се толкова напрегнато и бързо, че не можах да стрелям нито веднъж. Вниманието ми бе напълно погълнато от движенията на креляните — използвах ги да ми показват къде да насоча следващия изстрел със светлинно копие. Завой, отпускане, заобикаляне, копие, завой. Повторение.

— Още… малко… по-близо… — обади се Нед.

Копие. Завой. Отпускане.

— Имам обновен план за битката — заяви доволно Ем-бот.

Пред мен един крелянски кораб пропусна завоя и закачи странично стената на тунела. Щитът пое удара, но той запрати кораба към отсрещната стена. Неочакваната, силна експлозия ме накара да намаля скоростта. Завих, едва избегнах стената, боклуците и искрите, които пропукаха по щита на кораба ми.

— Съвсем забрави, че съм тук, нали? — рече Ем-бот.

— Заета съм — отвърнах през стиснати зъби. Нед не намали при експлозията — всъщност той продължаваше да напредва на свръхскорост, приближаваше Маг-1.5 в опита си да се добере до оставащите креляни.

Ускорих, за да го настигна, но това ми се стори прекалено. И наистина беше прекалено дори за мен.

— Мога просто да се върна в състояние на хибернация, ако не искаш да си говорим — уведоми ме Ем-бот. — Но ще ти липсвам, ако го направя, нали?

— Разбира се.

— Вие хората сте толкова сантиментални! Ха-ха-ха. Между другото, разполагаш с точно три минути и половина, докато станцията се удари в земята. Може и по-малко, тъй като креляните започнаха да я обстрелват.

— Какво?

— След като повечето от вашите кораби се оттеглиха, креляните се съсредоточиха над станцията, опитват се да ви я измъкнат изпод носовете. Струва ми се, че едни бомбардировачи подготвят експлозиви отгоре, а обикновените изтребители навън унищожават всички подемни пръстени, за да падне по-бързо.

— Ангели небесни. Сигурно можем да построим няколко ескадри със спасеното от тази станция. — Креляните нямаха намерение да позволят подобно нещо да се случи.

Но защо ще позволят това нещо да падне? Защо не го унищожат, когато е високо?

Опитите да разбера мотивите на врага бяха пълна загуба на време. Завих отново след Нед. Едва различавах вражеските изтребители; те успешно ни бяха избягали.

Далече пред нас яркото оранжево на експлозия освети тунелите. Един от корабите, които се опитвахме да защитим, току-що беше унищожен.

— Нед! — извиках в радиото. — Тази станция пада. Трябва да се измъкнем!

— Не. Трябва да помогна!

Прицелих се, стиснах зъби, рискувах да го пронижа със светлинното копие. Блестящата червена линия от светлина се лепна за него и щитът му пропука. Овладях бустера, след това завъртях кораба на подемния пръстен и извих в обратната посока, потеглих го назад, забавих кораба му.

— Пусни ме! — изкрещя той.

— Нед… Не можем да помогнем. Все още не сме достатъчно добри за подобно нещо. Звезди над нас, истинско чудо е, че оцеляхме в това скоростно препускане през тунелите.

— Но… но…

Изтребителите ни теглеха в различни посоки, свързани от светлинно въже.

— Страхливка — прошепна той.

Думата ме перна като шамар. Не бях — не бе възможно…

Страхливка.

— Изключвам моя бустер — реши той. — Освободи и твоя, иначе ще се размажем в стената.

Аз преглътнах онова, което се канех да избълвам, след това изключих и едва тогава освободих светлинното копие. Все още падахме, но някъде в далечината, цялата структура пъшкаше и се тресеше.

— Накъде? — попита той. — Накъде да поемем?

— Не знам.

Ем-бот издаде звук като прочистване на гърло.

— Искаш ли инструкции как да избягаш горящия смъртоносен капан, в който по една нещастна случайност се озова…

— Да! — сопнах се аз.

— Няма нужда да се ежиш. Лети напред, докато не ти кажа, след това завий наляво.

— Следвай ме! — казах на Нед, натиснах дросела напред и полетях. Минавах през тунели, а светлината на бустера ми се отразяваше в изоставените метални стени. Нед ме следваше.

— Ляво по тунела точно отпред — насочи ме Ем-бот. — Браво. Сега два тунела — не, не този — там. Сега по този.

Използвах светлинното копие, за да направя рязък завой.

— Имаш малко по-малко от две минути преди да загинеш в пламъци и аз ще остана с Дърдорко и охлюва. Така и не можах да установя кой от двамата е по-досаден за разговори. Сега по тунела над теб.

Следвах инструкциите му, стрелках се по влудяващо сложна мрежа от завои и тунели. Звуците навън ставаха все по-ясни. Огъваше се метал. Тресеше се. Глухи експлозии.

Пот напои вътрешната страна на шлема ми. Бях насочила цялото си внимание към летенето, бях погълната от него, посветена на оцеляването. Съсредоточена.

Макар нито за миг да не изгубих контрол над летенето, част от мен се почувства напълно объркана. Вътрешността на шлема започна да става безобразно гореща и можех да се закълна, че чувам гласове в главата си. Просто части от думи.

… детонира…

… завой…

… бустер…

Двамата с Нед изскочихме в подобното на пещера помещение в самия край на корабостроителницата. Вниманието ми се разми от облекчение и вече нямах нужда от напътствията на Ем-бот, за да се насоча към блестящата дупка в стената.

С Нед се стрелнахме през нея и едва не се забихме в земята. Корабостроителницата почти се беше блъснала в земята.

Изтеглих се нагоре, огледах сиво-синкавата повърхност и вдигнах облаци от прах. Нед изруга тихо. Бяхме попаднали в непрекъснато стесняваща се пролука между станцията и земята.

— Креляните току-що детонираха няколко мощни експлозиви върху корабостроителницата — уведоми ме Ем-бот.

Насочих се напред под чудовищната структура. Стоманеният покрив над нас се сниши, парчета метал се откъртваха и падаха около нас, целостта на корабостроителницата бе нарушена.

— При настоящата скорост няма да избягате от взривната вълна.

— Свръхскорост, Нед! — изкрещях аз и натиснах дросела напред. — Маг-10! — Грав капс се включиха, но бързо се изхабиха и аз усетих как се лепвам за седалката.

Лицето ми натежа, кожата се опъна около очите и устата. Ръцете ми натежаха като олово и се опитаха да се изплъзнат от контрола.

Пред нас бе единственият път към свободата, който с всяка секунда се стесняваше.

Моят Поко започна да се тресе, когато достигнах Маг-10, след това се качих на Маг-10.5, вибрациите станаха по-силни, щитът ми припламна от неочакваното съпротивление.

За щастие скоростта се оказа достатъчна. Двамата с Нед изскочихме изпод корабостроителницата, а секунда по-късно тя се стовари на земята и разпръсна прах и отломки след нас. При тази скорост бързо избягахме и от летящите късове, и от звука на катастрофата, тъй като бяхме надминали няколко пъти скоростта на звука.

Изпуснах сдържания въздух и започнах да намалявам бавно. Корабът спря да се тресе.

Нед бе до крилото ми, когато обърнахме и в тези секунди след като избягахме, се добрахме достатъчно далече, за да не видим облака прах от разбилата се корабостроителница. Сензорите ми почти не регистрираха шоковата вълна, когато тя най-сетне ни настигна на път към сборния пункт с останалите.

Най-сетне пристигнахме достатъчно близо, за да видим огромния облак прах, който катастрофата бе причинила. Корабостроителницата представляваше огромна черна сянка сред прахта, а над нея се носеха по-малки частици. Крелянските кораби бяха направили нужното, за да не може да се спаси нищо ценно от огромната станция. Подемните пръстени често можеха да се вземат от паднали отломки, но концентрираният огън от деструктори — или силната горещина от подходяща експлозия можеха да ги съсипят.

— Най-сетне — въздъхна Джорген, когато се строихме при ескадрата. — Къде, в името на звездите, ви беше акълът и на двамата?

Не отговорих, вместо това преброих корабите на екипа. Бяха седем, включително моят. Всички бяхме успели. Бяхме потни, разтърсени и сериозни — почти никой не каза нищо, когато се срещнахме с ескадра Бурен прилив, за да се върнем в базата. Поне бяхме живи.

Страхливка.

Гласът на Нед звучеше в ушите ми и ме разсейваше повече от топлината на сензорите в шлема ми или сюрреалистичната посока, в която бяха поели мислите ми, докато летяхме. Наистина ли бях чула гласове?

Не бях страхливка. Понякога ти се налага да се оттеглиш. Целият ЗСД беше изтеглен от битката. Не бях по-малко войник, защото бях убедила Нед да избягаме. Нали така?

Стъмваше се, когато кацнахме на площадката. Свалих си шлема и излязох от кокпита напълно изтощена. Джорген ме чакаше пред стълбата.

— Все още не си ми отговорила — заяде се той. — Оставих те на мира по време на връщането, защото съм сигурен, че си разтърсена, но е крайно време да ми дадеш обяснение. — Той ме хвана за ръката и я стисна. — За малко да убиеш Нед в тази недомислица.

Въздъхнах, след това погледнах ръката му.

Той внимателно ме пусна.

— Въпросът остава — не спираше той. — Това беше истинска лудост, дори за теб. Не мога да повярвам, че…

— Колкото и да ми се иска аз да съм лудата, Досадник, в момента съм твърде уморена, за да те слушам. — Кимнах към кораба на Нед в сумрака. — Той влетя вътре. Аз го последвах. Да не би да предпочиташ да го бях оставила сам?

— Нед ли? — попита Джорген. — Той е прекалено разсъдлив за подобна проява.

— Може би останалите му влияем. Знам само, че имаше два изтребителя Сиго от ескадра Нощна буря, които си имаха опашка и Нед не искаше да ги остави.

— Ескадра Нощна буря ли? — попита Джорген.

— Да, защо?

Джорген мълчеше, след това се обърна и тръгна към кораба на Нед. Аз го последвах, чувствах се напълно скапана, главата започваше да ме боли по много странен начин — сякаш имах иглички в очите. Корабът на Нед беше празен, той не беше с останалите, които се събраха в стаята близо до площадката, за да свалят защитните костюми. Смееха се заедно, след като стресът от битката беше намалял.

Джорген пое по пътеката между площадките и аз го последвах, напълно объркана, докато не стигнахме при редица от седем изтребителя клас Сиго, маркирани с логото на ескадра Нощна буря. Те се бяха прибрали преди нас и пилотите им вече бяха влезли и оставили корабите на наземния персонал.

Нед бе коленичил на паважа между две празни места в редицата.

— Какво става? — попитах Джорген.

— Братята му, Пумпал. Те бяха партньори, Нощна буря Шест и Седем.

Пилотите, които следвахме. Онези, които сега вече стана ясно, че са намерили смъртта си в тъмните тунели.

27.

Нед не дойде в клас на следващия ден.

Нито на по-следващия. Не дойде цялата седмица.

Коб ни занимаваше упорито с упражнения за преследване. Ние завивахме, лавирахме и се теглехме един друг, също като истински пилоти.

В минутите между упражненията гласът на Нед не ме оставяше на мира.

Страхливка.

Мислех отново и отново за това, докато седях в авиотренажора и правех упражненията. Бях прекъснала преследването и бях накарала Нед да изостави братята си. Имаше ли герой от легендите, който би направил подобно нещо?

— Статистика показва, че ако бяхте участвали в преследването още седем секунди — обясняваше Ем-бот, докато разглеждах холографското упражнение за битка в близък план, — щяхте да умрете при сблъсъка със земята или последвалата експлозия.

— Ти можеше ли да се намесиш в радио канала? — прошепнах, защото бяхме в класната стая. — Можеше ли да се обадиш на братята на Нед?

— Вероятно можех.

— Трябваше да помислим за това. Може би щяхме да се координираме и да им помогнем да избягат.

— И как щеше да обясниш тази неочаквана способност да хакваш комуникационните сигнали на ЗСД?

Гмурнах се в преследването на холографския крелянин и не отговорих. Ако бях истински патриот, отдавна щях да съм предала кораба на висшестоящите. Само че аз не бях патриот. ЗСД бяха предали и убили баща ми, след това бяха излъгали. Мразех ги тъкмо заради това… но независимо дали ги мразех или не, бях стигнала дотам, че да ги моля да ми позволят да летя.

Неочаквано това се превърна в поредната проява на страхливост.

Изръмжах тихо, използвах светлинното копие, за да заобиколя къс космически боклук, след това включих на свръхскорост. Прелетях покрай крелянския кораб и натиснах ОМП, свалих щитовете и на двата ни кораба, след това се завъртях около оста си. Това насочи носа ми назад, докато все още летях напред — но успях да стрелям с деструкторите по креляните зад мен и да ги унищожа.

Маневрата ми беше опасна, тъй като ме обърна наопаки и не виждах къде отивам. И наистина, друг крелянски кораб веднага се лепна от дясната ми страна и стреля по мен. Умрях със свален щит, докато предупредителният сигнал пищеше в ушите ми.

— Добра маневра — каза Коб в ухото ми, когато холограмата превключи. — Страхотен начин да умреш.

Свалих колана и станах, махнах шлема и го хвърлих настрани. Той подскочи на седалката и изтрака на пода, докато вървях към задната част на стаята, където започнах да крача.

Коб стоеше в средата на кръга от симулатори, около него се въртяха малки холографски кораби. Беше със слушалка, за да говори с нас. Погледна ме, докато крачех, но не каза нищо.

— Ангели небесни, Страннице! — изкрещя той на Кималин. — Този изтребител очевидно следваше S-4, очевидно се опитваше да те подведе! Внимавай, момиче!

— Извинявам се! — възкликна тя от кокпита си. — О, и за това се извинявам!

— Господине? — повика го Артуро, скрит вътре в тренировъчната холограма. — Креляните често правят това, нали? Подвеждат ни.

— Трудно може да се каже — изсумтя Коб.

Продължих да крача, изкарвах негодуванието си — главно насочено към мен самата — докато слушах. Макар да бяха подредени в кръг, гласовете им бяха приглушени от шлемовете и холограмите. Когато чух това, се успокоих, че когато шепнех на Ем-бот, останалите не могат да ме чуят, стига да не забравям да съм тиха.

Разговорите им по време на упражнението ме успокоиха. Постепенно спрях да крача и отидох отпред при Коб, близо до централната холограма.

— Онзи ден — продължи Артуро, — с огромната станция. Целта на атаката им не беше да ни победят, а да унищожат онова нещо и вероятно да ни попречат да спасим и използваме каквото можем. Нали така?

— Да — потвърди Коб. — Какво имаш предвид, Амфи?

— Само казвам, господине, че те са знаели, че то ще падне. Те живеят там горе, в космоса. Следователно са видели станцията още преди години. Могли са да я разрушат по всяко време, но са чакали, докато започне да пада. Защо?

Кимнах. И аз си бях задала същия въпрос.

— Няма как да разберем какви са мотивите на креляните — отвърна Коб. — Освен желанието им да ни унищожат, разбира се.

— Защо никога не са ни нападали с повече от сто кораба? — продължи да разпитва Артуро. — Защо продължават да ни въвличат в тези сблъсъци, вместо да организират една смазваща атака?

— Защо изобщо позволяват отломките да падат? — добавих. — Без тях няма да можем да си набавяме достатъчно подемни пръстени, за да им се противопоставяме. Защо ние не ги нападнем в пояса от отломки? Защо ги чакаме да слязат тук и да…

— Достатъчно упражнения — рече Коб и отиде при бюрото си, натисна копчето, което дезактивираше холограмите.

— Извинете, господине — подхвърлих аз.

— Не се извинявай, кадет — обърна се към мен Коб. — Няма нужда и ти да се извиняваш, Амфисбена. И двамата задавате добри въпроси. Свалете всички шлемовете. Изправете се. Сега внимавайте. Знаем от колко време продължава всичко това, а знаем плашещо малко за креляните, но ще ви кажа онова, което все пак ни е известно.

Усетих как нетърпението ми расте, докато останалите сваляха шлемовете си. Отговори. Най-сетне.

— Господине — заговори Джорген и стана от мястото си. — Не е ли информацията за креляните засекретена, достъпна единствено за опитните пилоти?

Артуро изпъшка тихо и изви очи. Изражението му сякаш казваше: „Благодаря ти, Джорген, задето скапваш всичко“.

— Никой не обича дрънкалата, Джорген — озъби се Коб. — Млъквай и слушай. Трябва да знаете следното. Вие заслужавате да знаете. Като Пръв гражданин имам известно право да реша какво да кажа.

Върнах се в тренажора си, когато Коб извика нещо на холограмата си: планета. Метален рой ли беше това? Около нея плаваха късове метал, но поясът боклуци се простираше по-далече — и беше по-дебел — отколкото предполагах.

— Това — посочи той — е приблизителният вид на планетата ни и пояса около нея. Истината е, че имаме бегла идея какво става горе. Изгубили сме много от онова, което сме знаели, когато креляните бомбардирали архива и командването ни в Ден-нула. Някои от учените ни смятат, че някога обвивка е обгръщала цялата планета, като метален щит. Проблемът е, че много от старите механизми горе са все още действащи — и те имат оръжие.

Той се загледа в холограмата на планетата — която блестеше в синьо и беше прозрачна, — от която излетяха холографски изтребители. Те доближиха пояса с космически боклук и бяха свалени от стотици деструктори.

— Там горе е опасно — продължи Коб. — Дори за креляните. Тъкмо затова старият флот е дошъл тук, на тази стара планета, която прилича на гробище. Малкото, което старите хора помнят, сочи, че Метален рой е била позната, но избягвана планета още по онова време. Щитът ѝ пречи на комуникациите, а когато е бил изправен срещу старите орбитални платформи за защита, флотът ни едва е преминал, за да катастрофира на повърхността.

— Креляните не проучват много. На тях може и да им е било известно, че старата корабостроителница ще падне, но за да достигнат до нея през пояса отломки сигурно са щели да платят твърде висока цена. Изглежда са открили няколко безопасни подхода към планетата и използват предимно тях.

— Значи… — заговорих аз. Бях очарована. Всичко това бе съвършено ново за мен. — Можем ли някак да използваме старите платформи за защита?

— Пробвали сме — призна Коб. — Но и за нас е опасно да летим там — платформите ще стрелят и по нас. Освен това креляните са много по-смъртоносни в космоса. Нали не забравяте как е защитена планетата? Креляните имат странни, напреднали начини за комуникация. Щитът на планетата пречи на способността им да разговарят помежду си; предполагаме, че затова летят по-зле тук долу.

— Това е друг въпрос, по-незначителен — продължи Коб и сякаш се поколеба. — В космоса, далече от планетата, креляните могат… старите екипажи твърдят, че крелянската технология им позволява да четат мислите на хората. И че някои хора са по-податливи от други.

Спогледахме се с останалите. Никога досега не бях чувала подобно нещо.

— Не казвайте на никого какво съм ви разказал — помоли Коб.

— Значи… — обади се Артуро. — Това смущение в комуникациите и орбиталната защита са причината, поради която креляните не ни бомбардират от космоса.

— В началото на Висина — не спираше Коб — те се опитаха да прекарат по-големи кораби, но те бяха разрушени от орбиталната защита. Креляните могат единствено да прекарат малки, маневрени кораби, за да ни нападат.

— Това не обяснява защо изпращат сравнително малки части — настоя Артуро. — Освен ако греша, те никога не са изпращали повече от сто кораба. Нали така?

Коб кимна.

— Защо не изпратят двеста? Триста?

— Не знаем. Колкото и да четете секретните доклади, няма да откриете нищо освен откачени теории. Може би стотина кораба са максимумът, който могат да координират едновременно.

— Добре — не спираше Артуро, — но защо изглежда успяват да приготвят по една животозаличаваща бомба? Защо не натоварят по една на всеки кораб и не ги изпратят на самоубийствени мисии към нас? Защо…

— Те какви са? — прекъснах го аз. Артуро задаваше разумни въпроси, но, според мен, моят беше по-важен.

Артуро ме погледна, след това кимна.

— Знаем ли, Коб? — попитах. — В тези секретни файлове, знае ли някой? Виждали ли сме някога крелянин?

Коб смени холограмата на трепкащ образ на изгорял шлем и елементи от ризница. Потръпнах. Крелянски останки. Холограмата му беше много по-подробна, много по-истинска от артистичните образи, които бях виждала. Снимката показваше няколко учени застанали около една маса, на която бе поставено защитното облекло, тумбесто, обемисто. Малко квадратно.

— Това е всичко, което сме успели да възстановим — призна Коб. — И го откриваме само понякога в корабите, които сваляме. Един на сто или дори по-рядко. Не са човешки същества, това поне е сигурно. — Показа ни друг образ, холограма на по-близък план на един от шлемовете, изгорял по време на катастрофата.

— Съществуват теории — продължи Коб. — Старите хора, които са живели на Дръзки, говорят за неща, които са невъзможни за сегашния ни начин на мислене и разбиране. Може би причината, поради която никога не откриваме нищо освен защитно облекло е, защото няма какво друго да открием. Може би креляните са ризниците. В стари времена съществували легенди за нещо странно. Машини, които можели да говорят.

Машини, които могат да мислят.

Машини с напреднала технология за комуникации.

Неочаквано ми стана студено. Стаята сякаш избледня и аз застанах до симулатора и слушах какво казват другите някъде отдалече.

— Това е лудост — заяви Драйфа. — Парче метал може да мисли точно колкото камък. Или тази врата. Или манерката ми.

— Това е дори по-откачено от предположението, че те могат да ни четат мислите — натърти Артуро. — Не съм чувал подобно нещо.

— Очевидно в галактиката има чудеса, които не разбираме — заяви Коб. — Все пак Дръзки и останалите кораби са можели да прекосяват разстоянието между звездите за секунди. Мислещите машини обясняват защо толкова много от крелянските пилотски кабини са празни и защо в „броните“, които сме намирали, няма тела.

Машини, които могат да мислят.

След това Коб ни освободи и ние си събрахме нещата, за да отидем на вечеря. Кималин и Еф Ем се оплакаха, че са настинали — имаше някакъв вирус, — затова Коб предложи да се приберат в стаите си и да си починат. Каза, че ще накара някой от помощниците да им занесе вечерята.

Чух всичко това, но не се замислих. Вместо това седнах силно озадачена. Ем-бот. Кораб, който може да мисли, да се намесва в комуникациите ни, при това с очевидна лекота. Ами ако… ами ако ремонтирах крелянски кораб? Защо никога не се бях замисляла над това? Как бе възможно да съм толкова сляпа към тази очевидна възможност.

Той има пилотска кабина, мислех си аз, с надписи на английски. Има всякакви удобства за пилот. А твърди, че не може сам да управлява кораба.

Това обаче можеше да е лъжа и измама, нали? Той каза, че не може да лъже, но аз разчитах единствено на думата му. Аз…

— Пумпал — повика ме Коб и спря близо до моя тренажор. — Нали не си настинала и ти?

Поклатих глава.

— Просто това е богата тема за размисъл.

Коб изсумтя.

— Може да са просто измишльотини. Истината е, че след като изгубихме архива, почти всичко казано за едно време е просто слух.

— Имате ли нещо против да разкажем на Нед? — попитах го аз. — Когато се върне.

— Той няма да се върне — заяви Коб. — Днес сутринта адмиралът официално го извади от списъците с кадети.

— Какво? — изненадах се аз. — Той ли е поискал да бъде отстранен?

— Той не се яви, Пумпал.

— Само че… братята му…

— Ако не умееш да контролираш чувствата си, включително мъката, е знак, че не си годен за служба. Поне така Железен юмрук и останалите от ЗСД виждат нещата. Според мен е добре, че Нед вече не е с нас. Това момче и без това беше твърде умно за тази работа… — Той закуцука към вратата.

Отпуснах се на мястото си. Значи оставахме шестима. А след като човек не бе годен за служба, ако не успяваше да контролира чувствата си… какво означаваше това за мен? Всичко ми се струпваше. Загубата на приятели, тревогата за Ем-бот, гласовете, които нашепваха дълбоко в мен, че в действителност съм страхливка.

Цял живот се бях борила и държала предизвикателно, тръбях наляво и надясно, че ще стана пилот и ще бъда достатъчно добра. Какво стана със самоувереността ми?

Винаги си бях казвала, че когато успея — когато най-сетне стигна до мястото, на което бях сега, — няма да се чувствам толкова самотна.

Бръкнах в раницата и извадих радиото.

— Ем-бот, там ли си?

— Подемен пръстен: работи, но му липсва мощност. Бустери: не функционират. Хипердрайв ускорител: не работи. — Той замълча. — Искам да кажа да, ако си се объркала. Тук съм, защото няма къде да отида.

— Ти чу ли разговора ни?

— Да.

— И?

— И признавам, че направих някои изчисления за вероятността вътре в сградата да растат гъби, тъй като разговорът ви беше — типично за човеците — малко отегчителен. Но не напълно! Така че можеш да се чувстваш…

— Ем-бот. Ти крелянин ли си?

— Какво? Не! Разбира се, че не съм крелянин. Това откъде ти хрумна? Как можа да си помислиш… чакай, изчислявам. А-ха. Мислиш си, че след като съм изкуствен интелект, а те по всяка вероятност притежават изкуствен интелект, трябва да сме едни и същи.

— Не можеш да отречеш, че е подозрително.

— Щях да се обидя, ако можех да се обиждам — заяви той. — Може би трябва да започна да те наричам крава, тъй като имаш четири крайника и си направена от месо и имаш недоразвит биологичен и ментален капацитет.

— Щеше ли да знаеш, ако си крелянин? — попитах. — Може да си забравил.

— Щях да знам — натърти той.

— Забравил си защо си на Метален рой — изтъкнах. — Имаш една-единствена снимка на пилота си, ако това наистина е той. Не помниш почти нищо за моя вид. Може никога да не си знаел. Може депата ти за спомени да са били пълни единствено с откъслечните неща, които креляните знаят за нас и си измислил цялата тази история.

— В момента пиша нова подпрограма — уведоми ме той. — За да изразя възмущението си. Ще ми отнеме обаче време да я доизкусуря. Дай ми няколко минути.

— Ем-бот…

— Дай ми секунда. Търпението е качество, Спенса.

Въздъхнах, но започнах да си събирам нещата. Чувствах се празна. Куха. Не ме беше страх, разбира се. Аз се потапях в огъня на разрушението и се радвах на писъците на разгромените. Аз не се страхувах.

Може би някъде дълбоко в себе си бях… разтревожена. Отпадането на Нед ми беше оказало по-голямо въздействие, отколкото трябваше.

Метнах раницата на гръб и закачих радиото отстрани. Нагласих го така, че да светне, ако Ем-бот или някой друг се опита да се свърже с мен. Не исках той да започне да ми говори, докато вървя по коридорите, въпреки че нямаше защо да се притеснявам. Сградата беше празна; Коб ни беше освободил късно и останалите ескадри вече бяха отишли на вечеря. Не забелязах момчетата от военна полиция, нито поддържащия персонал, докато вървях бавно към изхода с натежали крака.

Не бях сигурна дали мога да продължавам по този начин. Да ставам рано, да работя цяла сутрин по Ем-бот. Да се изтощавам от уроците всеки ден, след това вечерта да се мъкна до пещерата. Спях на пресекулки, сънувах хората, които бях провалила или — още по-лошо — имах кошмари, че бягам…

— Пссст!

Спрях, след това погледнах към радиото, закачено отстрани на раницата.

— Пссссссссссссссст! Спенса!

Огледах коридора. От дясната страна видях Кималин, застанала на вратата, облечена в черно.

— Страннице?

Тя ми помаха нетърпеливо. Намръщих се подозрително.

След това ми се прииска да се ритна. Глупачка. Та това беше Кималин.

Отидох при нея.

— Ти какво…

— Ш-ш-ш! — прекъсна ме тя, след това се показа в коридора и надникна зад ъгъла. Даде ми знак да я последвам и вече напълно объркана, аз тръгнах.

Направихме два завоя по празните коридори — дори се скрихме в банята и тя ме накара да чакам с нея там, без да обясни каквото и да било, докато най-сетне не стигнахме в коридора с многото врати. Спалните на момичетата. Две непознати млади жени — облечени в гащеризони на пилоти с емблеми на ескадра Звезден дракон — си бъбреха пред една от стаите.

Кималин ме задържа там, присвита зад ъгъла, докато двете най-сетне тръгнаха в обратната посока. Забелязах, че двете с Кималин бяхме влезли през задния вход, обратната посока на столовата. Тя беше ли наистина болна или не?

След като двете момичета тръгнаха, главата на Еф Ем — късата ѝ коса скрита под лъскава барета — се показа от една от вратите. Започна да маха нетърпеливо. Кималин хукна по коридора към нея и аз я последвах, хлътнах в стаята им.

Еф Ем блъсна вратата, след това се ухили. Малката им стая беше точно каквато я помнех, въпреки че едното легло беше изнесено, когато Утринна роса загина. Така на лявата стена оставаха две легла и едно от дясната. Между тях бяха натрупани одеяла, а върху скрина бяха поставени два подноса с храна: гореща супа в купички с тофу от водорасли и резени дебел хляб. Истински хляб. С истинска имитация на масло.

Устата ми се напълни със слюнка.

— Поискахме допълнителни порции — обясни Кималин, но те ни изпратиха супа, защото мислят, че сме болни. Но „Не можеш да искаш допълнително, когато вече имаш“, както казва Светицата.

— Махнаха допълнителното легло — посочи Еф Ем, — затова натрупахме одеяла на пода. Проблемът ще бъде с тоалетните — но ние ще пазим, когато искаш да отидеш.

Най-сетне се усетих. Те се бяха престорили на болни, за да внесат храна в стаята — и да я споделят с мен. Бяха ме вкарали тайно в стаята и ми бяха приготвили „легло“.

Звезди над нас. Усетих как у мен нахлу благодарност.

Щях да се разплача.

Воините не плачат.

— О! Струваш ми се ядосана — рече Кималин. — Не се ядосвай. Не намекваме, че си слаба, за да отидеш до пещерата си! Просто мислехме… нали разбираш…

— Че ще ти бъде приятно да си починеш — добави Еф Ем. — Дори великите воини могат да си починат от време на време, нали, Пумпал?

Кимнах, тъй като се страхувах да не ревна.

— Супер! — зарадва се Кималин. — Да нападаме. От тези тайни планове освирепях от глад.

28.

Тази супа се оказа дори по-вкусна от кръвта на враговете ми.

При положение, че никога не бях вкусвала кръвта на враговете, може и да бях несправедлива към супата.

Вкусът ѝ беше по-хубав, отколкото на супа. Имаше вкус на смях, на любов, на привързаност. Топлината ѝ ме стопли отвътре като ракетно гориво. Сгуших се в одеялата, сложих огромната купа в скута си, докато Кималин и Еф Ем бъбреха.

Борех се със сълзите. Не биваше да плача.

Само че супата имаше вкус на дома. Не знам точно как и защо.

— Казах ти, че костюмът ще я накара да дойде с мен — обясняваше Кималин, седнала с кръстосани крака на леглото. — Черното е цветът на интригата.

— Ти си луда — размаха лъжица Еф Ем. — Имаш късмет, че никой не те видя. Хората от Дръзки вечно си търсят причина да се почувстват обидени и онеправдани.

— И ти си от Дръзки, Еф Ем — напомних ѝ аз. — Родена си тук, също както и останалите от нас. Ти си гражданка на Обединените пещери на Дръзки. Защо винаги се преструваш, че си нещо различно?

Еф Ем се ухили доволно. Стори ми се, че на нея ѝ допадна въпросът ми.

— Да си от Дръзки — започна да обяснява тя — не е просто националност. Това е начин на мислене, нагласа. „Истинският представител на Дръзки ще мисли по този начин“ или „Щом си от Дръзки, никога не трябва да се предаваш“ и разни подобни. Така че, по тяхната логика, мога да се оттегля от Дръзки по свой избор.

— А ти… искаш ли го? — наклоних глава на една страна.

Кималин ми подаде нов резен хляб.

— Тя мисли, че ти може и да си малко… агресивно-нападателна.

— Пак тази дума — отвърнах. — Че кой говори по този начин?

— Ерудитите — заяви Кималин и отпи от супата.

— Отказвам да се озова в капана и ограниченията на автокрацията и национализма — продължи Еф Ем. — За да оцелеят, нашите хора са станали по необходимост коравосърдечни, но също така сме се поробили. Повечето хора никога не задават въпроси и инатливо са прегърнали живота на послушание и покорство. Други са увеличили агресията до такава степен, че им е трудно да изпитват истински чувства.

— Аз имам истински чувства — натъртих. — И ще се бия с всеки, който твърди друго.

Еф Ем ме погледна.

— Аз настоявам за мечове на зазоряване — заявих и отхапах от хляба. — Но сигурно така ще се натъпча с хляб, че няма да мога да стана. Вие наистина ли ядете такива неща всеки ден?

— Ами ти какво ядеш, мила? — попита Кималин.

— Плъхове — отвърнах. — И гъби.

— Всеки ден ли?

— Слагах черен пипер на плъховете, но ми свърши.

Двете момичета се спогледаха.

— Срамота е за ЗСД онова, което адмиралът ти причини — подчерта Еф Ем. — Това е естествена проява на тоталитарната нужда от абсолютна власт над онези, които ѝ се противопоставят — отличен пример за лицемерието на системата. Дръзки за тях не е „дързък“, освен ако не се противопостави на нещо.

Погледнах Кималин, но тя сви рамене.

— Тя е много запалена по тази идея.

— Поддържаме правителство, което е стигнало лимита си в името на обществената сигурност — продължи Еф Ем. — Хората трябва да говорят и да се вдигнат срещу висшата класа, която ги държи поробени!

— Висша класа като теб ли? — попитах.

Еф Ем погледна супата си, след това въздъхна.

— Ходя на сбирките на Недоволните, а родителите ми ме галят по главата и обясняват на хората, че това е просто фаза. Когато ме записаха за пилотската школа и… искам да кажа, че започнах да летя.

Кимнах. Тази част я разбирах.

— Предполагам, че ако стана известен пилот, ще мога да говоря за малките хора, нали така? Ще имам по-голяма възможност да променя нещата тук, отколкото в дълбоките пещери, където ще обличам бални рокли и ще седя безропотно до сестрите си. Нали така? Не мислиш ли, че съм права?

— Определено — отвърнах. — Това се връзва. Нали така, Страннице?

— Все ѝ го казвам — обърна се към мен Кималин, — но ако ти го кажеш, ще има повече тежест.

— Защо аз? — попитах. — Еф Ем, ти не каза ли, че хора като мен имат неестествени емоции?

— Да, но ти няма как да си друга, освен продукт на обществото си! — заяви Еф Ем. — Не е твоя вината, че си кръвожадна топка от агресия и разрушение.

— Така ли? — наежих се аз. — Така ли ме възприемаш?

Тя кимна.

Страхотно.

Вратата към малката стая неочаквано се отвори и аз инстинктивно вдигнах купичката, реших, че все още топлата супа може да отклони нечие внимание, ако я хвърля в лицето на новодошлия.

Влезе Драйфа, слабата ѝ фигура очертана на светлината от коридора. Небесни ангели. Дори не се бях сетила за нея. Другите две ме доведоха, докато тя все още беше на вечеря. Бяха ли се разбрали с нея какво смятат да правят?

Тя срещна погледа ми, след това побърза да затвори вратата.

— Донесох десерти — рече тя и вдигна малко вързопче увито в салфетка. — Досадник ме хвана, когато ги вземах. Мисля, че прави такива неща преди да си тръгне, за да вечеря с по-важни хора.

— Ти какво му каза? — попита Кималин.

— Казах му, че искам да похапна нещо късно вечерта. Надявам се да не е заподозрял нищо. Коридорът беше чист, нямаше нито военна полиция, никой. Май всичко е наред. — Тя махна салфетката и отвътре се показа шоколадова торта, която бе съвсем малко смачкана.

Наблюдавах я замислено, докато тя подаваше на всички ни по едно парче, след това се тръшна на леглото си и натъпка последната хапка в устата си. Това беше момичето, което почти не ми проговори през изминалите няколко седмици. Сега ми беше донесла торта. Останах облекчена, че няма да ме издаде, но иначе не знаех какво да мисля за нея.

Наместих се между одеялата и пробвах тортата.

Беше много, ама много по-хубава от месото на плъхове. Не се стърпях и простенах от удоволствие, при което Кималин се ухили. Седна в крайчеца на леглото на Драйфа, което не бе оправено сутринта. Леглото на Кималин беше грижливо изпънатото горно, с безупречни ръбчета и възглавница с дантели. Еф Ем беше от другата страна, с купища книги върху нощното ѝ шкафче близо до таблата на леглото.

— И така… — започнах аз, докато си облизвах пръстите, — какво правите по цяла вечер?

— Спим — отвърна Драйфа.

— Дванайсет часа ли?

— Имаме лично време — обясни Еф Ем. — Обикновено плуваме в басейна, въпреки че Драйфа предпочита да вдига тежести. Имаме и стрелба по мишени с пистолети или допълнително време в центрофугата…

— Все още не съм се издрайфала в нея — рече Драйфа, — което, според мен, е напълно неподходящо.

— Драйфа ни научи да играем на уолбол — сети се Кималин. — Много е забавно да я гледаме как надиграва момчетата. Те винаги го възприемат като някакво предизвикателство.

— С това иска да каже, че е истинско удоволствие да видиш как Нед губи — подхвърли Еф Ем. — Той всеки път е толкова слисан… — Тя замълча, вероятно се сети, че никога повече няма да го видят да играе.

Стомахът ме присви. Плуване. Стрелба по мишена. Спорт? Знаех какво пропускам, но докато ми разказваха…

— Тази вечер няма да спортуваме — добави Кималин. — Нали сме болни. Ще бъде забавно, Пумпалче! Можем да си говорим цяла нощ.

— За какво? — попитах.

— Обикновени неща — сви рамене Еф Ем.

Кои неща бяха нормални?

— За… момчета ли?

— Звезди над нас, не — възмути се Драйфа и дръпна нещо от таблата над леглото. Показа тетрадка със скици, пълна с малки рисунки на кораби, които изпълняваха различни маневри. — Летателни стратегии!

— Драйфа се опитва да кръсти нови стратегии на себе си — отбеляза Еф Ем. — Ние решихме, че „Маневра Драйфа“ трябва да има поне няколко лупинга. Както онази на петнайсета страница.

— Мразя лупинги — заяви Драйфа. — Трябва да наречем това маневра Странница. Много е цветисто.

— Стига глупости — отвърна Кималин. — Незнайно как ще катастрофирам като се забия в себе си, ако направя толкова лупинги.

— Маневра Странница трябва да включва комплименти към врага, докато го застрелва — ухили се Еф Ем. — О! Ти разпиляваш прелестни искри, докато умираш! Трябва да си много горд със себе си. Браво!

Напрежението ми се оттече, докато момичетата показваха всички маневри, които бяха измислили. Имената бяха ужасни, но пък бе толкова приятно да си бъбрим, да общуваме и… просто да се чувствам желана. На свой ред нарисувах безобразно сложна маневра в тетрадката, нещо между лупинг на Алстром и двойно задно превъртане при страничен вятър.

— Откаченото е — отбеляза Еф Ем, — че тя сигурно ще успее да го изпълни.

— Да — потвърди Кималин. — Може би трябва да наречем излитането маневра Странница. Това е единственото, което мога безпроблемно.

— Не си чак толкова зле — успокои я Драйфа.

— Аз съм най-лошият пилот в ескадрата.

— И най-добрият стрелец.

— Което е едно нищо, ако умра преди да успея да отвърна на огъня.

Изсумтях, все още стиснала тетрадката на Драйфа. Обърнах на нова страница.

— Странница е страхотен стрелец, Драйфа, ти си страхотна в преследването на крелянски кораби. Еф Ем, ти си царицата на защитните маневри.

— Само дето не мога да уцеля и планина — оплака се тя. — Ако обаче има начин да ни съчетаят заедно, тогава ще се получи един страхотен пилот.

— Не можем ли да пробваме нещо такова? — попитах, докато скицирах. — Коб казва, че креляните непрекъснато се оглеждат за пилоти, които се отличават. Казва, че ако набележат някой, за когото решават, че е командир, концентрират огъня си към него.

— Е, и? — попита Драйфа и седна на леглото си. — Какво имаш предвид?

— Ако наистина са машини, може би им е заложено да преследват лидерите ни. Може да са набили това в машинните им мозъци до такава степен, че да следват командите до самия край.

— Това е малко прекалено — реши Еф Ем.

Погледнах раницата и портативното радио отстрани. Светлината примигваше. Ем-бот се беше опитвал да се свърже с мен, вероятно за да пита отново за гъби.

— Вижте — заговорих отново и се върнах към скицата. — Какво ще стане, ако подведем креляните да се съсредоточат над определен човек от ескадрата? Ако съсредоточат огъня си към Еф Ем, която е най-добрата в маневрирането, може да оставят другите на мира. Странница ще може да ги обстрелва. Драйфа изчаква и преследва онези, които са решили да свалят стрелеца.

Момичетата се приведоха към мен. Драйфа кимна, въпреки че Еф Ем поклати глава.

— Не съм сигурна, че ще оцелея, Пумпал. Може да се окажа с десетки опашки. Със сигурност ще ме свалят. Обаче… ти може и да успееш.

— Ти си най-добрият ни пилот — съгласи се Странница. — И не се страхуваш от нищо.

Химикалката ми спря да се движи и аз погледнах наполовина нарисувания летателен план, на който корабът на Странница бе отстрани и сваляше креляни. Бях нарисувала десетина кораба, които преследваха един пилот.

Какво ли щеше да е чувството, ако си на това място и знаеш, че по теб стрелят десетина вражески изтребители? Фантазията ми се разгоря и аз си представих невероятна, драматична битка. Експлозии, въодушевление и слава!

Само че в мен заговори друг глас. Тих, сериозен, шептящ: „Това не е реалност, Пумпал. Истината е, че ще бъдеш ужасена“.

— Ами… — облизах се. — И аз не знам дали мога да го направя. Ами… — Насили се и го кажи. — Понякога ме хваща страх.

Еф Ем се намръщи.

— Е, и?

— Така че част от онова, което казвам… то е… просто перчене. В действителност не съм чак толкова самоуверена.

— Искаш да кажеш, че си човешко същество ли? — обади се Кималин. — Благословени да са звездите. Кой да предположи.

— Звучиш така, сякаш правиш някакво върховно признание — съгласи се Еф Ем. — „Момичета, имам чувства. Те са ужасни.“

Изчервих се.

— За мен означава много. Като дете мечтаех за деня, в който ще летя и ще се бия. Сега, след като вече съм тук и изгубих приятели, ами… Боли ме. По-слаба съм, отколкото предполагах.

— Ако това те прави слаба — повиши глас Еф Ем, — значи аз съм напълно безполезна.

— Точно така — съгласи се Кималин. — Не си луда, Пумпалче. Просто си човек.

— Макар — добави Еф Ем, — и човек, който е напълно индоктриниран от бездушна система, създадена единствено да изплюва послушни патриоти, готови да се подчиняват на всяка заповед роби. Не се обиждай.

Забелязах, че Драйфа си мълчи по време на разговора. Беше се отпуснала по гръб на леглото си и гледаше нагоре.

— Можеш да признаеш тези неща пред нас — подкани ме Странница. — Всичко е наред. Ние сме екип. — Тя се наведе към нас с Еф Ем. — Тъй като сме честни и откровени… може ли да ви кажа нещо? Истината е, че аз измислям повечето от цитатите, които бълвам.

Замигах.

— Наистина ли? Значи Светицата никога не е казала тези неща.

— Не! — прошепна заговорнически Кималин. — Измислих ги сама! Просто не си признавам, защото не искам да изглеждам прекалено мъдра. Не е прилично.

— В момента целият ми свят е разтърсен, Страннице — заяви Еф Ем. — Имам чувството, че току-що ми каза, че горе е долу или дъхът на Драйфа ухае прекрасно.

— Я стига — възмути се Драйфа. — Да видим дали пак ще ти донеса торта.

— Говоря сериозно — натъртих аз. — Страхувам се понякога.

Може тайно да се окажа страхливка.

Еф Ем и Кималин омаловажиха думите ми. Увериха ме, че това не е така, признаха те как се чувстват. Еф Ем все още се имаше за лицемер, защото искаше да свали ЗСД, но същевременно искаше да лети с тях. Кималин притежаваше душата на умница, но бе възпитана като любезна светска дама.

Оценявах милото им държание, но ми хрумна, че Недоволната и момичето от Пещерата на изобилието може и да не са най-подходящите хора, които да разберат колко е важно за мен да не се страхувам. Затова оставих разговора да поеме в друга посока.

Говорихме си до късно през нощта и беше… прекрасно. Радвах се на искреността и приятелското им отношение. Нощта обаче напредваше и аз се почувствах необичайно притеснена. В някои отношения това бе един от най-хубавите дни в живота ми, но също така препотвърди онова, от което се страхувах. Че останалите се сближават с мен.

Мислите ми се лутаха, дори когато се ухилих на нещо, което Кималин каза. Имаше ли начин това да продължи? Колко често можеха момичетата да твърдят, че са болни? Кога щях да се върна?

Най-сетне, биологията започна да иска своето, затова Странница и Еф Ем отидоха да проверят тоалетната. Останах с Драйфа, която се унасяше. Не исках да я събудя, затова отидох да чакам до вратата.

— Знам как се чувстваш — рече неочаквано Драйфа.

Едва не подскочих.

— Ти будна ли си?

Тя кимна. Не ми се стори сънена, макар да можех да се закълна, че одеве я чух да похърква.

— Страхът не ни прави страхливци, нали? — попита тя.

— Не знам — отвърнах и пристъпих към леглото ѝ. — Иска ми се да можех да го задуша.

Драйфа кимна отново.

— Благодаря ти — рекох, — задето позволи на другите да организират тази вечер. Знам, че да прекараш време с мен не е твой избор.

— Видях какво направи за Нед — заяви тя. — Наблюдавах те как летиш след него, как влезе в търбуха на онзи отломък.

— Не можех да го оставя сам.

— Да. — Тя се поколеба. — Мама разказваше истории за баща ти. Когато ме видеше, че се дръпвам на площадката за игра или се пазя от топката по време на тренировка. Разказа ми за пилота, който твърдял, че е храбрец, но вътре в сърцето си бил страхливец. „Да не си посмяла да петниш името на Дръзки“, казваше ми тя. „Да не си посмяла да се превърнеш в Преследвач…“

Трепнах.

— Не е нужно да сме такива — продължи Драйфа. — Това разбрах. Малко страх, малко история, тези неща не означават нищо. Важното е какво правим. — Тя ме погледна. — Извинявай за начина, по който се отнасях с теб. Беше просто от… от шок, когато разбрах. Но ти не си той, нито пък аз, независимо как се чувствам понякога.

— Баща ми не беше страхливец, Драйфа — заявих. — ЗСД лъжат за него.

Тя изглежда не ми повярва, въпреки това кимна. След това седна и вдигна юмрук.

— Не сме страхливки. Никакво отстъпление. Храбри до самия край, нали, Пумпал? Разбрахме се.

Посрещнах юмрука ѝ с моя.

— Храбри до самия край.

29.

Събудих се сгушена в многото одеяла и посегнах да пипна кокпита на Ем-бот, но ръката ми попадна на рамката на легло.

Ясно. Колко ли беше часът? Докоснах светлинната гривна, за да погледна часовника и стаята засия. Малко преди пет сутринта. Два часа до влизането ни в клас.

Трябваше да съм изтощена, тъй като си приказвахме до един. Колкото и да беше странно, чувствах се свежа. Може би умът ми знаеше, че ако искам да използвам тоалетните и да се почистя днес, трябва да го направя сега — докато всички останали в сградата спят.

Всъщност, най-доброто, което можех да направя, бе да се измъкна навън, за да ме видят как отивам към сградата преди часовете. Измъкнах се от гнездото си и се протегнах, след това си грабнах раницата. Опитах се да бъда много тиха, въпреки че не трябваше да се тревожа. След като другите не се будеха от хъркането на Драйфа, това че раницата ми се одраска в пода нямаше да ги притесни.

Отворих вратата, след това се обърнах и погледнах трите спящи момичета.

— Благодаря ви — прошепнах. В този момент реших, че няма да им позволя да направят отново същото. Беше твърде опасно; не исках да им навлека гнева на адмирала.

Беше великолепно, въпреки че разбрах със сигурност какво пропускам. Сърцето ме болеше, че трябва да си тръгна и всичко в мен негодуваше, ала нямаше да сменя тази нощ за нищо. Това бе единственото докосване до това какво е да си част от истинска ескадра пилоти.

Тази мисъл не ме оставяше, докато вървях към банята и се чистех. След това се огледах в огледалото и пригладих назад мократа си коса. Във всички приказки героите имаха чисто черна, златиста или червена коса — нещо драматично. Не мръсно кафяво.

Въздъхнах, метнах раницата на гръб и се шмугнах по празния коридор. Докато вървях към изхода, светлина надолу по коридора привлече вниманието ми. Класната ни стая. Кой ли беше там по това време?

Любопитството надделя над здравия ми разум. Промъкнах се, за да надникна през прозореца на вратата и видях, че кокпитът на Джорген е зает и е пусната холограма. Той пък какво правеше тук в 0530? Имаше нужда от допълнителни упражнения ли?

Холограмата на Коб в средата на стаята показваше миниатюрна версия на тренировъчното бойно поле и аз видях как корабът на Джорген се захваща със светлинното копие за отломък, след това стреля по креляните. Нещо в тази битка ми се стори познато…

Да, това беше битката, в която загинаха Бим и Утринна роса. Коб вече я беше гледал.

Корабът на Утринна роса се понесе надолу сред пламъци и аз трепнах — въпреки че точно преди да бъде ударена, холограмата застина, след това се рестартира. Гледах отново, видях кораба на Джорген, докато летеше от другата страна на бойното поле, избягваше отломки, отправяше се към изтребителя, който щеше да унищожи Утринна роса. Той задейства своя ОМП, но дори след като свали щита на врага, креляните уцелиха кораба на Утринна роса и тя се понесе надолу.

Холограмата се рестартира и Джорген опита отново, този път от различна посока.

Той се опитва да разбере дали е имало начин да ги спаси, досетих се аз.

Когато Утринна роса се понесе надолу за трети път, холограмата продължи — но Джорген се надигна от мястото си. Свали шлема и го заби в стената. Разнесе се трясък. Трепнах и почти отскочих назад, уплаших се, че шумът може да привлече внимание. Когато обаче видях Джорген — обикновено толкова висок и властен — облегнат нещастно на стената… Не можех да си тръгна просто така.

Той ми се стори толкова уязвим. Съвсем човечен. Загубата на Бим и Утринна роса ми се отрази тежко. Не бях се замисляла какво му е било на щурмовия ни командир — онзи, който трябваше да ни пази от беди.

Джорген пусна шлема. Обърна се настрани и застина на място.

Небесни ангели. Беше ме видял.

Аз се дръпнах и изскочих от сградата преди той да успее да ме настигне. Ами… сега какво? Неочаквано в нашата малка измама се появи пробойна. Ами ако пазачите на портала кажат на адмирала, че тази нощ не съм излизала?

Те едва ли рапортуваха на адмирала всеки ден, за всеки човек, който влизаше или излизаше от базата. Нали така? Ако обаче излезех сега, щяха веднага да забележат, че нещо не е наред.

Затова, вместо да тръгна към портала, аз поех безцелно по алеите на базата, между сградите. Навън беше тъмно, светлините приглушени, почти безлюдно. Минах покрай повече статуи, отколкото хора: бюстове на Първи граждани — които гледаха към небето, — подредени в тази част на алеите.

Студен порив на вятъра ме перна, разтърси клоните на близко дърво. В сумрака статуите бяха като нависнали фигури, каменните им очи се губеха в сенките. Миришеше на дим от близките площадки за излитане, на нещо остро. Изглежда някой изтребител беше кацнал наскоро.

Въздъхнах и седнах на близка пейка, пуснах раницата до мен. Почувствах се… завладя ме меланхолия, може би малко тъга. Светлината на радиото продължаваше да мига. Може би разговор с Ем-бот щеше да ме изтръгне от това състояние.

Включих на режим за разговор.

— Здрасти, Ем-бот.

— Възмутен съм! — заяви той. — Това е обида, по-голяма от всички други обиди! Не мога да изразя с думи какво възмущение изпитвам, но вградените ми сензори показват, че съм обиден, пренебрегнат, малтретиран, осквернен, ранен, стъпкан, отритнат и/или може би смазан.

— Извинявай, не исках да те изключа.

— Да ме изключиш ли?

— Цяла нощ държах радиото изключено. Това ли те е ядосало?

— Типично за вас хората да забравяте. Не помниш ли? Написах подпрограма, за да изразя колко съм ти ядосан.

Намръщих се, опитах се да си спомня какви ги приказва корабът.

— Ти каза, че съм крелянин, нали? — напомни ми той. — Побеснях. Беше нещо голямо.

— А, да. Извинявай.

— Извинението се приема! — отвърна Ем-бот. Стори ми се доволен от себе си. — Изразих добро чувство на възмущение, не мислиш ли?

— Беше великолепен.

— Така си и мислех.

Известно време останах смълчана. Имаше нещо свързано със снощи. Замислих се и затова мълчах.

Тя никога няма да ми позволи да летя, помислих си аз, когато усетих мириса на огъня на площадката за излитане. Дори да завърша, но тогава ще бъде безсмислено.

— Ти обаче може и да си права — отбеляза Ем-бот. — Има вероятност да съм крелянин.

— КАКВО? — Едва не се ударих с радиото, когато го вдигнах към устата си.

— Ами да, повечето ми спомени са изгубени — продължи той. — Не може да се каже какво е имало в тях.

— Тогава защо ми се ядоса чак толкова, когато казах, че може да си крелянин?

— Стори ми се, че така е редно. Би трябвало да симулирам, че притежавам личност. Кой човек би се оставил да бъде обиждан по този начин? Дори да беше напълно логично предположение, ти ме обиди като се замисли над тази възможност.

— Просто не знам какво да мисля за теб, Ем-бот.

— И аз не знам. Понякога моите подпрограми отговарят преди симулаторът на главната личност да има време да ги овладее. Много е объркващо. Това е типичен машинен ход, не е ирационален като човешките емоции.

— Разбира се.

— Използваш сарказъм. Внимавай, в противен случай ще включа отново подпрограмата за обида. Ако обаче е от помощ, не мисля, че креляните са изкуствен интелект, независимо какво мислителите от ЗСД приказват.

— Наистина ли? Защо реши така?

— Анализирах моделите им на летене. И твоя, между другото. Може да споделя с теб някои неща, които да ти помогнат да станеш по-добра. Изглежда… Имам подпрограми за подобни анализи.

— Както и да е, не мисля, че всички креляни са изкуствен интелект, въпреки че някои може и да са. Анализът ми потвърждава, че повечето им модели на летене са индивидуални, не се съобразяват с рутина, подчинена на логиката. Същевременно са безразсъдни, което е любопитно. Подозирам, че са някакви дрони, макар да съм готов да потвърдя, че Коб е прав: тази планета има излъчване, което по някакъв начин пречи на комуникациите. Аз обаче имам технология, която ми помага да проникна през това излъчване.

— Ти си стелт кораб. Напредналата технология за комуникация вероятно ти е помагала по време на мисиите.

— Да. Холографските проектори, активният камуфлаж и прикриването на сонарното излъчване са тук вероятно по същата причина.

— Дори не знаех, че можеш да правиш повечето от тези неща. Камуфлаж? Холограми?

— Според показанията, тези системи са на стендбай режим, създават илюзия за паднали върху мен скали и боклуци и са пречели на скенерите да засекат пещерата, поне до много скоро, когато резервната ми мощност бе изчерпана. Ще ти кажа точното време до наносекундата, но човеците обикновено мразят подобна точност, тъй като така изглеждам пресметлив и извънземен.

— Това вероятно обяснява защо никой не те е открил през всичките тези години. — Докоснах замислено радиото.

— Независимо от всичко това — продължи Ем-бот, — надявам се да не съм крелянин. Това ще бъде много жалко.

— Не си крелянин — отвърнах и усетих, че говоря напълно искрено. Одеве се разтревожих, но сега… Просто не мога да обясня защо, но знаех, че не е.

— Може би — отвърна той. — Признавам, че съм… страхувам се, че може да съм нещо зло, но не го знам със сигурност.

— Ако беше крелянин, защо щеше да имаш място за човек и команди за човешки ръце?

— Може да съм бил построен, за да се инфилтрирам в човешкото общество като имитирам един от вашите кораби — предположи той. — Ами ако креляните са до един творения с изкуствен интелект и изменени функции, създадени навремето от хората? Това би обяснило защо по мен има надписи. Или пък аз…

— Не си крелянин — натъртих. — Чувствам го.

— Това го казва нерационалната привързаност — отбеляза той. — Само че подпрограмите ми могат да симулират благодарност… и аз ти благодаря.

Кимнах.

— Това правят те — добави той. — Преценяват и оценяват нещата.

— Нямаше да се сетя.

— Можеш да прецениш нещо за една милионна от секундата. Значи можеш да кажеш, че забележката ти е най-високо оцененото нещо, което някога си правила.

— Аз пък бих оценила високо, ако понякога поне не изтъкваш колко си велик — рекох, но се усмихнах и пъхнах радиото в раницата.

— Тази забележка не мога да я оценя високо — отбеляза тихо той. — Казвам го, за да знаеш.

Изключих радиото, станах и се протегнах. Бюстовете на някои от Първите граждани сякаш ме гледаха лошо. Включително и по-младият Коб. Колко странно да видя лика му сега, след като го познавах толкова добре. Той не трябваше да изглежда млад. Не е ли бил роден съсухрен петдесетгодишен мъж?

Грабнах раницата и тръгнах към сградата на пилотската школа.

Един военен полицай беше застанал на главния вход.

Заковах се на място. След това приближих притеснено.

— Кадет Нощносянкова? — попита военният полицай. — Позивна: Пумпал.

Сърцето ми се сви.

— Адмирал Железен юмрук иска да говори с теб.

Кимнах.

Военният полицай ме поведе към сградата, където бях видяла Джорген и адмирала. Когато приближихме, тревогата ми се засили. Знаех, че това ме очаква. Беше грешка, че останах с момичетата снощи, но… тук не ставаше въпрос за дребно нарушение.

Струваше ми се, докато влизах в сградата, че тази среща беше неизбежна. Заслужавах си го заради всичко, което бях причинила на Джорген. А и адмиралът беше най-влиятелният човек в ЗСД, докато аз бях дъщерята на страхливец. В някои отношения бе истинско чудо, че досега не бе намерила начин да ме изрита.

Бе крайно време всичко да приключи. Бях боец, да, но добрият боец знаеше кога битката не може да бъде спечелена.

Военният полицай ме въведе в шокиращо разхвърляния кабинет на адмирала. Железен юмрук пиеше кафе на бюрото си, четеше някакъв доклад с гръб към мен.

— Затвори вратата — нареди тя.

Подчиних се.

— Получила съм бележка от един от охранителите на портала. Снощи не си излязла. Да не би да си свила гнезденце в някой от шкафовете с материали за поддръжка или нещо подобно?

— Да — отвърнах, облекчена, че тя не знае, че други са ми помагали.

— Яла ли си от храната в столовата? Открадната от теб или изнесена от останалите от ескадрата?

Поколебах се.

— Да.

Адмиралът отпи кафе. Все още не ме беше погледнала. Взирах се в гърба ѝ, в сребристата коса и се подготвях да чуя присъдата. Ти напускаш.

— Не смяташ ли, че е време да спрем този фарс? — попита тя и обърна страница. — Напусни още сега. Ще ти позволя да запазиш кадетската значка.

Намръщих се. Защо… го иска от мен? Защо просто не кажеше думите? Сега имаше власт над мен, нали бях нарушила правилата?

Железен юмрук се обърна в стола си и ме прониза със студения си поглед.

— Нищо ли няма да кажеш, кадет?

— Защо ви е толкова грижа? — попитах. — Аз съм просто едно момиче. Не съм заплаха за вас.

Адмиралът остави кафето, след това се изправи. Изпъна колосаната бяла униформа, след това пристъпи към мен. Както повечето хора, стърчеше над мен.

— Ти да не би да си въобразяваш, че става въпрос за гордостта ми, момиче? — попита Железен юмрук. — Ако ти позволя да продължиш в ЗСД, заради теб ще умрат свестни хора, когато някой ден със сигурност побегнеш. Затова ти предлагам отново. Тръгни си със значката. В града долу ще ти бъде достатъчно, за да си осигуриш каквато искаш работа, достатъчно доходоносна.

Тя ме погледна остро. И неочаквано всичко придоби смисъл.

Тя не можеше да ме изрита. Не защото нямаше власт, а защото… имаше нужда от мен, за да докаже, че е права. Искаше да се откажа, да се предам, защото така постъпват страхливците.

Нейните правила не бяха създадени, за да ме хване в нарушение. Тя искаше да направи живота ми кошмарен, за да се откажа. Ако ме изриташе, можех да продължа разказа. Можех да твърдя, че към семейството ми са се отнесли несправедливо. Отношението ѝ към мен щеше да докаже, че съм жертва. Ами като не ми позволяваше да спя при останалите кадети? Ами като не ми позволяваше да се храня в столовата? Това щеше да изглежда ужасно.

Ако обаче си тръгнех, тя щеше да победи. Това бе единственият начин, по който тя можеше да победи.

В този момент бях много по-силна от който и да било адмирал в командването на ЗСД.

Затова отдадох чест.

— Мога ли да се върна в час, госпожо?

Тя поруменя.

— Ти си страхливка. От семейство на страхливци.

Не помръдвах.

— Мога да те унищожа. Ще те докарам до просешка тояга. Не искаш да ти бъда враг. Ако отхвърлиш любезното ми предложение сега, никога повече няма да имаш подобен шанс.

Така и не помръднах.

— Ах — възкликна тя, обърна ми гръб и се тръшна на стола си. Грабна чашата с кафе и отпи, сякаш ме нямаше.

Реших, че ме отпраща. Обърнах се и излязох и военният полицай ме остави да мина.

Никой не дойде за мен, когато влязох в класната стая. Отидох при тренажора си и седнах, след това поздравих останалите, когато пристигнаха. Когато Коб докуцука, аз усетих, че нямам търпение часът да започне. Имах чувството, че най-сетне съм избягала от сянката, която висеше над мен, откакто Бим и Утринна роса загинаха.

Момичетата и милото им отношение бяха част от това, но още по-важен бе разговорът ми с Железен юмрук. Тя ми даде онова, от което имах нужда, за да продължа да се боря. Тя ми бе вдъхнала сили. По странен начин ме бе върнала към живот.

Щях да продължа да се боря. Щях да открия отговорите и да разбера какво се беше случило с баща ми. А пък Железен юмрук щеше да съжалява, че ме е принудила да направя и двете.

Четвърта част

Интерлюдия

Адмирал Джуди „Железен юмрук“ Айвънс винаги гледаше записите на битките. Използваше главната контролна зала, в която имаше огромен холографски прожектор в средата на кръглия под. Тя предпочиташе да застане в средата, светлината минаваше през нея, а останалата част от стаята оставаше тъмна.

Наблюдаваше ги как се бият. Наблюдаваше ги как умират. Насилваше се да слуша аудио записа, ако имаше такъв, да чуе последните думи на всеки пилот.

Опитваше се да разбере какви са целите на всеки враг сред червените и сини изтребители — червени за ЗСД, сини за креляните. Бяха минали много години, откакто за последен път летя като пилот, въпреки това стоеше със слушалките — корабите се стрелкаха около нея — и усетът към всичко това се връщаше. Жуженето на бустерите, стремителното поднасяне при рязък завой, тътенът на огън от деструктора. Пулсът на бойното поле.

Имаше дни, в които си представяше как се качва в изтребител и се включва отново в мелето. След това отблъскваше тези глупашки мечти. ЗСД имаше толкова малко кораби, че нямаше смисъл да губят още един за стара жена със закърнели реакции. Откъслечни разкази — и стари книги по история — говореха за генерали, които грабвали оръжие и се присъединявали към войниците си на фронтовата линия. Джуди обаче знаеше, че не е Юлий Цезар. Тя не бе дори Нерон.

Затова пък Джуди Айвънс беше опасна в други отношения.

Тя наблюдаваше как битката се вихри и минава в сянката на бавно спускащата се корабостроителница. Креляните бяха вкарали поне шейсет кораба в тази битка — две трети от максимума си, значителна инвестиция за тях. Беше ясно, че ако този отломък попадне в ръцете на ЗСД, ще им даде сериозно предимство. На него имаше стотици подемни пръстени.

След спасителната операция ѝ докладваха, че по-малко от дванайсет могат да бъдат възстановени — а Джуди бе изгубила четиринайсет кораба в битката. Покрай смъртта им видя собствените си грешки. Не искаше да вложи всички ресурси. Ако беше вдигнала всички кораби и пилоти в битката, може би щеше да спечели стотици подемни пръстени. Вместо това тя се поколеба, тревожеше се, че е заложен капан, докато не стана твърде късно.

Тъкмо това ѝ липсваше в сравнение с хора като Цезар от старите времена. Тя трябваше да е готова да жертва всичко.

Риколфр, адютантът ѝ, влезе при нея с клипборд пълен с бележки. Джуди превъртя бойното поле, отбеляза определен пилот. Момичето кадет, което ѝ създаваше толкова главоболия.

Кораби се взривяваха и пилоти умираха. Джуди не си позволяваше да преживява смъртта им; не можеше да си го позволи. Докато имаха повече пилоти от подемни пръстени — а те ги имаха, бяха съвсем малко повече — с по-голяма готовност жертваше персонала.

Най-сетне Джуди свали слушалките.

— Тя лети добре — отбеляза Риколфр.

— Прекалено добре ли? — попита Джуди.

Риколфр разрови бележките на клипборда.

— Пристигнаха най-новите данни от сензорите на шлема ѝ. Не бяха показателни по време на обучението — нямаше почти никакви аномалии. Но битката, която наблюдавате, битката за падащата корабостроителница, там…

Той обърна клипборда към нея, показа данни, които бяха извън графиката.

— Рителумът на мозъка ѝ — посочи Риколфр — направо е полудял, докато е била около креляните. Доктор Халбет е сигурен, че това е доказателство за дефекта, въпреки че Иглом не е толкова сигурна. Тя настоява, че няма доказателства, освен в тази битка.

Джуди изпъшка, докато наблюдаваше как корабът на страхливката прави лупинг, след това хлътва в недрата на падащата корабостроителница.

— Халбет препоръчва момичето да бъде незабавно отстранено от служба — отбеляза Риколфр. — Само че доктор Тиор… тя ще създава неприятности, както можете и сама да се досетите.

Тиор, която за съжаление беше шеф на медицинския екип в база Висина, не вярваше, че дефектът е нещо истинско. Дори историите за това нещо бяха противоречиви. Сведения за него датираха още от самия Дръзки — и бунта на борда на флагманския кораб, след който флотът се беше разбил на Метален рой.

Малцина знаеха за бунта, още по-малко, че дефект у някои от екипажа е бил причината. Тези неща не бяха ясни дори за Джуди. Но някои от най-влиятелните — и най-ценени — фамилии в долните пещери водеха началото си от бунтовниците. Тези семейства се бореха упорито да заличат всичко свързано с дефекта и държаха да опазят в тайна всички слухове за него. Само че те не бяха виждали какво може да причини въпросният дефект.

Джуди бе виждала. От първа ръка.

— Кой подкрепя Тиор този път? — попита тя.

Риколфр прелисти няколко страници, след това показа последните писма от видни членове на партията. Най-видният сред тях беше гражданинът Алджърнън Уейт, чийто син, Джорген, беше в ескадрата на страхливката. Джорген бе говорил с уважение за момичето неведнъж, така че възникваха въпроси. Нямаше ли да е най-добре да задържат това момиче като символ на истинското избавление на Дръзки? Символ на това как всеки човек, независимо от наследството и произхода си може да се върне в правия път и да служи на обществото?

По дяволите, помисли си Джуди, спря холограмата тъкмо когато страхливката включи на свръхскорост в почти проваления си опит да избяга. Какви доказателства ще му трябват на Алджърнън?

— Какви са заповедите ви, госпожо? — попита Риколфр.

— Кажи на доктор Халбет да напише опровержение на обясненията на Тиор, след това гледай доктор Иглом да бъде убедена да подкрепи с примери съществуването на дефекта, най-вече у това момиче. Кажи ѝ, че ще го приема като лична услуга, ако бъде убедителна.

— Както кажете, госпожо.

Риколфр се оттегли и Джуди изгледа останалата част от битката и си припомни подобна битка, която бе водена отдавна.

Тиор и останалите може и да наричаха дефекта суеверие. Те може и да твърдяха, че случилото се с Преследвач е съвпадение. Само че те не присъстваха.

А Джуди щеше да направи всичко по силите си, за да не позволи подобно нещо да се случи отново. По един или друг начин.

30.

— Затова съм почти сигурна, че тя никога няма да ме изхвърли — заявих, докато помагах на Дърдорко да стегне крилото на Ем-бот.

— Ти можеш да прочетеш повече в погледа на даден човек от когото и да било друг — отбеляза момчето. — Само защото този път не те е изхвърлила, не означава, че няма да го направи в бъдеще.

— Няма — натъртих аз.

— Няма — повтори Кръвожадния с тръбене като имитира тона ми, както се бе настанил на близката скала.

Дърдорко бе направил чудеса със счупеното крило на Ем-бот. Двамата с него бяхме свалили извитото парче метал, след това взехме частите, които можеха да се използват. Накрая, незнайно как, приятелят ми бе успял да убеди новите си супервайзъри да му позволят да се упражнява в една от фабриките.

С готовите нови части успяхме да възстановим цялото крило. През следващата седмица свалихме стария пласт материал за запечатване. Днес покривахме целия корпус с нов слой. След като бях започнала третия месец от обучението си, от време на време ни даваха време за почивка — затова днес ескадрата ни имаше само половин ден часове.

Върнах се рано и заварих Дърдорко да работи по кораба. Той полагаше материала с малко пръскателно устройство, а аз го следвах с машина, която се държеше с две ръце и приличаше на огромно фенерче. Синята ѝ светлина стягаше материала и го заздравяваше.

Процесът, макар бавен и изморителен, запълни всички драскотини и вдлъбнатини по корпуса на Ем-бот. Гладкият, устойчив на влиянието на природните стихии материал запълни и заглади шевове, остави гладка, лъскава повърхност. Бяхме избрали черно, за да бъде като оригиналния цвят.

— Все още не мога да повярвам, че са ти позволили да вземеш тези неща — учудих се, след като бавно насочих светлината към местата, които Дърдорко беше напръскал.

— След като бяха толкова възторжени от дизайна на атмосферните ми гребла ли? — подхвърли той. — Те вече са готови да ме повишат в шеф на отдела. Никой не се поколеба, когато помолих да отнеса тези неща у дома, за да ги „разглобя и видя как работят“. Те са решили, че съм дете чудо с еклектични методи.

— Нали вече не се срамуваш? — попитах. — Дърдорко, тази технология може да спаси целия ЗСД.

— Знам — отвърна той. — Просто ми се иска… нали разбираш, наистина да бях детето чудо.

Оставих светлината на земята, за да си починат ръцете ми.

— Стига, Дърдорко! — Замахнах към крилото на Ем-бот, което сега блестеше с новото си черно покритие. — Да не би да ми казваш, че да оправиш крилото на технологично напреднал изтребител, при това съвсем сам, насред необитаема пещера с минимално оборудване, не е работа на дете чудо?

Дърдорко отстъпи назад, вдигна защитните очила и погледна крилото. След това се ухили.

— Изглежда доста добре, нали? Ще бъде още по-хубаво, когато запечатам и последната част. Нали? — Той грабна отново спрея.

Въздъхнах, протегнах се, но взех отново устройството. Последвах го, когато започна да пръска последната част от корпуса, близо до предната част.

— Значи сега ще прекарваш повече нощи с момичетата? — попита той, докато работехме.

— Не мога. Не искам да рискувам и да въвлека другите. Тази работа е между мен и Железен юмрук.

— Все още си мисля, че влагаш прекалено много в онова, което е казала.

Присвих очи.

— Железен юмрук е воин. Тя знае, че за да победи в тази битка, не може просто да ме сломи — тя трябва да ме деморализира. Трябва да може да каже, че съм страхливка, за да продължи да лъже за баща ми.

Дърдорко продължи да работи мълчаливо още няколко минути и аз реших, че не иска повече да коментираме по тази тема. Направи със спрея внимателна линия под корпуса, който стигаше до кокпита. След това заговори по-тихо.

— Браво, Спенса. Само че… ти питала ли си се какво ще правиш, ако грешиш?

Свих рамене.

— Ако греша, тя ще ме изхвърли. Нищо не мога да направя по този въпрос.

— Не говорех за адмирала. Говорех за баща ти, Спенса. Ами ако… нали се сещаш… ами ако наистина се е оттеглил?

— Баща ми не беше страхливец.

— Да, но…

— Баща ми не беше страхливец.

Дърдорко откъсна очи от работата си и срещна погледа ми. Бях така намръщена, че повечето хора биха млъкнали, но той устоя.

— Ами аз? — попита. — Аз страхливец ли съм, Спенса?

Яростта ми утихна, след това изчезна напълно.

Той се върна към пръскането на корпуса.

— Казваш, че ако се откажеш, ще докажеш, че си страхливка. Е, аз се отказах. Следователно съм страхливец. Най-лошото нещо, което можеш да си представиш.

— Дърдорко, това е различно.

— Коб страхливец ли е? Той е катапултирал, нали знаеш. Простреляли са го и е катапултирал. Ще го наречеш ли страхливец в лицето?

— Ами…

Дърдорко завърши покриването на последната метална част с черния материал и отстъпи назад. Поклати глава и ме погледна.

— Пумпал, може и да си права. Може и да съществува огромна конспирация за великото предателство на баща ти. Може и да знаеш, че се е уплашил. Той е просто човек и може да се е държал както понякога се държат хората. Може би проблемът е, че всички направиха голям проблем от тази работа.

— Не съм длъжна да слушам всичко това — заявих и оставих запечатващата светлина. Изфучах нанякъде, въпреки че единственото място, на което можех да кипя на спокойствие, беше в другия край на пещерата.

— Пумпалче, не можеш просто да ми обърнеш гръб и да се преструваш, че ме няма — заяви застаналия зад мен Дърдорко. — Пещерата е около двайсет метра.

Седнах. Кръвожадния дойде да подсвирква край мен, имитира недоволното ми сумтене. Както обикновено, така и не бях видяла как се придвижва. Начинът, по който той се появяваше единствено когато никой не го наблюдаваше, беше стряскащ.

Ако можех да съдя по звуците, Дърдорко сам взе светлината и запечата последната част. Седях с гръб към него, докато той работеше.

— Негодувай колкото си искаш — отбеляза той. — Сопвай ми се, щом искаш, но поне помисли над това. Ти наистина искаш да се противопоставиш на адмирала и на ЗСД. Може би трябва да помислиш да не им позволяваш да определят победата или неуспеха ти.

Изсумтях.

— Говориш като Еф Ем.

— Значи, освен че е готина, е и умна.

Обърнах се назад.

— Еф Ем ли? Готина?

— Има красиви очи.

Зяпнах го.

— Какво? — изчерви се той, докато работеше.

— Не ти се вързаха нито ръцете, нито езикът, нито нищо — отбелязах. — Какво си направил с Дърдорко, крелянско чудовище?

— Какво? — попита Ем-бот и светлините на крилата му засвяткаха. — Родж е крелянин, така ли?

— Сарказъм — отвърнахме едновременно и двамата. Приятелят ми довърши запечатването и остави уреда. Погледна ме. — Няма да повтаряш пред нея какво съм казал. Тя едва ли помни кой съм. — Поколеба се. — Нали?

— Разбира се, че помни — излъгах.

Дърдорко се усмихна отново. Сега изглеждаше различно. Толкова самоуверен. Какво се беше случило с него през изминалите два месеца?

Открил е нещо, което му харесва, осъзнах, докато поставяше ръце на ханша и се усмихваше на новия вид на Ем-бот. И наистина, корабът изглеждаше невероятно.

Цял живот двамата с Дърдорко бяхме мечтали за ЗСД. Какво обаче каза той, когато напусна? Това е твоята мечта, аз просто те следвах.

Когато реши да не остане пилот, той направи правилния избор. Знаех, че е така, но признавах ли си? Признавах ли си?

Станах, след това приближих до него и го прегърнах.

— Не си страхливец — заявих. — Аз съм пълна идиотка, ако съм те накарала да мислиш така. Ами това? Какво направи тук? Това е нещо много повече от „добре“. Дърдорко, това е направо невероятно.

Усмивката му стана още по-широка.

— Няма да знаем със сигурност преди да вдигнем кораба във въздуха. — Той погледна часовника си. — Имам достатъчно време, за да те видя как излиташ.

— Да излетя ли? — ахнах. — Искаш да кажеш, че той е готов да полети? Оправен ли е?

— Ем-бот? — повика го Дърдорко. — Какво е положението?

— Подемен пръстен функционира. Животоподдържащи системи за пилота функционират. Маневреност и контролни уреди функционират. Щит: в изправност. Светлинно копие: в изправност.

— Невероятно — заявих. — С подемния пръстен и подсистемите за маневреност мога да се движа във въздуха и да обикалям, но не и с разумна скорост.

— Все още ни трябва бустер — добави Дърдорко. — И нови оръдия; няма да рискувам сам да ги фабрикувам дори покрай новооткрития ми статут в инженерния отдел.

— Бустери: не функционират — добави Ем-бот. — Деструктори: не функционират. Хипердрайв ускорител: не функционира.

— Освен това нямам представа как ще излезеш оттук — рече Родж и вдигна поглед към тавана. — Как изобщо влезе тук, Ем-бот.

— Използвах хиперскок, за да се телепортирам — обясни Ем-бот. — Не мога… да ти обясня как работи. Единствено, че това устройство дава възможност за пътуване по-бързо от скоростта на светлината през галактиката.

Наострих уши.

— А това можем ли да го оправим?

— Доколкото виждам — обади се Дърдорко, — то не е счупено — просто липсва. Диагностиката на Ем-бот показва къде е въпросният „хипердрайв ускорител“ и това е празната кутия с панел в единия край. Някой вероятно е взел механизма — каквото и да е представлявал.

Я! Може старият пилот да го е взел.

Дърдорко прелисти тетрадката си, след това ми махна, за да погледна през рамото му.

— Почти съм сигурен, че оправих дроселите на счупеното крило — показа той рисунката. — Но той задължително пуска диагностика, за да мога да проверя дали всичко е наред. — Той обърна на следващата страница. — Щом разберем, че лети добре, ще мога да разглобя включващото за щита и да разбера — от спецификациите му — защо понася три пъти повече от стандартните щитове на ЗСД.

Ухилих се.

— Това вече ще те направи супер популярен сред инженери и дизайнери.

— Да, освен ако не започнат да стават подозрителни. — Дърдорко се поколеба, след това заговори по-тихо. — Аз все пак се опитах да погледна неговия механизъм на изкуствения интелект, но той не ми позволи да го отворя. Дори заплаши да го изгори. Твърди, че това устройство — заедно с други системи — е секретно. Стелт системи, комуникационни системи… някои от най-важните неща. Пумпал, ако искаме да помогнем на ЗСД, трябва да допуснем експерт, който да го разглоби и анализира. Аз съм дотук.

Усетих как нещо у мен се стегна, сякаш контролните уреди отказаха да се задействат, защото им липсва машинно масло. Погледнах Ем-бот.

— Той предупреди — продължи Дърдорко, — че ако го разкрием, ще се опита да унищожи собствените си системи, за да не би да наруши заповедите на стария си пилот.

— Може би… може пък аз да успея да му набия разум в главата.

— Не мисля, че Ем-бот е способен да прояви разум. — Родж погледна кораба и изглежда отново се възхити колко добре изглежда. Чист, прясно боядисан, източен и опасен. Четирите гнезда за деструктори, по две на всяко крило, зееха, а задният бустер липсваше. Иначе беше съвършен.

— Дърдорко — повиках го тихо, изпълнена със страхопочитание. — Не мога да повярвам, че ми позволи да те въвлека в това.

— Ако искаш да ми се отплатиш — отвърна той, — накарай Еф Ем да се срещне с мен за обяд някой ден в парка. — След това се изчерви и се обърна настрани. — Искам да кажа, ако някога стане въпрос, нещо такова. Или пък недей.

Ухилих се и го ударих по ръката.

— Значи все още си оставаш Дърдорко. Започвах да се тревожа.

— Да, да. Забрави онова, което казах, и да се съсредоточим над важните неща. Откаченият изкуствен интелект казва, че стелт системите му са достатъчно добре, за да не позволят на ЗСД да го забележат и трябва да приемем думата му за чиста монета. Какво ще кажеш? Искаш ли да го вземеш за един тестов пробег?

— Ангели небесни, да!

Дърдорко вдигна поглед.

— Някаква идея как да излезем? През тази пукнатина едва се провира един човек.

— Ами… аз може и да имам идея — отвърнах. — Само че ще стане доста мърляво. И опасно.

Дърдорко въздъхна.

— Не трябваше да очаквам друго.

Около час по-късно се качих в кокпита на Ем-бот. Почти треперех от вълнение. Настаних Кръвожадния на седалката до мен, след това се закопчах.

Малката ми пещера изглеждаше гола, след като прибрахме и кухнята ми, и инструментите на Дърдорко. Събрахме, каквото можахме в кокпита и изкарахме останалото с помощта на светлинното въже през пукнатината. Дърдорко се отдръпна на безопасно разстояние. Забавната част щях да я свърша сама.

Както повечето „забавни“ неща и този път щеше да има чупене на разни неща.

— Готов ли си? — попитах Ем-бот.

— Имам две състояния — отвърна той. — Готов и с изключена мощност.

— Не забравяй работата — подхвърлих. — Но усещането е страхотно. — Поставих ръце на контролната сфера и дросела, поех си дълбоко въздух и издишах.

— Държа да те уведомя — каза Ем-бот, — че чух какво си казахте двамата одеве, когато шепнехте. Когато Родж каза, че съм откачен.

— Предполагах, че ще чуеш — отвърнах. — Нали си кораб за наблюдение и разузнаване.

— Изкуственият интелект не може да е откачен — заяви той. — Можем, но само ако сме програмирани за подобно нещо. Което е обратното на лудост. Само че… ти ще ми кажеш, нали? Ако ти се сторя… откачен.

— Онази работа с гъбите е малко прекалена.

— Усещам. Но не мога да се сдържа. Заповедите ми са много силни. Както и последните думи на пилота ми.

— Притаи се. Никакви битки.

— И да го чакам. Да. Тъкмо затова не мога да ти позволя да съобщиш за мен на ЗСД, макар да знам, че по този начин ще помогна и на теб, и на твоите хора. Аз просто трябва да следвам заповедите си. — Той замълча. — Тревожа се, че ще ме качиш във въздуха. Дали пилотът ми е имал предвид да се „притая“ в смисъл „да остана под земята“ или е искал да ме предупреди „да не позволявам да ме видят“?

— Сигурна съм, че е имал предвид второто — отвърнах. — Ние просто ще се насладим на един бърз полет над района.

— Няма да бъде „бърз“ — отвърна той. — След като разполагаме единствено с дросели за маневриране, ще летим с бързината на човешки ход пеша.

Засега беше достатъчно. Включих подемния пръстен, издигнах ни бързо. Прибрах подпорите за кацане и ни обърнах в бавен кръг, след това се наведох на едната страна, а после и на другата. Ухилих се. Контролът беше много подобен, той откликваше с енергия, каквато моят Поко не притежаваше.

Сега въпросът бе как да изляза от пещерата. Изправих подемния пръстен на пантите му и носът на Ем-бот се вдигна. Стрелях със светлинното копие и го забих в пукнатината. Изтеглих го с помощта на ротационните дросели, след това прибрах подемния пръстен. Така се сдобихме с известна мощност, дори без бустер.

Светлинното въже се опъна. Прах и късчета камък се посипаха от тавана. Кръвожадния имитира звука зад гърба ми и затръби енергично, развълнувано.

Част от тавана пропадна, посипа се дъжд от скали и прах. Освободих светлинното копие, погледнах през дупката. Наблизо нямаше светлина, така че над нас се простираше тъмна, еднообразна сивота. Небето.

— Холограмният ти прожектор може ли да създаде проекция на нов покрив? — попитах Ем-бот.

— Да, но няма да е толкова сигурен — отвърна той. — Сонарите могат да проникнат през холограмата. Само че… Имам чувството, че е минала цяла вечност, откакто видях небето за последен път. — Той ми се стори умислен, въпреки че сигурно щеше да каже, че това е особеност на програмата.

— Да вървим — подканих го аз. — Хайде. Да полетим!

— Ами… — заговори тихо Ем-бот. — Да, добре. Да вървим! Искам да полетя отново. Само внимавай и ме пази да не ме видят.

Издигнах ни през дупката, след това помахах на Дърдорко, който бе застанал с нещата ни настрани.

— Включвам стелт механизми — уведоми ме Ем-бот. — Сега сме невидими за сензорите на ЗСД.

Ухилих се. Бях в небето. С мой собствен кораб. Натиснах дросела напред.

Останахме на място.

Ясно. Нямахме бустер.

Включих дроселите за маневри, които бяха предназначени за по-прецизно позициониране, отколкото за движение. И полетяхме. Съвсем бавно.

— Ура! — подвикна Ем-бот.

— Малко разочароващо, нали?

Независимо от всичко, направих малък лупинг за Дърдорко, докато диагностиката течеше. Когато завърших кръга, той вдигна палци, след това метна раницата на гръб и си тръгна. Трябваше да се прибере в Огнен рай, за да върне уредите за боядисване и запечатване.

Не можех да се насиля да кацна. След всичкото това време исках да летя малко по-дълго с Ем-бот. Затова стиснах лоста за височина. Контролната сфера можеше да накара кораба да се качи нагоре и надолу, да задейства подемния пръстен за по-прецизни маневри. Ако обаче исках бързо изкачване, това бе начинът.

Изтеглих го към себе си.

Изстреляхме се в небето.

Не очаквах да работи толкова добре. Устремихме се нагоре и аз усетих как джи форс ме притисна. Трепнах, когато разбрах колко бързо се движим и отпуснах лоста. Такъв джи форс щеше да…

… ме смаже?

Усетих ускорението, но не толкова, колкото трябваше. Едва ли бях включила повече от три джи, макар да ми се стори, че са много повече.

— Какво правиш? — попитах.

— Може ли да уточниш? Имам над сто и седемдесет полуавтономни подпрограми, които…

— Джи форса — прекъснах го аз и погледнах през прозореца, наблюдавах как земята се отдалечава със стряскаща скорост. — Би трябвало вече да съм в безсъзнание.

— Да, това ли? Да. Гравитационните ми капацитатори са способни да поемат шейсет процента от джи форса с максимален праг от над сто по земните стандарти. Предупредих те, че вашите кораби имат примитивни системи за справяне със стреса на пилотите.

Изтеглих лоста за височина и корабът престана да се издига.

— Искаш ли да включа ротационното управление на джи форса, за да подпомогна още повече поносимостта? — попита Ем-бот.

— Както когато седалката ми се върти ли? — попитах, когато си спомних какво ми беше обяснил Дърдорко за Ем-бот. Хората не понасяха добре джи форса в обратната посока — за нас бе много по-трудно да поемем натиска надолу например, защото кръвта се изтласкваше в краката. Ем-бот можеше да компенсира това, като завърти седалката и така щях да поема натиска назад, а тялото ми щеше да го понесе по-лесно.

— Засега не — отвърнах. — Нека първо свикна с това как летиш.

— Добре — съгласи се Ем-бот.

Бързо достигнахме 100000 фута, което бе максимумът, до който обикновено летяхме с кораби на ЗСД. Посегнах, за да го спусна, но се поколебах. Защо да не се качим още малко по-високо? Винаги бях искала. Сега нямаше кой да ме спре.

Продължих изкачването, докато индикаторът не достигна 500000 фута. Там най-сетне забавих, насладих се на гледката. Никога не се бях качвала толкова високо. Планинските върхове приличаха на смачкани листове хартия. Най-сетне видях извивката на планетата — и не само някаква загатната извивка. Имах чувството, че мога да се изправя на пръсти и да видя цялата планета.

Все още бях на половината път до пояса отломки, за който ми бяха казали, че в ниска орбита е на около милион фута. От тази височина го виждах много по-добре. От земята виждах само загатнати форми, купове метал, натрупани върху други купове метал, осветени от източници, които не забелязвах.

Докато го гледах, разбрах, че е на над сто километра нагоре и огромните му размери ме смазаха. Малките петънца, които приличаха на отделни точки… те изглежда бяха огромни като отломъка, който се разби по време на битката преди седмица.

Всичко беше просто огромно. Зяпах с отворена уста, разглеждах многобройните части, които се въртяха и блъскаха в езотерични орбити. Повечето бяха просто сенки, които се движеха, извиваха, пласт след пласт.

— Искаш ли да се приближим? — попита Ем-бот.

— Не смея. Казват, че някои от късовете ще открият огън по мен.

— Някои от тези късове са очевидно остатъци от полуавтономна мрежа за защита — обясни той. — Като виждам сенките на външните платформи, мога да кажа, че там има разрушени корабостроителници и дронове за разграждане на материята.

Наблюдавах как късовете се местят, движат, местят и се опитах да си представя времето, когато всичко това е функционирало. Когато е било използвано. Когато тук са живеели хора. Свят над света.

— Да, някои от тези защитни платформи очевидно са действащи — потвърди Ем-бот. — Дори на мен ще ми бъде трудно да се промъкна покрай тях. Обърни внимание на астероидите, които осветих на екрана; кратерите по повърхността издават древното им предназначение. Някои стратегии за скриване на планета включват пренасянето на междупланетарни тела на определена позиция и пускането им. Това може да постигне всичко от заличаването на определен град до катаклизъм, който да доведе до пълно унищожение.

Въздъхнах тихо, ужасена толкова, че дори не си го представих.

— Ами… не че съм създаден като боен кораб — напомни Ем-бот. — Не разбирам от бомбардиране от орбита, не е заложено в програмата ми. Вероятно някой някога ми го е казал.

— Мислех, че не лъжеш.

— Не лъжа! Убеден съм, че съм напреднала форма на добре въоръжен стелт кораб, защото това е щяло да ми помогне за по-доброто събиране на гъби. Това съвсем не е ирационално.

— Значи, всичко, което креляните трябва да направят, за да ни ликвидират, е да тласнат някои от тези астероиди долу — предположих.

— Малко по-трудно е, отколкото го представяш — отвърна Ем-бот. — На креляните ще им бъде необходим достатъчно добър кораб, който да премести нещо толкова огромно със значителна маса. За целта ще бъде нужен миночистач, но пък защитните платформи ще го свалят с лекота. По-малки кораби могат да се промъкнат през пролуките. Но това, предполагам, го знаеш, след като знам колко често се биете с тях.

Отпуснах се на седалката и си позволих да се насладя на гледката. Ширналият се под мен свят, небето, което някак бе станало по-малко, отколкото преди. То бе просто една тясна лента около планетата, скрито от пояса отломки.

Гледах нагоре известно време, възхищавах се на невероятните движения на пояса — огромните късове и платформи, които се движеха в съответствие с древен, езотеричен модел. Пластовете изглежда бяха десетки, но в този момент — за втори път в живота ми — всичко си идваше на мястото. И аз се взрях към космоса. Истинска безкрайност, накъсана единствено от няколко трепкащи звезди.

Кълна се, че можех да ги чуя. Шепот. Нямаше ясно изречени думи, беше нещо истинско. Бабчето беше права. Ако се вслушах внимателно, можех да чуя звездите. Те звучаха като рогове по време на битка, зовяха, привличаха ме към себе си…

Не се прави на глупачка, помислих си аз. Нямаш бустер. Ако креляните те открият, ще бъдеш като неподвижна мишена.

С неудоволствие започнах да се спускам. За един ден май беше достатъчно.

Спуснахме се бавно, оставихме гравитацията да свърши по-голямата работа. За съжаление се бяхме отклонили на известно разстояние заради вятъра, затова, когато се приземихме, трябваше да ни насоча — със смешните дросели за маневри — към дупката.

Всичко отне толкова много време, че когато се върнахме, аз вече се прозявах. Кръвожадния имитира звука на прозявката ми от одеялото, на което го бях сложила зад седалката ми.

Най-сетне се спуснахме в пещерата и кацнахме близо до оригиналното място на Ем-бот.

— Може да се каже, че това беше невероятно първо забавление — рекох.

— Ами да — рече Ем-бот. — Качихме се много високо, нали?

— Ако можех да измисля начин да се сдобия с бустер, щяхме да полетим истински за нула време.

— Ами…

— Можеше да се пробваш да се биеш с креляните, ако искаш — продължих, за да пробвам дали мога да го тласна още по-напред. — Можем да го направим, докато си се „притаил“ — просто няма да казваме на никого и нищо кои сме! Черният фантомен кораб без позивна! Намесва се в боя, за да помогне на ЗСД в момент на нужда!

— Не мисля…

— Представи си, Ем-бот! Лавираш, промъкваш се сред експлозиите на преграден огън. Извисяваш се, устремяваш се напред, доказваш, че си по-силен от враговете. Носи се велика симфония на разрушение и мощ!

— Или още по-добре, да си седя в пещерата! Без да правя разни такива!

— Можем да се бием, докато си в стелт режим… — предложих.

— И това е обратното на притаявам се. Съжалявам, Спенса. Не трябва да се бия. Можем да летим отново — това ми хареса, — но никога не можем да влезем в битка.

— Не можем да влезем в битка — добави Кръвожадния.

Изключих подсистемите на кораба, след това се отпуснах на седалката и усетих, че ми прилошава. Имах достъп до нещо страхотно, нещо мощно, нещо невероятно, но не можех да го използвам. Разполагах с оръжие, което не искаше да го вдигна. Какво да правя?

Не знаех. За мен най-притеснителното беше, че корабът ми е… да, страхливец.

Въздъхнах и започнах да се подготвям за лягане. Разочарованието ми към Ем-бот се стопи; бях твърде развълнувана, след като го вдигнах във въздуха.

Когато най-сетне се настаних — на спуснатата седалка, завита в одеяло, Кръвожадния се премести на сгъваема поставка до таблото, — Ем-бот заговори тихо.

— Спенса? — повика ме той. — Нали нямаш нищо против? Да съм извън битката? Трябва да спазвам заповедите си.

— Не е вярно, не трябва.

— Ами аз съм компютър. Това е всичко, което правя. Буквално не мога да преброя до нула без заповед.

— Трудно ми е да го повярвам — отвърнах. — След всичко, което си ми казал.

— Това е програма за личност при общуване с хората.

— Това са извинения — прозях се аз и изключих светлините. — Може и да имаш ум на машина, въпреки това си оставаш човек.

— Ама…

— Чувам те — прозях се аз. — Чувам душата ти. Също като звездите. — Това бе тихо тананикане някъде дълбоко в мозъка ми и досега не го бях забелязала. То обаче беше там.

Независимо от онова, което си мислеше, Ем-бот бе по-жив, отколкото предполагаше. Аз просто го усещах.

Унесох се.

Той заговори отново, гласът му съвсем тих.

— Заповедите са единственото, което знам със сигурност, Спенса. Старият ми пилот, целта ми. Това съм аз.

— Тогава стани друг.

— Ти имаш ли представа колко е трудно?

Замислих се за собствената си страхливост. Чувството на загуба, на неадекватност, че сега трябва да правя неща, за които винаги съм се перчела, че ще правя. Сгуших се в одеялото.

— Не ставай глупав — рекох аз. — Защо ми е да стана друга?

Той не отговори и най-сетне аз заспах.

31.

Полетът ми с Ем-бот, макар и кратък и през повечето време по права линия, успешно засенчи следващите две седмици симулации.

Изпълнявах маневра, преследвах крелянски кораб със серия от остри завои около отломки, а Драйфа беше до крилото ми. Само че мислите ми се отнесоха. Крелянският кораб се измъкна.

— Ей! — извика Кималин, когато се прегрупирахме. — Хора, видяхте ли? Не катастрофирах!

Слушах с половин ухо — все още разсеяна — докато те си говореха.

— Аз обаче катастрофирах — призна Еф Ем. — Ударих се в отломък и се озовах на земята в огнена купчина.

— Вината не е твоя! — отвърна Кималин. — Както Светицата казва, истинският провал е изборът ти да се провалиш.

— Освен това, Еф Ем — добави Артуро, — ти си катастрофирала по-малко, отколкото останалите от нас, взети заедно.

— Както е тръгнало, няма дълго да запазя това постижение — оплака се тя.

— Ти действаш като провокатор с тази днешна катастрофа — обади се Драйфа, — защото никой не го очакваше от теб. Това е бунт от твоя страна.

Еф Ем се изкиска тихо.

— Можете да направите онова, което никой не очаква от вас — обърна се към нас Джорген, — и поне веднъж да се подредите в права редица. Амфи, виждам те.

— Добре де, добре — рече Артуро и закръжи с изтребителя си, за да застане на място. — Въпреки че, технически погледнато, Джорген е катастрофирал по-малко от теб, Еф Ем. Летял е два пъти по-малко. Много е трудно да се надуваш, след като само се оплакваш и раздаваш заповеди.

— Както Светицата казва — намеси се Кималин сериозно, — истинският провал е, когато сам избереш да се провалиш.

Джорген не каза нищо, за да се защити, въпреки че ми се стори, че си пое дълбоко въздух. Намръщих се. Истина бе, че Джорген се отдръпваше и ни наблюдаваше как правим упражнения, и в повечето случаи ни инструктираше, вместо да лети. Но може би останалите щяха да реагират различно, ако знаеха, че той остава до късно и се упражнява сам.

Неочаквано се засрамих. И за позивната на Джорген, и за начина, по който останалите се държаха с него, вината беше моя, поне отчасти. Той не заслужаваше всичко това. Да, истина е, че той можеше да е нетърпим, но се стараеше да даде най-доброто от себе си.

Когато Коб ни изпрати за нова битка, аз си спомних думите на Дърдорко.

Ами аз? И аз ли съм страхливец, Спенса?

Сигурна бях, че не е. Само че аз през цялото си детство се бях придържала към едно простичко правило, подсилено от приказките на бабчето. Добрите хора бяха смели. Лошите бяха страхливци. Знаех, че татко бе добър човек, така че за мен беше очевидно, че няма начин да е избягал. Край на историята. Затваряме книгата.

Ставаше ми все по-трудно да се вържа за това черно-бяло въже. Бях обещала на Драйфа, че няма да съм страхливка. Но нима имаше страхливец, който възнамеряваше да се обърне и да хукне? Никога не бях и помисляла, че мога да избягам от битка, но все още се изненадвах от истинските чувства на пилот. Колко много ме болеше, когато изгубихме Бим и Утринна роса, колко смазана се чувствах понякога.

Възможно ли бе нещо подобно за кратък момент да стане причината татко да избяга? И ако се беше случило, можех ли да се зарека, че няма някой ден да направя съвсем същото?

Заобиколих един отломък и едва не закачих крилото на Драйфа.

— Стига, Пумпал — обади се тя. — Мисли над играта. Не откъсвай очи от топката.

— Каква топка?

— Извинявай, метафора от лигата.

— Не съм участвала в много игри. — Работниците получаваха билети като награда за отлични заслуги. Но беше добре да говорим за нещо, да се разсея от тревогите, които ме измъчваха. — Почти не знам какво си правила. Не беше ли нещо свързано с хавърбайкове? Летеше ли?

— Не точно — отвърна Драйфа, докато лавирахме напред и назад, а крелянски кораб — както бе в упражнението — ни преследваше упорито. — Дигбол лигата получава подемни пръстени, които са твърде малки за корабите. Нашите байкове могат да достигнат пълни три-Д на малки тласъци, но всеки байк има определено време във въздуха. Част от стратегията е да знаеш кога да използваш това време.

Тя ми се стори замислена и тъжна.

— Липсва ли ти играта? — попитах.

— Малко. Най-вече екипът ми. Това обаче е много по-хубаво. — Огън от деструктор се пръсна край нас. — По-опасно. По-вълнуващо.

Направихме вълнообразна маневра и се разделихме в противоположни посоки под тежкия обстрел с деструктори. Драйфа остана да преследва целта, докато аз направих лупинг и се спуснах надолу, за да осигуря огнева подкрепа, докато преследвам врага.

На следващия завой настигнах Драйфа. Нашата цел летеше съвсем ниско, едва на стотина фута от земята. Ние се спуснахме и вдигнахме облаци синьо-сива прах зад нас, префучахме покрай отломки, паднали в древността. Те отдавна бяха проверени за подемни пръстени и лежаха като скелети в разровен гроб.

— И така — рече Драйфа, докато летяхме през долини в преследване на целта, — кажи за теб. Никога не си разказвала какво си правила преди ЗСД.

— Не трябва ли да „мислим над играта“?

— Да, с изключение на случаите, когато съм любопитна.

— Ами… бях ловец на плъхове.

— За някоя от протеиновите фабрики ли?

— Не, действах соло. Скаутите на фабриката ловуват в долните пещери, затова си направих харпун и обикалях по-далечните пещери, хващах плъховете сама. Мама продаваше месото на работниците, когато се прибираха.

— Леле. Ти си била страшна работа.

— Мислиш ли?

— Абсолютно.

Усмихнах се, стана ми приятно.

Креляните се обърнаха и ускориха нагоре.

— Влизам — предупредих и включих на свръхскорост. Понесох се под ъгъл и джи форсът се качи на максимум.

Тази вечер, помислих си за креляните, останките ви от пепел ще се смесят с праха на планетата, а вятърът ще разнася виковете ви на болка. Влязох в следата на кораба и се приближих достатъчно, за да включа ОМП и да сваля щита му.

Драйфа прелетя покрай мен, огънят от деструкторите ѝ проехтя над сигнала, който ми съобщаваше, че щитът ми е свален. Крелянският кораб избухна на разтопени парчета.

Драйфа извика възторжено, но след това аз се изчервих, спомних си къде ме бяха отвели мислите ми. Прах при прахта и викове носени от вятъра ли? Подобни неща, които навремето толкова ме възпламеняваха, сега ми се струваха… не бяха точно думите на герой, по-скоро на човек, който се опитва да говори като герой. Татко никога не би казал подобни неща.

Докато реактивирах щита си, заблестя светлина на комуникационния панел, показа ми, че Коб слуша.

— Добре свършена работа — отбеляза той. — Вие двете сте добър екип.

— Благодаря, Коб — отвърнах.

— Би било още по-добре, ако Пумпал може да прекарва време с останалите от нас — добави Драйфа. — Вместо да спи в пещерата си.

— Кажи ми, когато възнамеряваш да отнесеш въпроса към адмирала — засече я Коб. — Тогава ще изляза от сградата, за да я слушам, докато ти крещи. Коб край.

Светлината угасна и Драйфа се изравни с мен.

— Начинът, по който се отнася към теб, е тъп, Пумпалче. Ти си страшна работа. Вземи само нещата, които винаги казваш.

— Благодаря — отвърнах. Усетих как бузите ми пламнаха. — Сега вече тези неща обаче ме карат да се срамувам.

— Не им позволявай да те сломят, Пумпал. Бъди каквато си.

А каква бях? Вдигнах поглед нагоре и се попитах дали симулацията прави дупки сред отломките — дали ти позволява да видиш небето над пояса.

Направихме още няколко упражнения преди Джорген да ни повика да се подредим. Ние се реехме на място и аз проверих часовника на таблото. Беше едва 1600? Все още ни оставаха няколко часа тренировки. Да не би Коб да имаше намерение да ни пусне рано и да ни остави повече време за центрофугата както вчера?

— Добре — заговори Коб по радиото. — Готови сте за следващия урок.

— Ще използваме ли деструктори? — възкликна Кималин.

Наведох се напред на седалката и погледнах към кокпита ѝ. Биехме се с деструктори от седмици.

— Извинявам се — усети се тя. — Поувлякох се.

Крелянски бомбардировач се появи пред нас. Беше по-голям и мощен от обикновените крелянски кораби. Беше със същата форма, но в средата, между крилата, носеше огромна животозаличаваща. Бомбата беше дори по-голяма от кораба. Потръпнах, когато си спомних последния път, когато бях видяла такава — когато с Бим я преследвахме.

Показа се сцена: истински хаос по време на битка, някои от корабите крелянски, други на ЗСД.

— Наземните ни оръдия имат обхват от сто и двайсет километра от Висина — уточни Коб. — Оръдията трябва да са достатъчно големи, за да поразят крелянски кораби през щитовете — да не говорим, че трябва да са достатъчно големи, за да раздробят едри отломъци, за да изгорят, докато падат. Като са толкова големи, функционалната им арка си има лимит. Много са добри за далечни обекти, но не уцелват близки.

— Ако креляните се спуснат достатъчно ниско — около шестстотин фута от земята, — минават под обхвата на големите оръдия. По-малките оръдия, като онези, на които се е обучавала Странница, не могат да пробият крелянските щитове. Ако изтребителите не изключат щитовете с ОМП, малките оръдия няма да свършат работа.

Симулацията освети определен кораб сред онези, които се биеха в далечината. Друг бомбардировач.

— Креляните ни разсейват с битки и падащи отломки, след това често се опитват да промъкнат бомбардировач, който носи животозаличаваща — продължи Коб. — Трябва винаги да сте нащрек, да наблюдавате, да съобщавате за животозаличаващи. Ще ви предупредя, че те са използвали примамки.

— Ние съобщаваме — обади се Драйфа, — и след това я обстрелваме, нали? Или още по-добре — първо стреляме, след това докладваме.

— Ако го направите — отвърна Коб, — ви чака проблем. Животозаличаващите са често така направени, че да експлодират, ако бъдат повредени. Ако стреляте по някоя от тях в неподходящ момент, ще избиете десетки колеги пилоти.

— О — възкликна Драйфа.

— Единствено адмиралът или действащият команден състав могат да дадат разрешение за стрелба по животозаличаваща — обясняваше Коб. — Често можем да прогоним бомбардировач като го заплашим — животозаличаващите са ценни и доколкото знам, трудно се правят. Ако по този начин не се получи, адмиралът ще изпрати специален щурмови екип, който да свали бомбардировача.

— Бъдете крайно предпазливи. Огнен рай е дълбоко под повърхността и единствено пряко попадение отгоре може да достигне достатъчно дълбоко, за да навреди, но при разрушаването на животозаличаваща от прекалено близо — дори от четирийсет или петдесет километра — може да унищожи Висина с вълната, която се вдига след взрива. Така че ако забележите бомбардировач, се обаждате незабавно, след това оставяте някой с опит, данни и власт да реши какво да правите. Разбрахте ли?

Неколцина измърмориха „Разбрано“. След това Джорген ни накара да повторим един след друг. Може и да се отнасяхме доста остро с него, но ангели небесни… той беше изключително дразнещ понякога.

— Чудесно — заговори отново Коб. — Командире, прекарай хората си през това бойно поле. Ще разиграем сценарии, в които практикуваме забелязване, съобщаване и… да, сваляне на животозаличаващи. Някакви предположения колко често ще взривявате и себе си?

Оказа се, че се взривяваме непрекъснато.

Упражненията с животозаличаващи бяха сред най-трудните, които бяхме правили. През първите ни дни на летене се бяхме научили да правим така нареченото пилотско сканиране. Бърза преценка на всички неща, които трябваше да имаме предвид, докато летим: индикатори на бустерите, навигационни инструменти, височина, комуникационни канали, партньори, останалите от екипа, терена… още поне десет неща.

Влизането в битка добавяше още за наблюдение. Нареждания от щурмовия командир или от Висина, тактика, враг. Усетът на пилота към обстановката бе една от най-изтощителните части от работата.

Правенето на всичко това, докато наблюдавахме за бомбардировач… ами, трудно беше. Много трудно.

Понякога Коб ни пускаше симулация на едночасова битка и така и не изпращаше бомбардировач. Понякога изпращаше по седем — шест примамки и един истински.

Бомбардировачите бяха забележително бавни — максималната им скорост беше Маг-2 — но носеха смъртоносен товар. Когато избухнеше бомба, тя поразяваше с три вълни. Първата експлозия имаше за цел да порази надолу, да пробие скалите или да отвори пещерите. Следваше втората експлозия — в странен зеленикавочерен цвят. Тази извънземна корозия заличаваше живота, предизвикваше верижна реакция в органичната материя. Третата експлозия представляваше шокова вълна, която да изтласка ужасната горяща зелена светлина навън.

Упражнявахме симулация след симулация. Непрекъснато се случваше някой от нас да взриви бомбата прекалено рано, без да предупреди останалите да включат на свръхскорост и да се изтеглят — при което изпаряваше цялата ни ескадра. Много пъти не преценявахме правилно колко сме се доближили до Висина — така че когато унищожавахме бомбардировача и детонирахме бомбата, Коб докладваше мрачно: „Току-що унищожихте цялото население на Висина. Честито.“

След едно особено досадно упражнение, шестимата се събрахме заедно и останахме да наблюдаваме как зелената светлина се разширява.

— Аз съм… — започна Коб.

— Вие сте мъртъв — прекъсна го Еф Ем. — Разбрахме, Коб. Какво трябва да правим? Ако бомбардировачът се доближи прекалено много до града, имаме ли някакъв друг избор?

— Не — отвърна тихо Коб. — Нямате.

— Но…

— Ако се стигне до разрушаването на Висина или спасяването на Огнен рай — обясни той, — Огнен рай е по-важен. Има причина, поради която въртим една трета от корабите, пилотите и командния състав в дълбоките пещери. ЗСД може да оцелее — може би — ако Висина бъде разрушена. Но без апарата, който да произвежда нови кораби, ние загиваме. Така че ако адмиралът нареди, обстрелвате бомбата, за да детонира, дори да разруши Висина.

Наблюдавахме как зелената светлина пълзи през все по-разширяваща се окръжност от разрушение. Най-сетне избледня.

Коб ни караше да правим летателни упражнения, докато аз изтръпнах от изтощение и реакциите ми станаха забавени. След това ни накара да започнем отново. Искаше да ни набие в главите винаги да очакваме бомбардировачи, без значение колко сме уморени.

По време на последното упражнение аз мразех Коб така, както не бях мразила друг. Дори повече от адмирала.

И този път не успяхме да спрем бомбата. Рестартирах позицията си и се приготвих за ново упражнение. Само че куполът около мен изчезна. Замигах, учудена, че отново се намирам в истинския свят. Останалите започнаха да свалят шлемовете и се изправиха, за да се протегнат. Колко ли беше часът?

— Не познавам ли тази последна битка, Коб? — попита Артуро и стана. — Не е ли това Битката за Траджерто?

— С някои изменения — потвърди Коб.

Траджерто, помислих си аз. Беше отпреди пет години; тогава едва не бяхме изгубили Висина. Крелянски флот се промъкнал и унищожил по-малките наземни оръдия. За щастие два скаутски кораба на ЗСД свалили животозаличаващата преди да се доближи прекалено много до Висина.

— Значи използвате исторически битки за нашите симулации? — попитах и се опитах да се отърся от умората.

— Разбира се — отвърна Коб. — Да не би да мислите, че имам време да измислям тези симулации?

Нещо ми направи впечатление, но бях твърде изтощена, за да определя какво. Излязох от тренажора, подхвърлих шлема си на седалката и се протегнах. Ангели небесни, бях гладна, но не си носех вечеря — новата пастърма все още не бе готова.

Чакаше ме дълъг, гладен и уморителен преход. Грабнах си раницата, метнах я на гръб и поех.

Драйфа ме настигна в коридора, след това кимна към близкото спално помещение. Забелязах изражението ѝ. Те може и да имаха възможност да се преструват на уморени, да внасят храна в стаите си…

Поклатих глава. Нямаше смисъл да дразня адмирала.

Драйфа вдигна юмрук.

— Страшна работа си — прошепна тя. Намерих енергия за усмивка и също вдигнах юмрук, след това се разделихме.

Затътрих се към изхода. Останалите класни стаи бяха празни, освен една, където инструкторът обучаваше друга ескадра кадети.

— Най-добрите пилоти могат да изведат кораб от неконтролируемо падане — обясняваше женски глас, който се разнасяше в коридора. — Първата ви реакция може да е да катапултирате, но ако искате да станете истински герои, ще направите нужното, за да спасите подемния пръстен. Човек от Дръзки защитава хората, не себе си.

Това бе обратното на онова, на което ни учеше Коб.

На път към овощната градина извън базата, забелязах, че радиото ми мига. Ем-бот искаше да говори с мен. С огромно усилие го убедих да престане да се намесва в линията ми, докато се обучавам. Бе много вероятно някой да ни чуе.

— Здрасти — обадих се аз. — Отегчен ли си?

— Аз не се отегчавам. — Той замълча. — Но ще ти кажа, че мога да мисля хиляда пъти по-бързо от човешкия мозък — така че дванайсет часа за теб е сравнително дълго време. За мен обаче е много дълго време.

Усмихнах се.

— Ама мнооооого дълго — добави той.

— Какво мислиш за днешното обучение?

— Водих си внимателно бележки за по-нататък — рече той. Повечето вечери преглеждах с Ем-бот какво съм сбъркала. Неговите програми предлагаха отличен анализ на летенето ми. Той понякога имаше коментари, които не бяха твърде ласкателни, но нощните прегледи доказаха, че са ефективни и ми помогнаха да оправя начина си на летене — и аз почувствах, че се справям по-добре от когато и да било.

Не бяхме излизали да летим повторно. Дърдорко извади Грав капс на кораба и щитовете, за да ги разглоби и документира. За тази работа не можех да му помогна, но нямах нищо против, тъй като имах достатъчно упражнения, които занимаваха мислите ми.

— Наистина ти трябва помощ срещу бомбардировачите — каза ми Ем-бот. — Днес умря или разруши града седемнайсет пъти, а успех постигна едва два пъти.

— Благодаря ти, че ми напомни.

— Старая се да ти бъда от помощ. Разбирам, че човешките спомени избледняват и са непълни.

Въздъхнах и излязох от овощната градина, започнах по-отегчителната част от връщането у дома.

— Битките бяха интересни — заяви Ем-бот. — Аз съм… много се радвам, че преживя някои от тях.

Крачка след крачка. Кой да помисли, че седенето в кутия, при което се движат единствено ръцете, може да е толкова уморително? Умът ми се чувстваше така, сякаш бе изтръгнат, наложен с пръчка до смърт от някой варварин, след това натъпкан обратно вътре.

— Ти си много привлекателна и интелигентна — продължи Ем-бот. — Спенса? Подпрограмата ми за морална подкрепа функционира ли? Ти си двукрако. И много ефикасно превръщаш кислорода във въглероден двуокис, съществен газ за растителния живот…

— Просто съм уморена, Ем-бот. Напоследък много ми се събра.

— Деветнайсет битки! Въпреки че четири от тях бяха същите, само обърнати от различен ъгъл и представени с няколко характерни действия на врага.

— Да, това са исторически битки — отвърнах. — Както Коб каза…

Замълчах.

— Спенса? — попита той. — Не чувам стъпки. Да не би за момента да не си двуного?

— Исторически битки — повторих и осъзнах нещо, за което трябваше да се сетя отдавна. — Те имат записи на стари битки.

— Те следят движението на всичките си кораби — напомни ми той — и имат данни от скенер на движението на врага. Подозирам, че пресъздават триизмерни модели за обучение и анализ.

— Мислиш ли… че имат запис на Битката за Висина? Битката, от която…

От която татко е дезертирал.

— Сигурно го имат някъде — продължи Ем-бот. — Това е най-важната битка в историята на твоите хора! Основата за… О! Баща ти!

— Може да мислиш хиляди пъти по-бързо от човешкия мозък — отвърнах, — но ти трябваше толкова време, за да загрееш един простичък факт.

— Аз забавям разговорите. Ако насоча пълното си внимание, ти трябват няколко минути според относителното време, за да изречеш една, единствена сричка.

Да, това се връзваше.

— Записът от битката на татко. Ти можеш ли… да го вземеш? Да ми го покажеш?

— Мога да прихвана единствено онова, което те предават в момента — отвърна той. — Струва ми се, че ЗСД се опитват да минимизират радио комуникациите, за да не привличат вниманието на очите.

— На какво? — попитах.

— На очите. Аз… нямам представа какво е това. В това отношение има дупка в депата ми за спомени. Ха. — Корабът ми се стори искрено учуден. — Спомням си този цитат: „Използвай физически корди за пренос на данни, избягвай предавания и сложи щитове на по-бързите процесори. В противен случай рискуваш вниманието на очите“. Това е всичко. Любопитно…

— Значи може нашите комуникации да не са чак толкова примитивни колкото винаги казваш. Може би те просто внимават. — Тръгнах отново. Раницата ми се струваше толкова тежка, сякаш бе пълна с гилзи.

— Така или иначе — заяви Ем-бот — предполагам, че има архив някъде в базата. Ако имат запис на Битката за Висина, там е първото място, на което трябва да се провери.

Кимнах. Не бях сигурна дали да се почувствам развълнувана или още по-смазана от факта, че поне на теория можех да видя последната битка на татко. Да видя лично дали той наистина е дезертирал и да се сдобия с… какво? Доказателство ли?

Затътрих се напред, опитвах се да реша дали съм достатъчно гладна, за да ям, когато се върна в пещерата, или просто да си легна. Когато приближих, видях, че светлината на радиото ми светна отново.

Вдигнах го към главата.

— Почти се прибрах, Ем-бот. Можеш…

— … общо бойно повикване — каза операторът. — Адмиралът вика всички пилоти — включително кадетите — в базата за евентуално излитане. Повтарям: инвазия от седемдесет и пет крелянски кораба. Излезли са от пояса на 104.2-803-64000. Всички пилоти на служба да се съберат за общо бойно повикване. Адмиралът вика всички пилоти…

Застинах на място. Почти бях забравила първоначалната причина, поради която Коб ми беше дал радио. Но днес? Точно днес ли?

Едва ходех.

Седемдесет и пет кораба? Три четвърти от максималния капацитет на креляните. Небесни ангели!

Обърнах се и погледнах дългия път към Висина. След това летаргично се насилих да затичам.

32.

Пристигнах в базата на ЗСД потна и задъхана. За щастие ежедневните ми преходи до и от пещерата бяха добра имитация за физическо натоварване, така че бях в сравнително прилична форма. Охраната на портала ми даде знак да минавам и аз се насилих отново да затичам. Спрях в съблекалнята до площадката за излитане и навлякох защитния костюм.

Изскочих навън, затичах към кораба си. Моят Поко беше сам. Корабът на Нед отдавна бе даден на друга ескадра, а и всички останали вече бяха във въздуха. Тихият бумтеж на наземните оръдия звучеше в далечината, горящи ленти падащи отломки издаваха, че бойното поле е в опасна близост до защитния периметър на Висина.

Умората ми неочаквано бе изместена от загриженост. Някакъв пилот се качваше в кокпита на самолета ми.

— Чакай! — извиках. — Какво правиш? Това е моят кораб!

Пилотът се поколеба, погледна към наземния персонал, които подготвяха кораба. Един от тях кимна.

Пилотът слезе бавно по стълбата.

— Закъсня — рече Дорго от наземните. — Адмиралът нареди всички незаети кораби да бъдат вдигнати и изпратени като резерви.

Сърцето ми блъскаше в гърдите, докато жената с нежелание скочи и свали шлема. Беше в началото на двайсетте и имаше голям белег на челото. Тя вдигна към мен палци, но не каза нищо друго и пое към отделението за екипажите.

— Коя е тя? — попитах тихо.

— Позивна: Мощ — отвърна Дорго. — Бивш кадет, свалиха я точно преди да завърши. Беше толкова добра, че адмиралът я включи към резервите.

— Катапултирала ли е? — полюбопитствах.

Дорго кимна.

Качих се по стълбата, след това си взех шлема от Дорго, който се качи след мен.

— Отправяш се към 110-75-1800 — каза той и посочи бойното поле. — Освен ако не чуеш друго. На ескадрата ти е наредено да заема позиция там. Ще съобщя на командването, че излиташ.

— Благодаря — отвърнах и си сложих шлема, след това и коланите.

Той вдигна палци, след това слезе и изтегли стълбата. Друг от наземния персонал замаха със синьо флагче щом всички се отдръпнаха на безопасно разстояние.

Включих подемния пръстен, след това вдигнах кораба си. Хиляда и осемстотин беше ниска височина за битка — обикновено тренирахме на около 30000. Имах чувството, че докосвам земята, когато се изстрелях в указаната посока.

— Звездна ескадра десет — казах, след като натиснах бутона, за да се обадя на Джорген, — на линия. Позивна: Пумпал.

— Успя, значи? — отвърна Джорген. — Казаха, че ще ни изпратят някой от резервите.

— За малко да стане — обясних, — но ги убедих, че съм единствената, която е в състояние да ти създава единствено и само неприятности. Участвате ли в битката?

— Не — отвърна той. — Адмиралът нареди да сме на позиция близо до едно от наземните оръдия. 110-75-1800, Пумпал. Радвам се, че си тук, с неприятности или без тях.

Трябваха ми около десет минути, за да стигна до позицията, където забелязах останалите петима от ескадрата да се реят между две големи възвишения. Убих скоростта с обратна тяга, след това заех мястото си до Драйфа. Зад нас огромното наземно оръдие — по-дълго от сградата на пилотската школа — следеше небето за прииждащи креляни. Серия от по-малки оръдия се бяха показали от базата, готови да стрелят по ниско прелитащи кораби.

Останалите ме посрещнаха с овации. Едва забелязвах проблясъците в небето, които издаваха къде се намира бойното поле. Оръдието избълва шумно заряда си зад нас и моето Поко се разтресе. Високо горе огромен отломък избухна в дъжд от искри и прах.

— И така — заговори Драйфа на ухото ми, — колко ще свалиш днес, Пумпал?

— Ами… най-доброто постижение в една битка е на пилот с позивна Хитрец. Дванайсет преки попадения, девет с помощ. Предполагам, че ще бъде проява на арогантност да го надмина, затова ще се стремя към същите цифри.

Очаквах Драйфа да се изкиска, но тя ми се стори сериозна, когато заговори.

— Дванайсет и девет, а? Това не ми се струва много.

— Като знаем, че в повечето случаи креляните изпращат трийсетина кораба, значи е добре.

— Днес са седемдесет и пет — напомни ми Драйфа. — Лесни мишени, ако от ЗСД ни разрешат да влезем в битка. — Тя премести своето Поко малко по-напред и аз я последвах.

— Вие двете къде си въобразявате, че сте тръгнали? — попита Джорген.

— Просто се опитваме да намерим място с по-добра видимост към бойното поле — обясних.

— Не става. Върнете се във формацията. Заповедите ни са да останем на тази позиция.

Подчинихме се, но мен ме сърбяха ръцете да се включа в битката. Докато седях и чаках, започнах отново да усещам умората.

— Да се обадим на Коб — предложих. — Да видим дали няма да е добре да изпратим два изтребителя да огледат.

— Сигурен съм, че имат скаути, които оглеждат — заяви Джорген. — Стой на позиция, Пумпал.

— Ей, Артуро — обади се Еф Ем. — Според теб колко далече е битката?

— Мен ли питаш? — отвърна той.

— Ти си най-умният.

Последва мълчание.

— Казвай? — подкани го Еф Ем.

— Ами — заговори Артуро. — Извинявай. Просто… очаквах Нед да избълва някоя умнотия. Все още е като инстинкт. Чакай, сега ще изчисля разстоянието съвсем точно. — На комуникационната конзола светна лампичка. — Коб, на какво разстояние е битката?

— На около петдесет километра — отвърна Коб. — Стойте по местата си, кадети. Ескадра Победа почти е излязла от пещерите и ще ви сменят веднага щом се вдигнат. — Светлината угасна.

— Страхотно пресмятане, Амфи — обърна се Еф Ем към Артуро.

— За мен е знак на истинска интелигентност да разбереш, когато някой друг е свършил работата вместо теб — отвърна той. — От това ще излезе страхотна поговорка, нали, Страннице? Ще я използваш ли понякога?

— Ами… благословени да са звездите ти.

— Не е честно — заяви Драйфа. — Би трябвало да участваме в битката. Вече почти не сме кадети, а на мен ми писна от симулации. Нали така, Пумпал?

В далечината проблясъците показваха къде умират мъже и жени. Хората губеха приятели, както аз бях изгубила.

Не ми беше никак приятно, че тази пропълзяваща, скрита тревога бе успяла да изпълни сърцето ми. Това колебание, този страх. Днес беше по-силен, може би защото бях уморена. Може би ако влезех в битка, щях да се докажа… пред себе си.

— Точно така, Драйфа — отвърнах. — Би трябвало да убиваме креляни, не да убиваме времето си.

— Правим каквото ни е наредено — отвърна Джорген. — И не спорим с командирите. Направо е забележително, че твърдите, че вече почти не сте кадети, след като трябва да разберете какво представлява командната структура.

Прехапах устни, след това усетих как лицето ми пламва от срам. Той беше прав. Тъпият му Досадник.

Насилих се да чакам новите, които щяха да ни сменят. Сигурно бяха от резервите, скрити в хангари — заедно с изтребителите — в дълбоките пещери. Това бе внимателно постигнат баланс; не можехме да рискуваме една бомба да заличи ЗСД като унищожи Висина. Но на всички кораби, които не бяха на разположение, им трябваше време да се прекарат с асансьорите.

Най-сетне линията на Коб светна отново. Потиснах въздишка. Истината бе, че днес не бяхме във форма за битка — не и след дългите упражнения. Подготвих се за връщане.

— Крелянска ескадрила — предупреди Коб. — Осем кораба.

Какво?

— Намират се на 125-111-1000 — продължи Коб. — Една от двойките скаути са ги засекли да се промъкват на ниска височина. Командире, подкреплението ви е все още на пет до десет. Трябва да се включите.

Да се включим.

— Разбрано, командване — отвърна Джорген.

— Това са стандартни крелянски прихващачи, доколкото са могли да определят скаутите — обясни Коб. — Адмиралът нареди да се приближите и да дадете визуално потвърждение, че сред тях няма бомбардировач. След това да ги унищожите или да ги прогоните.

— Наземните оръдия ще чакат; стрелбата по време на битка е добър начин да убият нашите хора. Ако обаче успеете да включите ОМП при изтребител, който ви е избягал, малките наземни оръдия ще се справят с тях. Ако пък успеете да ги примамите достатъчно високо, големите оръдия може и да успеят да ги прихванат. — Коб замълча. — Включвам корабите ви към радиото на общата битка. Успех, кадети. Слушайте командира си; не забравяйте обучението. Това тук е истинска битка.

Светлината угасна.

— Най-сетне! — възкликна Драйфа.

— Искам разгърната формация — започна Джорген. — Чухте координатите. 125-111-1000. Това е близко до земята. Следете я. Движение!

Разпръснахме се в широка формация по двойки. Аз и Драйфа, Джорген и Артуро, Еф Ем и Кималин. Полетяхме между двата върха, заобиколихме от изток към посочените координати. Видяхме ги почти веднага — осем крелянски кораба, които летяха във формата на U.

— На ваше разположение сме, командире — прозвуча женски глас по общия канал. — Клас Вал. Рейнджър седем, позивна Плащ.

— Рейнджър осем, позивна Подчертавам — добави мъжки глас.

Клас Вал. Сигурно това бяха скаутските кораби; все още не ги виждах, но те щяха да участват заедно с нас в битката.

Умората ми се стопи, заменена от вълнение. Случваше се. Истинска битка. Не беше случаен сблъсък, бяхме получили заповеди да свалим вражеската ескадрила.

— Благодаря за помощта, скаути — отвърна Джорген. — Заповедта ни е да дадем визуално потвърждение за статута на бомбардировач сред тези. Двойка Рейнджър, искам да координирате това с Командване полети. Моите Поко заемат разгърната формация и ще се опитат да разделят врага на отделни кораби. Уверете се, че сме идентифицирали всеки кораб.

— Потвърждавам — отвърна Плащ.

— Добре, екип — продължи Джорген. — Свръхскорост на Маг-3, щом ги пресрещнем, се спускате на скорост за близък бой. До всички, свалете колкото можете и наблюдавайте партньора си. — Той издиша. — Звездите да ви пазят.

— И теб, командире — отвърна Артуро.

И двамата ми се сториха разтревожени. Решителността ми започна да се топи. От това не ми стана никак приятно. Нямаше да стана страхливка.

— Тръгвайте! — подкани ни Джорген.

— Да! — извика Драйфа и включи на свръхскорост.

Последвах я, разцепих небето с неочаквано подадената скорост към врага. Беше точно както в симулациите. Креляните се разпръснаха и веднага след това атакуваха. Не се занимаваха да покриват партньорите си; продължиха на по-съвършените си кораби да компенсират нашата по-добра координация.

Не се отделях от задно ляво на Драйфа. Излязохме от свръхскорост със завой надясно, набелязахме си крелянски кораб. Бяхме сред падащи отломки, но те бяха дребни, изгорели високо над нас. Понякога средни късове падаха наоколо, оставяха димни следи, но нито един не беше достатъчно голям за маневри със светлинно копие.

Паднахме до скорост за близък бой и се заехме с целите. Задържах се назад, колкото да съм извън обхват, ако Драйфа включи ОМП. Два изтребителя клас Вал — създадени да избягват засичане от скенери и да разчитат на висока скорост — прелетяха над нас. Те не разчитаха на огнева мощ.

— Плащ — обадих се аз, след като натиснах копчето. — Тук Звездна десет, позивна Пумпал. Корабът, който преследвам, е редовен крелянски прихващач.

— Потвърдено — отвърна Плащ. Не чувах останалата част от гласовете, всеки щеше да докладва отделно. Надявах се двамата скаути да проследят достатъчно, за да идентифицират всеки кораб.

Двете с Драйфа прелетяхме ниско над земята, лавирахме надясно, след това наляво, когато попаднахме на огромен кратер. Драйфа включи на свръхскорост, за да се опита да се доближи достатъчно и да включи ОМП, но се изтегли нагоре, когато креляните поеха нагоре.

Аз ги последвах и Драйфа изруга тихо, остана зад мен.

— Нямаме опашки, Пумпал. Да свалим тази кофа преди да ѝ довтасат на помощ.

— Потвърдено. — Не откъсвах очи от врага. Сензорите на шлема ми — на които напоследък не обръщах внимание — станаха топли. Имах чувството, че мога да предвидя крелянските завои, когато един изскочи от кратера и пое надясно.

Съсредоточи се. Нищо друго нямаше значение. Никакви грижи. Никакъв страх. Само аз, моят кораб и целта.

По-близо.

По-близо.

Почти.

— Хора! Помощ!

Кималин.

Изругах и изгубих концентрация. Преследваха я три опашки. Небесни ангели! Еф Ем заобиколи отзад, опита се да заеме позиция, за да я подкрепи.

Отклоних се от преследването и Драйфа ме последва към Кималин.

— Защитен огън — рекох и двете открихме огън с деструктори, толкова масиран, че трите опашки предприеха защитни маневри и оставиха Кималин да избяга.

— Благодаря — обади се Еф Ем и застана до Кималин. Дадох си минутка, за да видя как Артуро и Джорген водеха битка с трима креляни. Така ожесточено ги нападаха, че те нямаше да посмеят да използват ОМП и да останат незащитени.

— Трябва да набележим самотници — казах на Драйфа, — и да се възползваме от това.

— Дадено — отвърна тя. — На твое три. Става ли?

— Поемам го — отвърнах и я последвах към друг крелянин. Беше съвсем същият като онзи, който преследвахме — същата форма с жиците, провиснали отзад. По нищо не личеше някой от тези да е бомбардировач.

Съобщих какво сме видели, след това подгонихме кораба извън битката. Когато се опита да кривне наляво и да направи кръг, аз успях да включа на свръхскорост и да го върна там, където ни беше удобно. Както бе изолиран, той се опита да ни избяга като увеличи на Маг-3, а след това и на Маг-4.

— Влизам! — предупреди Драйфа. Бустерът ѝ светна от свръхскоростта и изтребителят ѝ изрева напред.

Вече очаквах ходовете ѝ. Бяхме правили това заедно много пъти през изминалата седмица и аз инстинктивно знаех как ще стане. В една съвършена маневра, тя се приближи достатъчно и включи ОМП. Щитът ѝ светна в синьо и се изключи, също и този на крелянина.

Профучах покрай нея, когато тя намали, след това включих деструкторите. Бе почти изненадващо, когато крелянският кораб избухна на разтопени късове. Беше се получило!

Драйфа извика възторжено и двете намалихме. Направих завой и се върнах, за да я прикривам, докато включи отново щита си. Къс от пояса профуча покрай мен и експлодира тихо, когато се блъсна в земята недалеч.

— Това първа кръв ли беше? — попитах и натиснах копче. — Джорген, свалихме един!

— Браво — отвърна той с напрегнат глас.

Огледах останалата част от битката. Те двамата с Артуро все още се опитваха да се справят с трите кораба — а скаутите бяха успели да прогонят единия в обратната посока, пробваха с маневра, много подобна на нашата с Драйфа. Това означаваше…

Три кораба преследваха Кималин. Отново.

— Небесни ангели — подвикнах. — Драйфа?

— Върви, почти съм готова.

Включих на свръхскорост и се отправих отново към главната битка.

— Хора? — повика ни Кималин. — Хора?

— С теб съм — отвърна Еф Ем. — С теб съм…

Еф Ем успя да прогони един от корабите, но друг направи лупинг и застана зад нея. Когато тя се опита да лавира, един от първите три се спусна към Кималин.

Кималин се стрелкаше безсистемно настрани и аз усетих как изпада в паника. Тя не си беше избрала стратегия, която да следва; просто опитваше да се измъкне в серия от маневри.

Ускорих, но около Кималин имаше твърде много огън от деструктори и щитът ѝ пропукваше, когато я уцелваха. Ту влизаше на свръхскорост, ту излизаше.

Не мога да я настигна. Не и навреме.

— Страннице, дръж се! — извиках по общата линия. — Ще пробвам нещо. Еф Ем, всички, ако можете да се изскубнете и да ме последвате, опитайте. Направете обичайното V с мен.

Насочих се към кораба, който преследваше Еф Ем и бе малко по-близо до мен от онези, погнали Кималин. Не стрелях, но описах около него лупинг, минах на сантиметри от земята, вдигнах облак прах. След това се изстрелях нагоре и използвах светлинното копие, за да се захвана за малък къс космически боклук. С огромно усилие извих и го насочих към преследвача на Кималин. Късът мина впечатляващо близо до един от креляните.

Излязох от лупинга и Еф Ем ме последва. Джорген и Артуро се откъснаха от своите преследвачи за момент и направиха същото.

— Това пък защо е? — попита Джорген. — Какво правим?

— Спасяваме Странница — отвърнах. Поне така се надявах.

Всичко зависеше от това дали теорията ми е правилна. Както бях напрегната, насочих се нагоре и включих на свръхскорост. За кратък момент запазихме формацията.

Над нас крелянинът, който преследваше Кималин, се откъсна от нея и се насочи към мен.

— Коб ни предупреди, че креляните се опитват да унищожат командната ни структура — обясних. — Първо елиминират командирите, стига да успеят да ги идентифицират и…

Около мен плисна огън от деструктор.

Точно така.

Изпълних най-сложните лупинги за защита, които знаех, поредицата Барет. Останах впечатлена, че четирима креляни все още ме преследват. Това защити Кималин, но с цели четирима не можех да се справя. Всеки път, когато се опитвах да се изтегля нагоре или да се откъсна от тях, един или два кораба успяваха да ми пресекат пътя. Моят Поко се тресеше, докато правех завои, за да им избягам, и деструкторите валяха по щитовете ми.

Небесни ангели! Небесни ангели! Небесни ангели!

— Идвам, Пумпал — обади се Драйфа. — Дръж се.

Продължавах да им се изплъзвам, деструкторите едва ме пропускаха. Незнайно как забелязах, че Артуро свали един крелянски кораб. От колко време водехме битка? Само два ли бяхме успели да свалим? Къде бяха обещаните подкрепления?

— Още кораби — уведоми ни Джорген.

— Най-сетне — изпъшках и завих.

— Не са наши. Техни са.

Завоят ме насочи право към тях — нова ескадра от шест крелянски прихващана. Извих между тях и някак избегнах сблъсъка. В настъпилия хаос най-сетне успях да набера височина.

Малкият ми трик изглежда ги убеди, че съм важна, защото трима се лепнаха за мен — стреляха с пълната си мощ — докато аз пищях във въздуха. Сензорите ми за близост сигнализираха истерично, а щитовете ми…

Един изстрел ме засегна и щитът ми пропука, след това угасна. Предупредителни светлини заблестяха по целия панел.

Продължих право нагоре, изместих подемния пръстен така, че да е насочен под изтребителя ми. Просто трябваше да набера малко височина…

Зад мен блесна експлозия. Шоковата вълна разтърси незащитения ми Поко. Изрекох бърза молитва към артилериста, който беше зад наземното оръдие, когато — в нов огромен взрив — втори крелянски кораб изчезна от сензорите ми за близост.

Последният крелянски кораб се откъсна от мен и се гмурна извън обхвата ми. Облегнах се на седалката потна, главата ми пулсираше, на конзолата блестяха светлини. Жива. Бях жива.

— Драйфа! — заговори Еф Ем по линията. — Какви ги вършиш?

— Добре съм — изръмжа тя. — Този ще го спипам. Щитът му е почти свален.

Бързо извих кораба и видях, че бойното поле под мен кипи. Кималин — бях сигурна, че е тя — ме беше последвала нагоре и сега се отдръпна. Останалата част от битката бе истинско меле от крелянски кораби и огън от деструктори.

Там. Забелязах, че Драйфа преследва врага, макар да е с опашка от трима креляни. Бях принудена да я оставя без партньор.

Не обърнах внимание на мигащата светлина, която ме предупреждаваше, че щитът ми е свален — нямах време да презареди — и се гмурнах към бойното поле. Насочих огъня на деструкторите си към опашката на Драйфа, но бях твърде далече и изстрелите ми се отклониха. Врагът не се отказа от преследването.

Драйфа бе улучена. След това втори път.

— Драйфа, изтегли се нагоре! — казах ѝ аз.

— Почти го спипах. Никога няма да подобря постиженията, ако ме е страх. — Тя стреля и изключи щита на крелянина пред нея.

Аз включих на свръхскорост и се насочих след тях. Само че гмурванията бяха опасни за тялото и щом Грав кап се изключи, аз усетих джи форса в очите си, как изтласка кръвта в главата ми.

Стиснах зъби, пред очите ми почервеня, когато стигнах групата креляни. Включих ОМП. Нали моят щит нямаше как да бъде свален. Него вече го нямаше.

Не видях колко от тях съм уцелила. Бях прекалено близо, за да си навредя. Изравних, главата ми туптеше, очите ме боляха. Когато зрението ми се върна, започнах превключването на щита и извих глава, за да потърся Драйфа. Беше ли тя в безопасност?

— Под тежък обстрел съм! — обади се Артуро. — Имам нужда от помощ!

— Подкрепленията пристигат! — успокои го Джорген.

Цареше хаос. Едва разбирах кой къде е, въпреки че за момент — което бе истинско постижение — никой не ме обстрелваше.

От дясната ми страна блесна експлозия.

— Скапах го! — похвали се Драйфа.

Ето я. Драйфа беше свалила целта си, но два крелянски кораба продължаваха да я следват.

— Изтегли се нагоре, Драйфа! — казах. — Все още имаш опашка. Качи се в обхвата на наземните оръдия!

Тя се насочи нагоре, най-сетне ме послуша. Последваха я два кораба. Аз превключих щита си, след това поех след нея, опитвах се да помогна, но бях изгубила инерция.

— Щитовете са долу — изръмжа Драйфа.

— Страннице! — повиках я отчаяно и се устремих отчаяно към приятелката си, защото бях твърде далече. — Вземи ги на мушка. Аз свалих щитовете на тази група. Щитовете им са свалени. Стреляй!

— Аз… — Кималин ми се стори нервна. — Аз…

— Можеш, Страннице! Както на симулациите. Хайде!

Светъл лъч от зареден деструктор разряза въздуха над нас, стреля към корабите зад Драйфа.

Пропусна.

Драйфа бе поразена секунда по-късно и крилото ѝ експлодира, пръсна се на парчета. Сините отблясъци под кораба ѝ започнаха да примигват, светлината се губеше.

Не…

Корабът на Драйфа се понесе надолу. От разстояние тя приличаше на поредния отломък.

— Драйфа! — изпищях. — Катапултирай! Измъкни се!

— Аз… — Гласът ѝ беше тих; едва го чувах над предупредителното пищене на нейното и моето табло. — Мога да го контролирам… Мога да извия…

— Подемният ти пръстен е повреден! — съобщих ѝ аз. — Губиш височина. Катапултирай!

— Не. Съм. Страхливка — заяви тя. — Храбра до…

Огнена топка.

Малка експлозия на земята, незначителна сред бурята от разрушение, която цареше на бойното поле.

— Изтеглете се! — нареди Джорген. — Всички да се изтеглят незабавно! Оставете битката на обучените пилоти. Имаме заповед за оттегляне!

Драйфа…

Отначало не можех да помръдна. Просто гледах към мястото, на което тя се удари в земята.

— Пумпал — повика ме Джорген. Кога беше долетял до мен? — Трябва да вървим. Твърде изтощени сме за тази битка. Чуваш ли ме?

Замигах, за да пропъдя сълзите и прошепнах „Да“. Заех позиция до него, когато се гмурнахме надолу и продължихме близо до повърхността, за да избягаме от бойното поле.

Спряхме до Еф Ем и Артуро и аз ахнах. Корабът на Артуро беше почернял покрай лявото крило, капакът напукан. Подемният му пръстен бе все още на място, така че той можеше да остане във въздуха, но… небесни ангели. Беше оцелял след огън от деструктор, след като щитът му е бил свален.

Когато докладва, гласът му беше глух, личеше, че е разтърсен. Изглежда знаеше какъв късмет е извадил, че е оцелял.

Затова пък Драйфа…

Кималин най-сетне се присъедини към нас.

— … Драйфа? — попита Еф Ем.

— Тя падна — отвърна Кималин. — Аз… аз гледах. Опитах се, но…

— Тя не катапултира — обясних тихо. — Отказа.

— Да се връщаме — подхвърли Джорген. Нова ескадра пристигна на бойното поле. Докато ги наблюдавах, самоувереността в способностите ми се изпари. Тези изтребители действаха много по-ефективно от нас, лавираха, летяха като един, имаха координация при неочакваните маневри.

Неочаквано почувствах, че имам нужда от стотици допълнителни часове практика преди да съм готова. Ако изобщо някога щях да бъда готова. Избърсах сълзите, докато гласът на Джорген, тих, но твърд, ни нареди да ускорим до Маг-3.

Докато летяхме, ръцете ми трепереха — и разкриха, че съм страхливка.

33.

Събудих се в стая.

Стая ли? Не беше кокпитът на Ем-бот.

Надигнах се, мускулите ме боляха, главата ми пулсираше. Бях вътре. В легло. Какво се беше случило? Да не би да бях заспала на територията на ЗСД? Адмиралът щеше да…

В лечебницата си, спомних си аз. След битката. Коб те изпрати тук, за да те прегледат. Наредиха ти да спиш и да останеш за наблюдение.

Смътно помнех, че възразих, но сестрата ме накара да си сложа болнично облекло, след това настоя да легна в малка, празна стая. Бях твърде изтръпнала, за да възразявам. Не помня кога съм легнала; всичко ми беше като в мъгла.

Ясно помнех взрива, когато корабът на Драйфа се блъсна в земята. Отпуснах се на меката възглавница и стиснах очи. Драйфа вече я нямаше.

Най-сетне се насилих да стана от леглото. Намерих нещата си на един стол: гащеризона, изпран, светлинната гривна бе отгоре. Раницата ми беше оставена на пода до него, а радиото отстрани мигаше. Ангели небесни… ами ако някой бе отговорил? Щеше ли Ем-бот да пази тишина?

Неочаквано тайните ми се сториха незначителни. На фона на случващото се… ужасът от това, че ескадрата ни бавно се стопяваше човек след човек… Пукаше ли му на някой? Кой се интересуваше, дори да откриеха тайните ми?

Драйфа беше мъртва.

Погледнах часовника. 0545. Намерих тоалетната, където се почистих. Върнах се в малката стаичка и отидох на рецепцията на лечебницата. Една сестра ме огледа, след това ми подаде червена бележка.

Медицински отпуск за възстановяване. Нареждане: една седмица. Беше написано името ми, имаше печат и подпис.

— Не мога — заявих. — Адмиралът ще ме изрита от…

— Цялата ви ескадра получи задължителен медицински отпуск — обясни жената. — По нареждане на доктор Тиор, шеф на медицинския сектор. Няма да те изритат отникъде, кадет. Трябва ти почивка.

Погледнах бележката.

— Върви си у дома — настоя жената. — Прекарай една седмица със семейството си и се възстанови. Небеса над нас… вас кадетите ви изцеждат до крайности.

Останах там още минута преди да се обърна и да изляза, с мрачно изражение завих към тренировъчната сграда. Поех по обиколния път, покрай нашите Поко. Бяха подредени четири. Изтребителят на Артуро беше отстрани, в малък хангар за поддръжка, под него бяха пръснати части.

Да си вървя у дома. Къде? Да живея в пещерата ли? Обратно при мама, чието неодобрение към ЗСД можеше най-накрая да ме накара да изгубя и малкото ми останала решителност?

Смачках листчето за отпуск в джоба и тръгнах към класната ни стая, където седнах сама на мястото си. Наистина трябваше да помисля, да поговоря с Коб, да подредя всичко. Драйфа беше казала… смели до самия край. И тя се бе държала смело до самия край.

Ангели небесни. Драйфа я нямаше. В приказките на бабчето организираха пиршества в чест на падналите. Аз обаче не исках да пирувам. Исках да се промъкна на някое тъмно място и да се свия на кравай.

Колкото и да беше странно, когато времето за часа ни наближи, вратата се отвори със скърцане и останалите, — с изключение на Джорген — пристигнаха на сериозна, мълчалива група. Нали сестрата каза, че всички трябвало да си тръгнем? Може би и те също като мен не искаха да приемат случилото се.

Кималин спря до мястото ми и ме прегърна. Не исках прегръдка, въпреки това я приех. Имах нужда от нея.

Дори Джорген пристигна около десет минути след обичайното начало на часа.

— Помислих си, че ще ви намеря всички тук — подхвърли той.

Стегнах се, защото очаквах да ни каже да си вървим. Мислех, че ще поддържа официалното нареждане и ще ни каже, че часовете са отменени, защото сме в принудителен отпуск.

Вместо това той ни огледа, след това кимна одобрително.

— Звездна ескадра, подредете се — рече той тихо. Не бе го пробвал от първия ден, когато не му обърнахме никакво внимание. Днес обаче заповедта прозвуча напълно на място. И четиримата станахме и се строихме в редица.

Джорген отиде до интеркома на класната стая и натисна едно от копчетата.

— Джакс, би ли изпратил капитан Коб. Кажи му, че ескадрата му го очаква в обичайната стая. Благодаря ти.

След това Джорген пристъпи напред и се подреди до нас. Зачакахме заедно. Минаха петнайсет минути. Двайсет. Беше 0729 когато Коб отвори вратата с трясък и влезе с куцукане.

Ние застанахме мирно и отдадохме чест.

Той ни погледна, след това изрева:

— СЯДАЙТЕ!

Аз трепнах. Не очаквах подобно нещо. Независимо от това, заедно с другото побързах да изпълня заповедта.

— Ако падате неконтролируемо — изрева той и лицето му пламна, — тогава катапултирате! Чухте ли ме! Ангели небесни, КАТАПУЛТИРАТЕ!

Той беше побеснял. Беше много, ама много ядосан. Понякога се преструваше на ядосан, но никога не бе както сега: със зачервено лице, от устата му изскачаше слюнка, докато крещеше.

— Колко пъти съм го казвал? — питаше той. — Колко пъти съм ви давал заповеди? И въпреки това ми пробутвате тези простотии! — Той замахна с ръка към прозореца, към сградата на въздушното командване на ЗСД. — Единствената причина да имаме тази тъпа култура на самоналожено мъченичество е защото някой чувства, че трябва да има оправдание за жертвите. Да представи нещата така, сякаш са въпрос на чест, сякаш са правилни.

— Няма такова нещо. А вие сте глупаци, ако слушате подобни хора. Не зачерквайте живота си. Не смейте да се проявявате като тази идиотка вчера. Не…

— Не я наричайте идиотка — сопнах се аз. — Тя се опитваше да лети в контролирана катастрофа. Опитваше се да спаси кораба си.

— Тя изпитваше ужас, че някой ще я нарече страхливка! — изрева Коб. — Тази работа няма нищо общо с кораба!

— Драйфа… Худия… беше герой — изгледах го вбесено аз.

— Тя беше…

Изправих се.

— Само защото искате да оправдаете вашата проява на страх, когато сте катапултирали, не означава, че и ние трябва да направим същото!

Коб застина на мястото си. След това някак… се смали. Отпусна се на мястото си зад бюрото. Не изглеждаше мъдър, нито дори опитен. Просто… стар, уморен и тъжен.

В този момент се засрамих. Коб не заслужаваше това; не бе направил нищо лошо като бе катапултирал, дори ЗСД не го обвиняваха. А Драйфа, ами нали самата аз ѝ казах да катапултира. На практика я умолявах.

Тя обаче не го направи. Трябваше да уважим избора ѝ, нали така?

— Всички сте в медицински отпуск за една седмица — напомни Коб. — Доктор Тиор настоява да даваме по-големи отпуски на ескадрите, когато загубят свой колега и по всичко личи, че е започнала да постига онова, което смята за редно. — Той се изправи и ме погледна. — Надявам се да се насладиш на усещането да си герой, когато трупът ти се разлага като този на приятелката ти, сама в пустошта, забравена и изоставена.

— Ще ѝ бъде организирано пилотско погребение — отвърнах. — Името ѝ ще се пее поколения наред.

Той изсумтя.

— Ако пееха името на всеки кадет глупак, който е загинал по време на обучението си, нямаше да ни остане време за нищо друго. А трупът на Драйфа няма да бъде прибран поне още няколко седмици. Скаутите потвърдиха, че взривът е повредил подемния ѝ пръстен така, че не подлежи на ремонт. На онзи изтребител Поко няма нищо за спасяване, не и на фона на огромната станция, над която все още работят.

— Така че приятелката ти героиня ще остане там — поредният мъртъв пилот, погребан от собствената ѝ експлозия. Ангели небесни. Трябва да отида да напиша писмо до родителите ѝ и да обясня защо се е случило. Нямам доверие на онова, което Айвънс ще напише.

Той закуцука към вратата, но спря и се обърна към Кималин. Не бях забелязала, че тя се е изправила. Тя отдаде чест с насълзени очи. След това остави нещо на седалката си.

Кадетската значка.

Коб кимна.

— Задръж значката, Страннице — каза той. — Освободена си с каквито почести имат значение за теб.

Той се обърна и излезе.

Освободена ли? Освободена?

— Той не може да ти причини това! — възкликнах аз и се обърнах към Кималин.

Тя се отпусна.

— Аз поисках да ме освободят след битката. Той ми каза да си помисля една нощ. И аз помислих.

— Но… ти не можеш…

Джорген застана до мен, обърна се към Кималин.

— Пумпал е права, Страннице. Ти си важен член на тази ескадра.

— Най-слабото звено — поправи го тя. — Колко пъти се е налагало някой от вас да се изтегли от битка, за да дойде да ме спасява? Аз застрашавам всички ви. — Независимо от онова, което Коб ѝ каза, тя остави значката на мястото си и тръгна към вратата.

— Кималин — повиках я аз и се почувствах безпомощна. Втурнах се след нея и поех ръката ѝ. — Моля те.

— Аз я убих, Пумпалче — прошепна тя. — Знаеш го не по-зле от мен.

— Тя сама е виновна за смъртта си.

— Единственият изстрел, който имаше значение. Точно тогава пропуснах.

— Преследваха я два кораба. Един изстрел, дори да беше уцелила, може би нямаше да бъде достатъчно.

Тя се усмихна, стисна ръката ми, след това си тръгна.

Светът ми се разпадна. Първо Драйфа, сега Кималин. Погледнах Джорген. Той сигурно можеше да спре това. Нали можеше?

Стоеше като вдървен, висок, с това прекалено красиво лице. Гледаше пред себе си и ми се стори, че виждам нещо по лицето му. Вина ли беше? Може би болка?

Ескадрата му се разпадаше пред него.

Трябваше да направя нещо. Трябваше да вложа смисъл в това нещастие, да се изтръгна от болката. Но не, не можех — нямаше начин — да спра Кималин. Поне… поне по този начин тя щеше да е в безопасност.

Затова пък Драйфа…

— Артуро — заговорих аз и си взех раницата, — колко далече според теб стана битката?

— Съвсем близо до оригиналните ни координати, зад наземните оръдия. Да кажем, на осемдесет километра.

Метнах раницата на гръб.

— Супер. Ще се видим след седмица.

— Къде отиваш? — попита Еф Ем.

— Отивам да намеря Драйфа — отвърнах, — и да ѝ устроя пилотско погребение.

34.

Тътрех се по сухата, прашна земя. Компасът ме водеше в правилната посока, което беше важно, защото всичко ми се струваше същото тук, на повърхността.

Стараех се да не мисля. Мисленето беше опасно. Почти не познавах Бим и Утринна роса, а смъртта им ме остави разтърсена за седмици наред. Драйфа обаче ми беше партньор.

Имаше и още. Тя беше като мен. Поне беше такава, на каквато се преструвах и аз. Обикновено беше на крачка пред мен, водеше нападенията.

В нейната смърт видях себе си.

Стига. Никакво мислене.

Това обаче не спря чувствата. Дупката у мен, болката от отворената рана. След това нищо вече нямаше да бъде същото. Вчера не отбеляза единствено смъртта на приятелка. Този ден отбеляза смъртта на способността ми да се преструвам, че тази война е — във всяко отношение — нещо велико.

Радиото ми запримигва. Натиснах копчето.

— Спенса? — повика ме Ем-бот. — Сигурна ли си, че това пътуване е разумно? Аз не притежавам способността да изпитвам притеснение, но…

— Предпочитам да остана сама — заявих. — Ще ти се обадя утре или някъде там. — Изключих радиото и го натъпках в раницата, където бях сложила малко месо от плъх и вода за пътуването. Ако не ми стигнеше, щях да отида на лов. Може би щях да потъна в пещерите и никога повече да не се върна. Щях да се превърна в номад, също като клана ми преди създаването на Висина.

И никога повече ли нямаше да летя?

Просто върви, Спенса, казах си аз. Престани да мислиш и върви.

Беше съвсем просто.

Това можех да го направя.

Бях на два часа извън Висина, когато някакъв звук разкъса тишината и аз се обърнах към приближаващ хавъравтомобил. Летеше на три метра над земята и оставяше плътна следа от прах. Да не би някой да беше предупредил адмирала? Да не би да е изпратила военна полиция с някоя измислена причина, поради която нямах право да съм тук.

Не… Когато приближи, познах синия автомобил. Беше на Джорген. Изглежда му бяха подменили енергийната матрица.

Изпъшках, след това се обърнах напред и продължих да вървя. Той спря до мен и сниши автомобила, така че главата му беше едва на метър над моята.

— Пумпал? Наистина ли възнамеряваш да изминеш пеша осемдесет километра?

Не отговорих.

— Ти наясно ли си, че тук навън е опасно? — продължи Джорген. — Трябва да ти наредя да се върнеш. Ами ако попаднеш сред дъжд от отломки?

Свих рамене. Живеех близо до повърхността от месеци и беше опасно един-единствен път, когато открих пещерата на Ем-бот.

— Спенса — повика ме Джорген. — В името на Северната звезда, качвай се. Аз ще те откарам.

— Ти нямаш ли някое събитие за напудрени богаташи, на което да отидеш?

— Родителите ми все още не знаят, че сме в медицински отпуск, така че съм свободен като теб.

Аз? Свободна? Прииска ми се да се изсмея в лицето му.

Но пък той имаше кола. Това щеше да превърне пътуването, което щеше да трае няколко дни, в няколко часа. Мразех го, задето ми даваше тази възможност, тъй като исках да остана сама. Може би за да страдам. Част от мен знаеше, че няма да се добера до тялото на Драйфа с провизиите в раницата си. Сигурно след ден ходене щях да бъде принудена да се върна.

— Искам да дойда с теб — рече Джорген. — Идеята е супер. Драйфа… тя го заслужава. Донесох материали за погребалната клада.

Престани да се оказваш прав, Джорген, помислих си аз. Накрая заобиколих автомобила и се качих до него. Прахта се беше наслоила чак до бедрата ми и се размаза по вътрешността на автомобила, но той изглежда не забеляза.

Натисна дросела и ние полетяхме над земята. Колата имаше малък подемен пръстен, нямаше бустер, единствено основни тласкачи, но толкова близо до земята имах чувството, че пътуваме по-бързо, отколкото в действителност. Особено след като нямаше покрив и вятърът рошеше косата ми.

Оставих движението да ме хипнотизира.

— Искаш ли да поговорим? — попита той.

Не отговорих. Нямах какво да кажа.

— Добрият командир би трябвало да умее да помага на ескадрата си, когато хората имат проблеми — заяви той. — Ти нямаше как да я спасиш, Пумпал. Нищо не можеше да направиш.

— Мислиш, че тя трябваше да катапултира — обърнах се към него.

— Ами… Това вече няма значение.

— Мислиш, че тя не трябваше да упорства и да го свали. Мислиш, че не се е съобразила с протокола и не е трябвало да лети сама. Мислиш си го. Знам, че е така. Ти я съдиш.

— Сега ми се сърдиш на мен за неща, които може би мисля.

— За какво тогава мислиш? Съдеше ли я?

Джорген не отговори. Продължи да шофира, вятърът раздухваше добре поддържаната му, съвършена коса.

— Защо трябва през всичкото време да си такова дърво? — попитах. — Защо предложенията ти за „помощ“ винаги звучат така, сякаш цитираш наръчник? Ти да не си някоя мислеща машина? Наистина ли те е грижа?

Той трепна и аз стиснах очи. Знаех, че го е грижа. Нали го видях онази сутрин в класната стая, докато се опитваше да спаси Утринна роса в симулация. Повтаряше отново и отново.

Думите ми бяха тъпи. Необмислени.

Това се получаваше, когато не мислех.

— Защо изобщо ме търпиш? — попитах. Отворих очи и облегнах глава назад, погледнах към пояса отломки над нас. — Защо не ме издаде, когато съсипах автомобила ти, когато те нападнах или поне още десет пъти.

— Ти спаси живота на Нед.

Обърнах глава и погледнах Джорген. Той шофираше, вперил поглед напред.

— Ти последва приятеля ми в търбуха на звяр — продължи той. — И го изтегли за яката на безопасно място. Дори преди това знаех. Ти си непокорна, устата и… и много ме дразниш. Когато обаче летиш, Пумпал, летиш като част от екип и опазваш хората ми живи.

Той ме погледна, очите ни се срещнаха.

— Ругай ме колкото искаш, заплашвай ме, каквото пожелаеш. Докато летиш, както вчера, докато защитаваш останалите, искам да си в моя отбор.

— И въпреки това Драйфа загина — подчертах. — Кималин напусна.

— Драйфа загина, защото беше безотговорна. Странница напусна, защото се чувства неспособна за тази работа. Тези проблеми, също както твоето непокорно отношение, са по моя вина. Моя работа е всичко в ескадрата ми да тиктака.

— Ако ти дават невъзможни задачи, защо просто не те накарат да надвиеш креляните съвсем сам? Това е точно толкова вероятно, колкото да накараш останалите от нас да…

Той се напрегна, вперил очи напред и аз разбрах, че е приел думите ми като обида. Ангели небесни.

Най-сетне минахме покрай батареята с наземни оръдия и Джорген им се обади, за да не се включат сензорите им за близост. Те го пуснаха без въпроси щом спомена кой е — син на Първи гражданин.

След като подминахме оръдията, се оказа изненадващо лесно да открием смазания изтребител на Драйфа. Той се беше влачил повече от сто метра и бе оставил широка бразда в прашната земя. Беше се раздробил на три едри парчета. Задната част на фюзелажа с бустера очевидно се бе откъснала най-напред. Докато обикаляхме около него, открихме средната част на фюзелажа — каквото бе останало от него, — оставил огромно черно петно на земята. Енергийната матрица беше експлодирала след като се бе ударила в скали и бе унищожила подемния пръстен. Оттам беше дошла светлината, която видях.

Малко парче от предната част — с кокпита — се бе откъснало и продължило още по-напред. Сърцето ми се сви, когато видях разкривените останки на кокпита, смазани в купчина скали отпред.

Джорген приземи хавъравтомобила и аз скочих долу, втурнах се напред. Скочих върху първите скали, след това се качих на други, издрах си пръстите. Трябваше да се кача достатъчно високо, за да видя смазаната кабина. Трябваше да знам. Изтеглих се на висок камък, откъдето погледнах надолу към счупения капак.

Тя беше там.

Част от мен не вярваше, че ще я намеря. Част от мен се надяваше, че Драйфа все някак е успяла да се измъкне от смазания изтребител — че е тръгнала да се връща, ранена, но жива. Самоуверена, както винаги.

Това бе просто фантазия. Защитният ѝ костюм отчиташе жизнени показатели и ние всички имахме трансмитери за спешни случаи, които да активираме, ако имаме нужда от спасяване. Ако Драйфа беше оцеляла, ЗСД щяха да знаят. Един поглед потвърди, че тя сигурно е загинала при първия удар. Беше смазана — притисната от разкривения метал на пилотската кабина.

Извърнах поглед, студ нахлу в гърдите ми. Болка. Празнота. Погледнах към белега на земята, оставен от кораба ѝ, докато се е разбивал. Тази дълга линия сякаш показваше, че накрая тя е успяла да изправи кораба си в хоризонтално положение, че се е доближила до позиция на плъзгане.

Значи почти беше успяла. С отнесено крило и счупен подемен пръстен, тя почти бе успяла да се приземи.

Джорген изпъшка, докато се качваше. Подадох му ръка, но понякога забравях колко съм дребна в сравнение с някой като него. Той едва не ме събори, когато дръпна ръката ми.

Качи се с усилие на камъка до мен и погледна бързо Драйфа. Пребледня и се обърна настрани, седна на горната част на скалата. Аз стиснах зъби, след това се насилих да се кача в кокпита и да сваля значката на Драйфа от окървавения ѝ пилотски костюм. Най-малкото, което можехме да направим, бе да върнем значката на семейството ѝ.

Погледнах раздраното лице на Драйфа, единственото ѝ останало око се взираше напред. Дръзка до самия край, не че това ѝ беше помогнало. Смела… страхлива… тя си оставаше мъртва, така че какво значение имаше?

Почувствах се като ужасна приятелка заради тези мисли. Затворих окото ѝ, след това излязох и избърсах ръце в гащеризона си.

Джорген кимна към автомобила.

— Нося нещата за клада в багажника.

Спуснах се долу със светлинното въже и той ме последва. В багажника на колата имаше масло и сноп дърва, което ме изненада. Очаквах въглища. Той наистина беше богат, след като се бе добрал до подобно нещо. Качихме се отново в кораба, след това изтеглихме вързопа със светлинното въже.

Започнахме да трупаме дървата в пилотската кабина, едно по едно.

— Така са го правели прадедите ни — обясни Джорген, докато работехме. — Изгори кораба в океана.

Кимнах и се запитах колко ли ниско мнение имаше той за образованието ми, ако предполагаше, че не знам това. Нито един от нас не беше виждал океан, разбира се. На Метален рой нямаше такива неща.

Излях масло върху дървата и тялото, след това отстъпих назад и Джорген ми подаде запалката. Запалих малка съчка, след това я хвърлих върху капака.

Неочаквано лумналите пламъци ме изненадаха и по челото ми изби пот. Двамата се отдръпнахме и най-сетне се качихме на по-висока скала.

По традиция приветствахме пламъците.

— Върни се при звездите — рече Джорген — офицерската част. — Лети сред тях, воине.

Това не беше цялата елегия, но бе достатъчно. Седнахме на камъните, за да наблюдаваме — по традиция — докато огънят не угасна. Потрих значката на Драйфа, върнах ѝ блясъка.

— Аз не съм дързък — рече Джорген.

— Какво? Мислех, че си расъл в дълбоките пещери.

— Искам да кажа, да, от Дръзки съм, от пещерите на Дръзки. Само че не се чувствам дързък. Не знам как да бъда такъв като теб. И като Драйфа. Още от дете всичко за мен беше предначертано. Как да следвам великите речи — да се противопоставя на креляните, да се противопоставя на съдбата ни — след като всичко, което правя, е предопределено от седем правила?

— Поне си имал уроци по летене и влезе безпроблемно в ЗСД. Поне можеш да летиш.

Той сви рамене.

— Шест месеца.

— Моля?

— Това е времето, с което разполагам след като завърша, Пумпал. Сложиха ме в класа на Коб, защото се предполага, че е най-безопасният за кадетите — и щом завърша, ще летя шест месеца. Тогава ще имам достатъчно богато досие като пилот, за да ме уважават връстниците ми, и семейството ми ще ме изтегли.

— Могат ли да го направят?

— Да. Сигурно ще представят нещата като спешен случай в семейството — че има спешна нужда да заема длъжност в управлението по-скоро от очакваното. Ще прекарам останалата част от живота си по срещи, ще посреднича за татко със ЗСД.

— А някога ще имаш ли възможност… да летиш?

— Мога да излизам за удоволствие. Но как може да се сравни с летенето на истински изтребител в битка? Как да излизам за едното удоволствие. — Той вдигна поглед към небето. — Татко открай време се страхува, защото много обичам да летя. Честно да ти кажа, по време на упражнения — преди да започна официалното си обучение — мислех, че две крила ще ми помогнат да избягам от наследството му. Само че аз не съм дързък. Ще направя онова, което се очаква от мен.

— Хм — изсумтях.

— Какво?

— Никой не нарича твоя баща страхливец. А ти… ти все още живееш в неговата сянка. — По някакъв начин Джорген беше впримчен също като мен. Всичките му заслуги не можеха да му купят свобода.

Двамата гледахме как жаравата на кладата гасне, докато небето притъмняваше, а древните светлини помръкваха. Разказахме си няколко спомена за Драйфа — въпреки че никой от нас не беше присъствал, когато екипът ни вечеряше и знаехме нещата от втора ръка.

— Тя беше като мен — заявих най-сетне, когато час по-късно огънят угасна. — Много повече от мен напоследък.

Джорген не ме попита какво имам предвид. Просто кимна и на отблясъците — светлината на няколко въгленчета все още се отразяваше в очите му — лицето му не ми се струваше толкова подходящо за удари, колкото преди. Може би защото забелязах чувствата зад маската на авторитарното съвършенство.

Когато и последните искри от огъня угаснаха, ние станахме и отново отдадохме чест. Джорген слезе при автомобила си и обясни, че трябва да се обади на семейството си. Аз останах на високата скала и отново погледнах следата, останала от катастрофата на Драйфа.

Винях ли я, че похаби живота си? Или я уважавах, задето отказа — на всяка цена — да бъде заклеймена като страхливка? Можех ли да изпитвам едновременно и двете?

След като тя почти бе успяла, мислех си аз и забелязах почти здравото крило наблизо. Назад беше опашката на корпуса. Откъсната, сама.

Включително и бустера.

В този момент осъзнах нещо. Щяха да минат седмици преди някой да дойде, за да огледа останките. Ако се питаха къде е бустерът, сигурно щяха да предположат, че се е взривил в първоначалното попадение на деструкторен огън.

Де да можех някак да го пренеса до пещерата…

Нямаше да е равносилно на кражба от мъртвец. Ангели небесни, самата Драйфа щеше да ми каже да взема бустера. Щеше да иска да летя и да се бия. Как точно щях да го отнеса обратно? Той със сигурност щеше да е много по-тежък, отколкото можех да нося…

Погледнах седналия в колата си Джорген. Смеех ли да го направя?

Имах ли друг избор? Видях вериги в багажника, докато разтоварвахме дървата…

Слязох от скалите и се насочих към колата, приближих се точно когато той изключваше радиото.

— Все още няма спешни случаи — заяви той. — Но трябва да вървим.

Поколебах се за момент и най-сетне попитах:

— Джорген, какъв товар може да поеме колата ти?

— Голям. Защо?

— Готов ли си да направиш нещо, което звучи малко откачено?

— Като да излезем и да организираме наше си погребение за приятелка ли?

— Още по-откачено — натъртих. — Но имам нужда да го направиш, без да задаваш много въпроси. Престори се, че съм полудяла от мъка или нещо подобно.

Той ме погледна предпазливо.

— Какво точно искаш да направя?

35.

— Нали разбираш — заяви Джорген, докато летяхме обратно към Висина, — че започвам да ставам много подозрителен?

Погледнах настрани, където бустерът висеше под хавъравтомобила му, вързан с вериги за теглича на шасито. Малкият подемен пръстен на колата едва вдигна тежестта.

— Първо ми крадеш енергийната матрица — подчерта той, — а сега и това. Какво правиш? Да не би да си строиш свой собствен Поко? — Той прихна.

Тъй като не се присъединих към смеха му, той ме погледна. След това се плесна по челото и го потри, когато разбра.

— Точно това правиш. Строиш изтребител.

— Нали ти казах да не задаваш прекалено много въпроси.

— Само че аз не съм се съгласил. Пумпал, наистина ли строиш кораб?

— Поправям го — отвърнах. — Открих една развалина.

— Всички находки принадлежат на ЗСД. Като го задържиш е все едно да го откраднеш.

— А ти току-що ми помогна да открадна бустер.

Той изпъшка и се облегна назад.

— Ти какво мислеше, че правим? — попитах развеселено. — Половин час влачихме част от разбит самолет по земята!

— Ти ми каза да предположа, че си емоционално нестабилна заради смъртта на Драйфа!

— Не очаквах да ми повярваш — отвърнах. — Виж, правя това от цяла вечност, без да се забърквам в неприятности. Долу, в Огнен рай, използвах намерени части, за да си направя харпун за лов.

— Цял един изтребител е нещо много различно от харпун. Как възнамеряваш да го направиш? Нямаш опит за такова нещо — нито пък време!

Не отговорих; нямаше нужда да навличам неприятности на Дърдорко.

— Ти си луда — заяви той.

— Адмирал Железен юмрук няма да ми позволи да летя. Тя ме мрази заради баща ми. Дори да завърша, цял живот ще бъда на земята.

— Затова ли строиш собствен кораб? Какво според теб ще се случи? Ще се появиш на бойното поле в последния момент и всички просто ще забравят да те попитат откъде е тъпият изтребител?

Честно казано, нямах отговор на този въпрос. Бях забравила за логиката, предполагах, че подобни въпроси бяха мостове, които ми предстоеше да премина, когато стигнех до тях.

— Пумпал, дори да предположим, че можеш да оправиш катастрофирал Поко сама — а ти не можеш, между другото — първия път, в който вдигнеш това чудо в небето, ЗСД ще те засекат на скенерите. Ако не се идентифицираш, ще те свалят. Ако го направиш, ще ти вземат кораба по-бързо, отколкото можеш да кажеш „военен съд“.

Нека опитат.

— Може да не летя за ЗСД — заявих. — Има и други пещери, други хора.

— Нито една от тях няма свои самолети. Те успяват да се установят, защото вниманието на креляните е насочено към нас.

— Някои използват кораби за търговия — изтъкнах.

— И ти ще изоставиш битките? — попита той. — И ще прекарваш товари ли?

— Не знам. — Отпуснах се на седалката, постарах се да не се цупя. Той беше прав. Обикновено беше прав. Вече не го мразех, но той пак си оставаше Досадник.

Той въздъхна.

— Виж, ако искаш да летиш, може да ти намеря работа като частен пилот. Някои от семействата в дълбоките пещери поддържат изтребители за търговски операции. Няма да има нужда да ремонтираш някаква стара бракма. Можеш да използваш един от нашите кораби. Семейството на Артуро има няколко.

Вдигнах глава.

— Наистина ли? Това мога да го върша.

— Може би. — Той се замисли за момент. — А може би не. Възможността не е голяма, те обикновено използват пилоти на ЗСД. И… ти трябва да имаш страхотна репутация.

Нещо, което дъщерята на един страхливец няма. И никога няма да я имам, освен ако не се бия за ЗСД.

Голямото противоречие в живота ми. Никога няма да струвам нищо, освен ако не се докажа — но аз не можех да се докажа, защото никой нямаше да ми даде шанс.

Нямах намерение да се откажа от мечтата си да летя на Ем-бот. Нелепо — и зле замислено, — както звучаха плановете ми, когато Джорген ги изложи. Ем-бот си беше мой кораб. Щях да намеря начин.

Продължихме да летим в мълчание. Така можех да помисля за бустера, а умът ми отново се насочи към разбития самолет. Странно, сякаш все още усещах пламъците до кожата си. Надявах се, че като направя погребението, болката ще отмине, но все още я усещах. Смъртта на Драйфа бе оставила огромна празнина. Толкова много въпроси.

Така ли ще става всеки път, когато изгубя приятел в битка, питах се аз. Прииска ми се да избягам, да стана пилот на товарен самолет, както каза Джорген, и никога да не ми се налага да се изправям срещу креляни и техните деструктори.

Страхливка.

Най-сетне Висина се показа в далечината. Хванах ръката на Джорген и я насочих няколко градуса наляво, към скритата пещера.

— Лети в тази посока.

Той ме погледна измъчено, но направи каквото поисках. Накарах го да спре на четирийсетина метра от дупката, за да не вдигне прах и да не разкрие мястото, на което беше холограмата.

Той сниши хавърколата внимателно, за да остави бустера долу. Щом усетих, че допря земята, аз закачих единия край на светлинното въже за едната страна на автомобила и се подготвих да се спусна, за да освободя бустера.

— Пумпал — спря ме Джорген. — Благодаря ти.

— За какво?

— Задето ме накара да го направя. Чувствам се по-добре, след като я изпратихме както подобава.

Добре поне че ритуалът бе помогнал на единия от нас.

— Ще се видим след седмица — рече той. — Семейството ми сигурно ще уплътни всяка минута от времето ми. — Той ме погледна, след това по лицето му се изписа много странно изражение. — Този счупен кораб… има ли работещ подемен пръстен?

— Ами… Да. — Той ми беше помогнал и вече знаеше достатъчно, за да ми навлече неприятности, ако реши. Заслужаваше честност. — Да, има подемен пръстен. Целият кораб е в по-добро състояние, отколкото си мислиш.

— Тогава го поправи — натърти той. — Поправи го и лети. Намери начин да им се противопоставиш. Направи го заради онези от нас, които нямаме куража да го направим.

Наклоних глава, но той се обърна, стисна зъби и хвана волана с две ръце. Затова се приведох, после освободих бустера. Бяхме достатъчно близо, така че можех да маневрирам с Ем-бот и да го закача, а след това да го спусна в пещерата. Щеше да ми бъде необходима верига, затова освободих само единия край.

Помахах на Джорген и когато той се издигна, веригата се изплъзна от пръстените под колата и падна до мен. Той не си я поиска. Отлетя към Висина. И отговорностите.

Незнайно как… беше истина. Незнайно как аз бях по-свободна от него. Това бе истинска лудост.

Извадих радиото от раницата.

— Здрасти, познай какво, Ем-бот. Имам подарък за теб.

— Гъби ли?

— Нещо по-хубаво.

— Две гъби.

Усмихнах се.

— Свобода.

36.

— Няма да те питам откъде намери това — каза Дърдорко. Беше застанал с ръце на ханша и оглеждаше бустера, който двамата с Ем-бот бяхме преместили в пещерата.

— Ето, затова си при инженерите — отвърнах. — Умен си.

— Не чак толкова умен, че да стоя настрани от тази каша — заяви той.

Ухилих се. Поддържащите системи на Ем-бот включваха малък мобилен подемен пръстен за поправки. Напълно засенчен от големия, с който летеше, той представляваше малък пръстен, не по-голям от двете ми ръце съединени заедно, с източник за самозареждане.

Двамата с Дърдорко поставихме пръстена за поддръжка под бустера. Така — след като го активирахме — вдигнахме тежкия метал около метър във въздуха. Двамата го избутахме на място зад Ем-бот, близо до мястото, на което трябваше да бъде инсталиран.

— И сега? — попитах. — Ще стане ли?

— Вероятно ще направя така, че да стане — отвърна Дърдорко, докато правеше нещо по бустера с гаечен ключ. — Дали ще успея да го накарам да работи или не зависи от това колко е повреден. Моля те, кажи ми, че не си го изтръгнала от здрав кораб на ЗСД.

— Нали каза, че няма да питаш?

Той прехвърли гаечния ключ от едната ръка в другата и погледна бустера.

— Гледай да не забравиш да ме споменеш в благодарствената си реч, когато станеш велик пилот.

— Шест пъти.

— И да кръстиш първородния си син на мен.

— Първородният ще бъде Разрушител Екзекутор. Но номер две ще бъде на теб.

— И да ми опечеш страхотни водораслови бисквитки или нещо такова.

— Ти сериозно ли искаш да ядеш нещо, което аз съм пекла?

— Като се замисля, ангели небесни, не. Но следващия път, когато аз опека нещо, гледай да си заредена с комплименти. Да не чувам повече „Щеше да има по-хубав вкус, ако вътре имаше месо от плъх“.

— Кълна се в честта си на пилот — заявих.

Дърдорко сложи отново ръце на ханша, след това се ухили широко.

— Ще го направим, нали? Ще накараме тази стара кофа да полети.

— Бих се обидил — обади се Ем-бот през високоговорителите от двете страни на кораба, — ако бях човек!

Приятелят ми изви очи.

— Би ли занимавала с нещо това чудо? Не искам да ми дрънкоти, докато работя.

— Мога и да разговарям с нея и да те притеснявам! — подвикна Ем-бот. — Вършенето на много неща едновременно е съществено умение на изкуствения интелект, за разлика от човешкия мозък.

Дърдорко ме погледна.

— Не исках да ви обидя! — добави корабът. — Имаш много хубави обувки!

— Работихме над комплиментите му — уточних.

— Не са толкова тъпи, колкото останалата част от облеклото ти.

— Той все още има нужда от практика.

— Просто го накарай да престане да ме притеснява, моля те — поиска Дърдорко и примъкна кутията си с инструменти. — Честно, ако някога намеря човек, който мисли, че е добра идея да направя машина, която ти говори, докато я поправяш…

Качих се в кокпита, заключих, регулирах налягането и ограничих звука.

— Остави го на мира, Ем-бот — настоях и се настаних на мястото си. — Много те моля.

— Както желаеш. Процесорите ми са заети и без това, опитват се да измислят подходяща смешка за факта, че Дърдорко ми инсталира нов задник. Логичните ми вериги спорят, че отдушникът за старо масло е всъщност по-добър метафоричен анус.

— Нямам желание да говоря за скатологичните ти функции — заявих и се облегнах назад. Погледнах през стъклото, но навън имаше единствено чернота и тъмни скали.

— Убеден съм, че човешките същества имат нужда от хумор в моменти на депресия — съобщи Ем-бот. — За да олекотят мрачния си поглед и да забравят трагедиите.

— Аз не искам да забравям трагедиите си.

Ем-бот замълча. След това, с по-тънък гласец — почти уязвим — попита:

— Защо човеците се страхуват от смъртта?

Намръщих се към конзолата, където знаех, че има камера.

— Това да не би да е поредният ти опит за хумор?

— Не. Искам да разбера.

— Ти бълваш дълги коментари за хората, но не разбираш нещо толкова просто като страх или смърт.

— Да дам определение за това? Да. Да го разбера?… Не.

Отпуснах глава назад. Как може човек да обясни морала на един робот?

— Спомените ти липсват, нали? Депата за спомени са били унищожени, когато си катастрофирал. Значи разбираш какво е загуба.

— Разбирам. Само че не мога да усетя липсата на собственото си съществуване — по дефиниция. Защо тогава да се страхувам?

— Защото… някой ден ще престанеш да бъдеш тук. Ще престанеш да съществуваш. Ще бъдеш разрушен.

— Аз се зареждам непрекъснато. Зареждал съм се в продължение на сто седемдесет и две години. Каква е разликата, ако не бъда зареден?

Заиграх се с копчетата на контролния панел. Все още ми оставаше шест дена отпуск. През това време щях просто да… си седя ли? Да се възстановявам? Всъщност само човърках дупката в мен, както дете чопли коричката на рана.

— Спенса? — повика ме Ем-бот и ме върна при себе си. — Трябва ли да се страхувам от смъртта?

— Добрият гражданин на Дръзки не се страхува — отвърнах. — Така че може би ти си програмиран по този начин умишлено. Всъщност аз не се страхувам от собствената си смърт. Не се страхувам от нищо. Не съм страхливка.

— Разбира се.

— Но загубата на другите ме… разтърси. Би трябвало да съм достатъчно силна, за да устоя. Знам на каква цена се става пилот. Тренирала съм, подготвяла съм се и съм слушала приказките на бабчето и… — Поех си дълбоко дъх.

— Моят пилот ми липсва — призна Ем-бот. — „Липсва“ ми заради загубата на знания. Без прилична информация не мога да преценя бъдещите си действия. Способността ми да осъществя интерфейс със света и да бъда ефикасен е по-ниска. — Той се поколеба. — Аз съм съсипан и не знам как да изпълня целта си. Ти така ли се чувстваш?

— Може би. — Стиснах ръка в юмрук и се насилих да спра да се въртя. — Но ще победя това чувство.

— Сигурно е хубаво да имаш свободна воля.

— И ти имаш свободна воля. Вече сме говорили за това.

— Аз я симулирам, за да изглеждам по-близък до хората — отвърна той. — Но не я притежавам. Свободната воля е способността да игнорираш програмата си. Хората могат да игнорират техните, но аз — на фундаментално ниво — не мога.

— Хората не са програмирани.

— Напротив. Имате твърде много противоречиви програми, нито една от които не осъществява свестен интерфейс, всички искат различни функции по едно и също време — или същите функции поради противоречиви причини. В същото време понякога ги игнорирате. Това не е недостатък. Това ви прави такива, каквито сте.

Замислих се над казаното, но бях толкова неспокойна, че ми беше трудно да стоя мирно. Отворих капака и излязох, след това си взех радиото и раницата.

Дърдорко беше погълнат от работата, тананикаше си мелодия, която не познавах, докато сваляше счупените късове от фюзелажа, полепнали по бустера.

Пристъпих към него.

— Имаш ли нужда от помощ? — попитах.

— В момента не. Може да ми потрябваш след ден или два, ако трябва отново да подменям кабели. — Свали още една част, след това бръкна в дупката с отвертка. — Добре че оправих превключвателя за щита. Това ще ми отнеме известно време.

— Между другото, как мина? — попитах. — Чертежите, които нарисува за щита?

Родж поклати глава.

— Точно както се притеснявах. Отнесох чертежите на шефовете, но тъй като не можах да обясня какво е различното на новия щит, който бях „създал“, не стигнахме доникъде. Щитът на Ем-бот — и неговите Грав капс — са извън възможностите ми да разбера как точно са направени. Трябват ни истински инженери, които да проучат кораба, не стажант.

Спогледахме се, след това Дърдорко се върна към работата си. Нито един от нас не искаше да обсъжда още идеята, по-точно казано истината, че наистина трябваше да предадем Ем-бот. Аз се криех зад факта, че той не иска да го направим и заплашва да унищожи собствените си системи, ако го направим. Истината беше, че и двамата извършвахме предателство като работехме тайно над него.

Дърдорко изглежда наистина имаше нужда да се съсредоточи, затова престанах да го притеснявам. Погалих Кръвожадния по „главата“, при което той затръби от удоволствие. След това излязох от пещерата и тръгнах.

— Къде отиваш? — попита Ем-бот, когато включих радиото.

— Трябва да направя нещо — отвърнах. — Не просто да седя тук и да мисля над загубата.

— Когато се чувствам така, пиша нова подпрограма за себе си.

— Хората не функционират по същия начин — обясних, вдигнала радиото до главата си. — Но нещо, което ти каза, ме накара да се замисля. Ти спомена, че имаш нужда от свястна информация, за да прецениш как да действаш.

— Ранните представители на изкуствения интелект били неподатливи творения — заяви той. — Трябвало да бъдат програмирани, за да действат на базата на обстоятелствата — и затова всяко дискретно решение трябва да включва списък с инструкции за всяка възможност.

— По-напредналите представители на изкуствения интелект имат възможност да екстраполират. Разчитаме на базови правила и програми, но адаптираме избора си на подобни ситуации, на които сме се натъквали. И в двата случая данните са от съществено значение за правилния избор. Без минал опит, на който да разчитаме, ние не можем да преценим как да постъпим в бъдеще. Това е повече, отколкото искаше да знаеш, но ти ми нареди да оставя Родж на мира, затова търся неща, които да кажа на теб.

— Благодаря ти.

— Освен това човешките същества имат нужда от приятели, които да ги изслушват, когато скърбят. Така че чувствай се способна да разговаряш с мен. Аз ще се държа приятелски. Имаш хубави обувки.

— Само това ли забелязваш у хората?

— Винаги съм искал обувки. Те са единствената част от облеклото, което има някакъв смисъл, ако има идеални природни условия. Те не играят роля за странните ви и необясними табута, според които не трябва да допускате никой да вижда…

— Наистина ли това е единственото, което можеш да измислиш, за да успокоиш човек, който скърби?

— Това е номер едно в списъка ми.

Супер.

— В списъка има седем милиона точки. Искаш ли да чуеш номер две?

— Да не би да става въпрос за мълчанието?

— Това дори не е включено в списъка.

— Премести го на номер две.

— Добре, аз… О.

Свалих радиото и тръгнах по познатата пътека. Трябваше да правя нещо, а те нямаше да ми позволят да летя. Може би щях да отговоря на един въпрос.

Някъде в щаба на ЗСД имаше холограмен запис на Битката за Висина. И аз възнамерявах да го намеря.

37.

Когато стигнах в база Висина, вече бях изработила солиден план. Всичко се въртеше около единствения човек, за когото знаех, че има достъп до записите на битките.

Офисът на Коб беше малък, той го поддържаше безупречно чист, нямаше следа от лични вещи. Нямаше снимки по стените, никакви книги по полиците.

Днес той бе седнал и работеше нещо на тясното си бюро, четеше някакви доклади и отбелязваше с червен молив. Вдигна глава, когато почуках на прозореца, след това се върна към работата си.

Отворих предпазливо вратата.

— Еф Ем те търсеше — подхвърли той и премести един лист върху друга купчина. — Казах ѝ, че не знам къде се намира пещерата ти. Ако искаш да се свържеш с другите, включи на 1250 на радиото. Това е честотата на дома на Артуро.

— Благодаря. — Поех си дълбоко дъх и казах грижливо планираните думи. — Господине, надявам се да не си навлека неприятности с това, но двамата с Джорген ходихме извън базата и донесох значката на Драйфа. За семейството ѝ. — Пристъпих напред и я поставих на бюрото му. — Той се обади на наземните служби и ги предупреди, че минаваме.

Коб въздъхна.

— Доколкото знам, не е забранено. — Взе значката. — Разбра ли се по този въпрос със спасителни операции?

— Ами, не, господине.

— Това означава още документи за мен — въздъхна той.

— Организирахме ѝ пилотско погребение, господине — отвърнах. — Най-доброто, което можахме да направим. Ще го кажете ли на семейството ѝ вместо мен?

Той прибра значката.

— На тях ще им стане приятно, кадет. Съмнявам се, че дори от спасителни операции ще се оплачат, когато им представя така нещата. Но не се опитвай да ми навличаш повече неприятности тази седмица.

— Ще се постарая, господине — отвърнах и се опитах да намеря начин да се прехвърля на въпроса, който ме интересуваше. Нещо, което нямаше да събуди подозренията на Коб. — Ще ми се да използвам някак времето си. Толкова много отпуск ме обърква.

— Медицинският отпуск може да се окаже досаден — съгласи се Коб. — Харесвам Тиор, тя настоява за даване на съвети на пилотите, все добри идеи. Тя обаче трябва да разбере, че последното, от което група изпълнени с мъка войници имат нужда, е допълнително свободно време.

— Няма да ми позволят нито да летя, нито да се обучавам, но може би… — престорих се, че мисля. — Може ли да погледам стари битки? Да уча от тях.

— Архивът е в сграда H — посочи Коб. — Те имат шлемове, които можеш да използваш, за да гледаш битките. Ще ти трябва код за достъп за вратата. Две шест четири нула седем.

Поне десет различни аргументи, с които възнамерявах да го залея, угаснаха на устните ми.

Стана… лесно.

— Ами, благодаря — отвърнах и се постарах да не показвам колко съм развълнувана. — Тогава отивам.

— Кадетите нямат право да използват архива. Ако си навлечеш неприятности, кажи им, че съм те изпратил да ми донесеш нещо, след това изчезвай. Аз ще подготвя документите, ако се наложи. Скапани бюрократи. — Коб премести лист от една купчинка на друга. — И още нещо, Пумпал.

— Да, господине?

— Понякога отговорите, от които се нуждаем, не пасват на въпросите, които задаваме. — Вдигна поглед към мен. — А понякога страхливецът превръща мъдреците в глупаци.

Срещнах погледа му, изчервих се, замислих се над онова, което казах вчера. Когато бях обзета от гняв. Само защото искате да оправдаете вашата проява на страх, не означава, че и ние трябва да направим същото!

— Много се извинявам, господине… за…

— Заминавай. Не съм напълно готов да се разправям с теб.

— Добре, господине.

Излязох от офиса. Изражението му ми разкри, че той много добре знаеше защо искам да гледам стари битки. Веднага бе разбрал намеренията ми.

Защо тогава ми даде кода за достъп?

Отидох до сградата, използвах кода и тръгнах към лавиците на архива. Много бяха пълни със стари книги, пренесени от екипажа на флота: истории на Старата земя, писания на философи. Главно старинни неща, но имаше и съвременни произведения. Ръководства и истории.

Тук имаше пилоти, значките им блестяха на сините гащеризони. Докато ги гледах, разбрах защо Коб ми е позволил да го направя. Оставаха ми по-малко от два месеца до завършването. От една страна ми се струваше невероятно, че е минало толкова време. От друга, много събития се бяха струпали през тези месеци.

И в единия, и в другия случай скоро щях да получа достъп до мястото. Може би Коб знаеше, че неизбежно ще открия тайните, затова нямаше нищо против да ми позволи да вляза още сега. Да не би да се страхуваше, че някой ще ми откаже тази привилегия, дори след като завърша? Затова искаше да е сигурен, че имам шанс сега.

Не посмях да помоля да ме насочат; не исках да рискувам някой да забележи цвета на значката ми и да попита какво търси кадет тук. Обиколих тихата, вмирисана на застояло стая, докато не открих стена с малки метални касетки с дати и имена на битки на гърбовете. Бяха квадратни, четири сантиметра на четири и аз видях как една жена пилот взема кутийка от стената и я включва в прожекционната машина. Тя се наведе напред и притисна очи към стойката, за да гледа.

Точно това исках, въпреки че тези кутийки бяха с дати пет години назад. Зад ъгъла открих втора стая. Вратата беше затворена, но прозорците отстрани показваха, че вътре има още кутийки. Пробвах кода на Коб на вратата.

Отвори се и аз се шмугнах вътре. Сърцето ми блъскаше. Вътре нямаше никой друг и късият метален рафт стигаше чак докъдето исках. Битката за Висина. Преди нея имаше още няколко, но тази сякаш грееше на рафта, викаше ме. Нямаше липсващи касети. Тези очевидно не ги местеха често. Тук нямаше и уред за гледане. Следователно… можех ли просто да я взема и да изляза?

Храбра. Дръзка. Въпреки че напоследък не се чувствах така.

Взех кутийката и излязох от стаята. Не зазвуча аларма. Макар да не можех да повярвам, излязох от стаята, стиснала находката в ръка.

Тайната. Беше в ръката ми. Дължах много на Коб — не само за днес, ами за всичко. Задето беше намерил място за мен в класната си стая, когато никой друг не искаше да ми даде шанс. Задето ме беше търпял през всичките тези седмици, задето не ме удари в лицето, когато го нарекох страхливец.

Щях да му се реванширам. Все щях да намеря начин. Пъхнах кутийката в джоба и тръгнах към тренировъчната сграда. Сигурно можех да я включа в авиотренажора си, въпреки че не бях наясно дали мога да го използвам, докато съм в отпуск по медицински причини.

Бях така погълната от мислите си, че не забелязвах хората, с които се разминавах, докато някой не ме повика.

— Чакай. Пумпал?

Застинах на място и се обърнах. Беше Еф Ем, облечена в пола. Да, истинска пола и блуза, късата ѝ руса коса скрита под сребърна барета.

— Звезди, ти къде беше? — попита тя и ме стисна за ръката. — В твоята пещера ли?

— Че къде другаде да бъда?

— В отпуск си — натърти тя. — Властващото авторитарно управление е отслабило зловредната си хватка. Можем да излизаме от базата.

— Аз излизам от базата всяка вечер.

— Това е различно — отвърна тя и ме потегли за ръката. — Ела. Имаш късмет, че Странница ме изпрати да ѝ взема нещо.

— Кималин ли? — попитах. — Виждала ли си я след като си тръгна?

— Разбира се. Не се е преместила на друга планета. Идвай.

Нямаше да успея да разубедя Еф Ем, когато тя бе в такова настроение… затова се оставих да ме повлече след себе си. Излязохме през портала. Минахме покрай редиците сгради и хлътнахме в една, на която досега не бях обръщала много внимание.

Вътре се разкри съвършено нов свят.

38.

Ресторантът не беше кой знае какво. Струпани маси, пълни с по-млади пилоти и кадети. Мрачно осветление. Един човек барабанеше с ръце на някаква музика.

Еф Ем ме дръпна към маса, където Артуро седеше, прегърнал момиче, което не познавах — къса коса, кафява кожа. Кималин седеше изпънала гръб на маса с огромна, много пурпурна напитка пред нея. До нея бе Нед.

Нед. Не го бях виждала от седмици. От онази нощ на площадката за излитане! Той беше с панталони и риза с копчета отпред, якето му беше метнато на облегалката на стола. Странно ми беше да го видя в обикновени дрехи. Най-вече близо до Артуро в пилотски гащеризон.

Чух небрежния глас на Нед над разговорите в заведението.

— Не съм казвал, че съм чак толкова глупав. Аз съм от другия вид глупаци. От симпатичните.

Артуро изви очи, но момичето до него се приведе напред.

— Нед — заяви тя, — тъпото си е тъпо.

— Не е вярно. Разговаряш с експерт. Аз…

— Хора — прекъсна го Еф Ем и разпери ръце, — вижте кого открих да се примъква в базата. Оплакваше се, че не може да застреля нищо през идващите дни.

Нед посочи Еф Ем.

— Виждате ли, тя е от другия вид тъпаци.

Еф Ем го перна по главата и той се ухили. След това се изправи и ме сграбчи в задушаваща, мечешка прегръдка.

— Радвам се да те видя, Пумпал. Поръчай си нещо за ядене. Артуро плаща.

— Аз ли?

— Ти си богат.

— Ти също.

— Аз съм от другия вид богати. От бедните.

— О, в името на светците — възмути се Артуро.

— Не използвайте името на светците напразно — вметна Кималин.

— Ти го правиш непрекъснато!

— Аз съм религиозна. Ти не си. Така че на мен ми е позволено.

Нед се ухили и с крак придърпа стол от съседната маса, след това го побутна към нас. Махна ми с ръка да седна.

Аз седнах, макар и колебливо. Все още бях разсеяна от записа, скрит в джоба на гащеризона. Същевременно, като видях Нед и Кималин, усетих как ме залива приятна топлина. Тъкмо от това имах нужда.

Затова се опитах да забравя за записа, поне засега.

— Пумпал, това е Брин. — Артуро посочи момичето седнало близо — ама много близо — до него. — Приятелка отпреди пилотската школа.

— Просто не разбирам как е възможно всички да го търпите — зачуди се тя. — Той се преструваше, че знае всичко преди да стане пилот. Сега сигурно е невъзможен.

Той я перна шеговито по рамото и се усмихна. Да, беше очевидно, че двамата имат връзка. Как така не бях разбрала, че Артуро си има гадже?

Щях да знам, помислих си аз, ако прекарвах известно време с тях след часовете…

Няколко секунди по-късно Еф Ем постави нещо пурпурно, с мехурчета, пред мен и кошничка с пържени водораслови пръчици. Настани се на своето място и хвърли торбичка към Кималин.

— Намерих ти колието — рече тя. — Беше под леглото.

— Благодаря, миличка — отвърна Кималин и бръкна вътре. — Доста се тръшках на заминаване, нали?

— Ще се върнете ли в ЗСД? — попитах. — Ще говорим ли с Коб? Те имат нужда от пилоти. Може да успеем да ги убедим да ви върнат.

Нед и Кималин се спогледаха, след това Нед отпи дълга глътка.

— Не — отсече той. — Коб беше казал, че по-голямата част от класа ще окапе. Те очакват такова нещо, нали? Няма да ни вземат. А аз не съм сигурен, че мога да причиня това на мама, след като…

Последва мълчание. Разговорът на масата замря.

— Няма да се върна, но поне станах кадет — заяви важно Кималин. — Родителите ми са горди, артилеристите в Пещерата на Изобилието не спират да говорят за мен.

— Но… искам да кажа… летенето… — започнах аз, макар да знаех, че е време да престана.

— Ние не сме като теб, Пумпал — засече ме Нед. — Летенето беше супер. Бих се върнал на мига, но има нещо в ЗСД… културата, изпращането на кадети да участват в битки, отчаянието…

Еф Ем вдигна палци към него. Кималин просто сведе очи. Сигурно си мислеше същото като мен. ЗСД имаше причина за това отчаяние. Когато кадетите летяха, това не беше единствено практика — или дори защото ЗСД се отнасяше равнодушно към живота им. Беше, защото имахме нужда от повече пилоти във въздуха, дори неопитни.

Докато растях в Огнен рай бях разбрала, че битката срещу креляните е благородно, опасно начинание. Преди да дойда във Висина, не бях и предполагала колко близо сме до ръба.

Въпреки това стиснах устни, защото не исках да депресирам останалите. Разговорът се завъртя около някаква голяма игра от вчера — старият отбор на Драйфа бил спечелил. Нед вдигна чашата си, след това и останалите, затова аз се присъединих. Отпих от пурпурната напитка и едва не я изплюх. Беше толкова сладка.

Опитах се да замаскирам вкуса с няколко пържени пръчици. Устата ми се взриви от вкуса и аз застинах, ококорих се. Буквално се разтопих и се превърнах в локвичка. Бях опитвала и преди пържени водорасли, но те съвсем не бяха толкова хубави. Какви бяха тези подправки?

— Пумпал? — повика ме Артуро. — Изглеждаш така, сякаш някой току-що те е настъпил.

Вдигнах една пържена пръчица.

— Страхотно ВКУСНО.

— Тя живее на плъхове през изминалите месеци — изтъкна Еф Ем. — Вкусовите ѝ рецептори са претърпели сериозна атрофия.

— Умееш да си играеш с думите, Еф Ем — отбеляза Кималин. — Не съм чувала друг да говори по този начин.

— Колко мога да изям? — попитах.

— Цялата кошничка е за теб — отвърна Еф Ем. — Нали Артуро плаща.

Започнах да ги тъпча в устата си — беше комично, но го правех нарочно. Истината бе, че имах желание да погълна колкото е възможно повече преди да се събудя или някой да ме изрита оттук, или нещо да експлодира.

Брин се разсмя.

— Тя е агресивна.

— Нямаш представа — отвърна Артуро и се усмихна, докато тя си играеше с къдрица от косата му.

Ангели небесни. Беше истинско престъпление колко малко знаех за колегите си.

— Къде е Джорген? — попитах с пълна уста.

— Той нямаше да дойде — отвърна Нед. — Твърде важен е за нас.

— Значи дори не сте го поканили, така ли? — попитах.

— Не — отвърна Артуро.

— Но той не ти ли е приятел?

— Тъкмо затова знаем, че няма да дойде — намеси се Нед. — Кажете, как е старият Коб? Напоследък да е изръсил някоя интересна ругатня?

— Пумпал за малко да му насини окото последния път, когато говориха — отбеляза Кималин.

Преглътнах пържените пръчици.

— Сбърках като му казах онези неща.

— Ако не кажеш онова, което мислиш — заяви сериозно Кималин, — тогава то ще тормози мислите ти.

— Ти направо го срази — вдигна пръст Еф Ем. — Той разчиташе на малкото нещо, което отричаше!

Сведох поглед над кошничката, която незнайно как беше вече празна. Еф Ем я взе и отиде до бара, вероятно за да ми вземе друга. Чух уреда за пържене, усетих острия мирис да се разнася наоколо и устата ми се напълни със слюнка. Нали не бяха прекалено скъпи? Изобщо пукаше ли ми в момента?

Опитах напитката отново — все още беше прекалено сладка. Еф Ем остави нова кошничка пържени пръчици пред мен и аз ги нападнах. Подправките бяха толкова вкусни. Лакомството накара устата ми да се събуди, сякаш след дълъг сън.

Останалите продължиха със спомени за Драйфа — гласовете им бяха наситени със същата болка, която аз изпитвах. Те усещаха същото. Не бях сама, не и тук.

След малко им обясних какво бяхме направили двамата с Джорген. Те изслушаха сериозно подробностите.

— Трябваше да дойда с вас — рече Артуро. — Мислиш ли, че Коб ще ми позволи да подържа значката ѝ за малко? Преди да я върне на семейството?

Брин го погали по ръката, когато той сведе поглед.

— Помните ли онзи път — сети се Нед, — когато тя се хвана на бас, че може да изяде повече водораслови кюфтета от мен на вечеря?

— Накрая падна на пода — продължи замислено Еф Ем. — Остана да лежи и да пъшка. Оплаква се през цялата нощ, разправяше, че кюфтетата се биели в корема ѝ.

Останалите прихнаха, но Артуро продължаваше да гледа в чашата. Стори ми се… празен. Той за малко не загина в същата битка. Наземният персонал сигурно щеше да е оправил кораба му, докато се върнем от отпуск.

Това, разбира се, ме подсети за работата, която Дърдорко вършеше по Ем-бот. И факта, че му бях длъжница. При това много.

— Еф Ем — попитах. — Какво мислиш за умните момчета?

— Вече съм зает — усмихна се Артуро.

Еф Ем изви очи.

— Зависи. Колко е красив?

— Красив по един ненатрапчив начин.

— Момичета, вече съм зает — повтори Артуро.

— Еф Ем е готова на романтична връзка единствено с някой от долните класи — заяви Нед, — за да се опълчи на системата. Нещо като забранена от звездите, невъзможна любов е единствената, която Еф Ем би приела.

— Цял живот съм била бунтар, Нед — заяви тя.

— Така ли? — ухили се Нед. — А каква напитка има пред теб?

Забелязах едва сега, че нейната напитка беше оранжева, докато на останалите бяха пурпурни.

Тя отново изви очи.

— Ти си тъпак.

— От готините ли?

— От дразнещите.

— Приемам го.

Надприказването продължи, аз се отпуснах назад и се наслаждавах на пържените си пръчици, докато Брин не стана, за да отиде до тоалетната. Без нея останахме само ескадрата и аз умирах да кажа нещо, тъй като не бяхме в щаба на ЗСД, където винаги имах чувството, че някой ни наблюдава.

— Може ли да поговорим за нещо? — попитах най-сетне и прекъснах историята, която Нед разказваше. — Все си мислех за въпросите, които Артуро повдигна в час един път. Не е ли странно, че се бием с врага вече осемдесет години и имаме съвсем бегла представа как изглеждат?

Кималин кимна.

— Колко удобно е, че креляните никога не вкарват повече от максимум сто изтребителя на нападение. Защитните платформи в пояса обясняват защо сме все още живи тук долу, но въпросът ме безпокои. Не могат ли да изпратят двойно повече и да ни смажат?

— Подозрително е — съгласи се Еф Ем. — Много.

— Ти щеше да го кажеш така или иначе — заяде се Нед.

— Не си ли съгласен? — попита Еф Ем.

Той не отговори.

— Не е възможно да сме единствените, които задават тези въпроси, нали? — продължих. — Следователно… Наистина ли ЗСД не знае отговорите? Или просто ги крият?

Както криеха истината за татко.

— Добре, ще се направя на адвокат на дявола — обади се Артуро. — Може би не споделят такива данни с кадетите и онези, които не участват в битките. Знам, че не харесваш адмирала, Пумпал — и има защо, — но нейното минало е безупречно и тя разчита на много добри съветници.

— Независимо от това губим — подчертах и придърпах стола си по-близо до масата, опитах се да говоря тихо. — Знаеш, че е така. Креляните рано или късно ще ни смажат.

Останалите мълчаха, а Артуро се огледа, за да провери дали около нас има маси, от които някой може да чуе разговора ни.

— Те не искат да задаваме въпроси — подхвърли Кималин. — Помните ли онзи път на обяд, когато Артуро говореше? Минаваше един офицер и му нареди да млъкне. Всички освен Коб прекратяват разговорите, които се въртят около трудните въпроси.

— Те имат нужда от глупаци — добави Еф Ем. — Пилоти, които да изпълняват сляпо онова, което им се казва и никога да не влагат и грам оригиналност, състрадание или душа.

Приятелката на Артуро се върна, промуши се между масите, за да стигне до нашата. Аз се приведох по-напред.

— Само… помислете — рекох тихо. — Защото аз непрекъснато мисля за това. — Бръкнах в джоба и напипах чипа.

Разговорът се върна на по-приятни теми, но Еф Ем ме погледна и се усмихна с блеснали очи. Сякаш беше горда от въпросите ми. Тя изглежда мислеше, че съм зомби от Дръзки с промит мозък, но всъщност не ме познаваше. Не знаеше, че почти през целия си живот бях живяла извън тяхното общество, бях обикаляла тунелите в търсене на находки.

Ако не друго, то исках наследниците на Дръзки да са по-смели, по-героични — да приличат повече на героите от приказките на бабчето. Предполагам, че двете щяхме да постигнем съгласие в едно: имаше какво да се желае от настоящето ръководство на ЗСД.

Оставих Еф Ем — по-точно Артуро — да ми купи трета кошничка пържени пръчици. Накрая се извиних. Бях се насладила на времето с тях, но имаше още нещо, което трябваше да направя.

Бе настъпило времето да открия някои отговори.

39.

Дърдорко си беше тръгнал, когато се върнах в пещерата, но ми се стори, че доста е напреднал с работата по бустера. Кръвожадния седеше на една скала близо до крилото и аз го почесах по главата, докато отивах към кабината, след това се качих.

Усетих странно чувство на нещо… нещо неизбежно. Носех отдавна покрита тайна в джоба си — отговорите, най-сетне, за случилото се с татко. Защо изведнъж бях завладяна от нежелание?

Затворих кабината.

— Ем-бот, знаеш ли как да извадиш холограмата от това нещо? — показах металната кутийка, показах му достъпа на дъното.

— Да — отвърна той. — Това е стандартен формат. Виждаш ли портовете под панела, маркиран с „A-118“? Трябва ти порт „SSXB“.

Последвах инструкциите, поколебах се за кратко преди да включа касетката.

Ем-бот си тананикаше.

— Я! Любопитно. Любопитно.

— Кое?

— Проточвам съспенса, за да се насладиш на изненадата.

— Моля те, не го прави.

— Хората предпочитат…

— Просто ми кажи.

— Добре, само се оплакваш. Тук има доста данни. И 3-D холокарта, но също така и оригиналните данни от корабния транспондер, радиосигнали от битката, дори материал, заснет с камера. Това много трудно може да се промени.

Да се промени. Не бях се замисляла над това, но сега се разтревожих.

— Сигурен ли си?

— Веднага ще забележа техническата намеса. Искаш ли да го видиш?

— Да.

Не.

— Тогава слизай.

— Да сляза ли?

— Холопрожектора ми може да ти покаже малка версия на битката.

Излязох от пилотската кабина и почесах Кръвожадния по главата — той се премести до носа на кораба и тупна на каменния под.

Пред мен се разрази битка. Когато Коб ни наблюдаваше как летим, всичко беше обляно в ярки цветове — ярко червени и сини кораби. Вместо това Ем-бот ми показа корабите в точна миниатюра. Те летяха на вълни пред мен, толкова истински, че не се сдържах и протегнах ръка, за да ги докосна — което ги раздроби на частици от нещо, което не беше точно светлина.

След това се появиха креляните, изглеждаха дори още по-незавършени от обикновено. Бяха с по-неправилни форми. От тях стърчаха кабели под странни ъгли, по крилата им имаше разкъсани места, личеше къде са скърпвани с метал. Малката ми пещера се превърна в бойно поле.

Седнах да наблюдавам мълчаливо. Холопрожекторът на Ем-бот не пресъздаваше звуци. Корабите се взривяваха и намираха мълчаливо смъртта си. Летяха като комари без крила и жужене.

Познавах битката. Бях я изучавала, бях запомнила тактиката. Като я гледах обаче, я преживявах. Бях си представяла великите маневри, докато четирийсет човека се бяха сблъскали с два пъти и половина повече врагове. Представих си дръзката им защита. Тя бе равносилна на отчаяние, но те винаги се контролираха.

Сега, след като бях пилот, усетих хаоса, неуловимия ритъм на битката. Тактиката не ми се стори велика, не беше и героична, по-скоро импровизирана. Това повиши мнението ми за пилотите.

Продължи известно време — по-дълго от сблъсъците, в които бе участвала Звездна ескадра — и го открих с лекота. Беше най-добрият боец от всички, той водеше нападенията. Почувствах се арогантна, че мога да забележа кораба на татко сред хаоса, но имаше нещо в начина, по който той летеше…

— Можеш ли да идентифицираш пилотите? — попитах.

Малки надписи се появиха над всеки кораб с позивните и обозначенията.

НАДЕЖДА СЕДЕМ, пишеше на кораба. ПОЗИВНА: ПРЕСЛЕДВАЧ.

Арогантна или не, аз го бях открила веднага. Опитах се да докосна кораба и усетих, че в очите ми са избликнали сълзи. Глупаво момиче. Избърсах ги, докато татко летеше с партньора си. Позивна: Мелез. Коб.

Към тях се присъедини друг изтребител. Позивна: Железен юмрук. След това още два, които не познавах. Позивни: Бунт и Антика. Петимата бяха единствените останали от първоначалната ескадра от осем. Загиналите в битката бяха много; от четирийсетте започнали в битката, сега бяха двайсет и седем.

Станах и тръгнах след кораба на татко, докато се стрелкаше из пещерата. Първите граждани се биеха отчаяно, но храбростта им даде резултат и те отблъснаха креляните. Знаех, че ще стане така, въпреки това гледах с притаен дъх. Корабите се взривяваха като малки светкавици. Някои отдаваха живота си за онова, което щеше да се превърне в първото стабилно общество с правителство на Метален рой след катастрофата на Дръзки.

И обществото, и правителството имаха много недостатъци. Еф Ем беше права колко несправедливо е всичко, колко целенасочено и авторитарно. Но то беше нещо. То съществуваше благодарение на тези хора — тези пилоти — които бяха отблъснали креляните.

Към края на битката креляните се оттеглиха, за да се прегрупират. От наученото знаех, че ще дадат само още един отпор преди най-сетне да се оттеглят в небето. Човешката бойна линия се промени, ескадрите се прегрупираха и аз почти чувах как потвърждават местоположението си.

Познавах този момент. Моментът, в който…

Един кораб — на татко — се отдели. Сърцето ми почти спря. Притаих дъх.

Той обаче полетя нагоре.

Скочих на една скала, след това на крилото на Ем-бот, опитах се да последвам татко, докато летеше все по-нагоре в небето. Протегнах ръка и си представих какво е видял. Незнайно как знаех какво е — татко бе забелязал дупка в отломките, като онази, която ми показа. Същата, която видях за втори път, докато летях с Ем-бот, когато късовете бяха застанали в правилен ред.

Усетих нещо в изчезването му. Изобщо не беше проява на страх. Според мен, този ход — да полети нагоре — бе очевиден. Битката продължаваше цял час. След като врагът се бе прегрупирал за ново нападение, татко се е разтревожил, че ще изгубят битката.

Затова бе направил нещо отчаяно. Бе отишъл да разбере откъде идват креляните. За да се опита да ги спре. Усетих студ, докато го наблюдавах как се изкачва. Правеше онова, което винаги ми беше казвал, че ще направи.

Беше се опитал да се устреми към нещо по-високо.

Корабът му изчезна.

— Той не е избягал — прошепнах. Отново избърсах сълзите от очите си. — Той е нарушил формацията. Може би не е последвал заповедите. Но не е избягал.

— Е — заговори Ем-бот, — това…

— Това покриват! — извиках и погледнах към кабината на Ем-бот. — Заклеймили са го като страхливец, защото е полетял, когато не е трябвало.

— Дали да не…

— Коб е знаел през всичкото време. Това сигурно го е разкъсвало. Той затова не лети; чувството за вина заради лъжите, които е повтарял. Но какво е видял татко? Какво се е случило с него? Дали той…

— Спенса — повика ме Ем-бот. — Прескачам малко напред. Гледай.

Петънце светлина, също като звезда се спусна от тавана на пещерата. Корабът на татко се връщаше? Протегнах се към него и холограмният кораб се сниши, премина през ръката ми. Когато татко стигна при останалите четири кораба от ескадрата си, той включи ОМП и свали щитовете им.

Чакай. Какво?

Докато наблюдавах, креляните се върнаха за мощна, финална атака. Татко направи съвършен лупинг и включи деструкторите си, унищожи един от собствените си колеги.

Не бе възможно…

Позивна: Бунт загина в огнена топка. Татко изви, присъедини се към креляните, които не стреляха по него — поддържаха го, докато атакуваше друг член от ескадрата си.

— Не — ахнах. — Не, това е лъжа!

Позивна: Антика загина, докато се опитваше да избяга от татко.

— Ем-бот, това не е той — изкрещях аз.

— Жизнените показатели са същите. Не мога да видя какво се е случило горе, но корабът е същият, със същия пилот. Това е той.

Той унищожи поредния кораб пред очите ми. Той бе ужасът на бойното поле. Лавина от метал и огън.

— Не.

Железен юмрук и Мелез се обединиха и последваха татко. Той свали още някой. Беше убил четирима Първи граждани.

— Аз… — Чувствах се празна. Сринах се на земята.

Мелез стреля. Татко избегна попадението, но Мелез не го остави, последва го. Най-сетне го уцели.

Корабът на татко избухна в малка адска топка, парченцата се понесоха в спирала надолу, валяха като горящи отломки.

Едва изгледах остатъка от битката. Стоях на мястото, където бе изчезнал корабът на татко. Накрая хората победиха. Останалите креляни се спасиха с бягство.

Четиринайсет оцелели.

Двайсет и пет мъртви.

Един предател.

Холограмата се изключи.

— Спенса? — повика ме Ем-бот. — Емоционалното ти състояние е на замаяност.

— Сигурен ли си, че няма начин данните да се подправени?

— Питаш за вероятността записът да бъде фалшифициран, без да забележа ли? Като знам с каква технология разполагат хората ти? Просто невероятно. Казано с човешки думи, не, Спенса. Няма начин да е фалшифициран. Много съжалявам.

— Защо? — промълвих. — Защо ще прави подобно нещо? През всичкото време ли е бил един от тях? Или… или е нещо, което е видял там горе?

— Не разполагам с данни, които да отговорят на тази въпроси. Имам гласов запис от битката, но анализът ми го определя като нормален разговор по време на битка — поне докато баща ти не вижда дупката в небето.

— Пусни го — настоях. — Нека го изслушам.

— Чувам звездите.

Сама го поисках, но когато чух гласа на татко отново — след толкова години — ме заля вълна от чувства. Болка, любов. В този момент отново станах малко момиченце.

— И аз ги виждам, Коб — заяви татко. — Както ги видях по-рано днес. Дупка в пояса. Мога да се промъкна.

— Преследвач! — повика го Железен юмрук. — Остани на място.

— Мога да се промъкна, Джуди. Трябва да пробвам. Трябва да видя. — Той замълча, след това гласът му притихна. — Чувам звездите.

Линията заглъхна за кратко. След това Железен юмрук заговори.

— Върви — рече тя. — Вярвам ти.

Записът приключи.

— След това — чух гласа на Ем-бот, — баща ти поема към отломките. Сензорите не засичат какво се е случило там. Приблизително пет минути и трийсет и девет секунди по-късно, той се връща и напада.

— Казва ли нещо?

— Разполагам със съвсем къс клип — каза Ем-бот. — Предполагам, че искаш да го чуеш.

Не исках. Но трябваше. По лицето ми се стичаха сълзи, слушах, когато Ем-бот пусна записа. Отворен канал с много гласове, които говореха насред хаоса на битката. Ясно чух гласа на Коб, когато крещеше на татко.

— Защо? Защо, Преследвач?

След това, едва доловим над останалите гласове, чух татко. Тих. Тъжен.

— Ще ви избия — заяви той. — Ще ви избия всички.

Пещерата притихна отново.

— Това е единственият път, в който говори след завръщането си — уточни Ем-бот.

Поклатих глава, опитах се да намеря смисъл.

— Защо ЗСД не са разкрили това? Не са имали проблем да го заклеймят като страхливец. Защо не са се придържали към истината, след като тя е още по-лоша?

— Мога да се опитам да позная — отвърна Ем-бот. — Но се страхувам, че без допълнителна информация само ще си измислям.

Изправих се, след това се качих в пилотската кабина на Ем-бот. Натиснах бутона за приключване, затворих капака и изключих светлините.

— Спенса?

Свих се на кълбо.

Останах да лежа така.

40.

Предателството на татко кървеше в мен също като отворена рана. На следващия ден почти не станах от леглото. Ако имаше часове, щях да ги пропусна.

Стомахът ми откликна на настроението и аз се почувствах физически зле. Гадеше ми се, беше ми тежко. Въпреки това трябваше да хапна и най-сетне се насилих да събера малко безвкусни пещерни гъби.

Дърдорко работеше тихо, заваряваше и връзваше кабели. Познаваше ме и знаеше, че не бива да ме притеснява когато не се чувствам добре. Не ми беше приятно да показвам на хората, че ми е зле.

Не можех да реша дали искам да му разкажа. Не бях сигурна дали искам да говоря с когото и да било по този въпрос. Ако не говорех за това, може би щях да успея да се преструвам, че не съм открила истината. Може би щях да се преструвам, че татко не е извършил онези отвратителни неща.

Същата нощ Ем-бот опита много пъти (по ужасни начини) да ме развесели, очевидно бе прибегнал до списък с методи за емоционална подкрепа. Не му обърнах внимание и някак успях да поспя.

На следващата сутрин се почувствах малко по-добре физически — докато емоционално все още бях развалина. Ем-бот не бъбреше с мен, докато дерях плъхове и когато го попитах какво не е наред, той обясни.

— Някои хора предпочитат да им бъде дадено време да тъгуват сами. Ще престана да разговарям с теб в продължение на два дена, за да разбера дали изолацията ще окаже необходимата подкрепа. Приятно придвижване през етапите на мъката.

След това аз просто… съществувах. Живеех притисната от зловещата истина. Железен юмрук и Коб бяха излъгали за баща ми — но бяха излъгали, за да представят престъплението му като по-незначително. Бяха защитили семейството ни. Ако с мен се бяха държали ужасно като дъщерята на страхливец, какво ли щеше да се случи с дъщерята на предател?

Неочаквано всичко, което Железен юмрук правеше с мен, придоби смисъл. Татко бе убил хора от собствената си ескадра. Нейни приятели. Нищо чудно, че тя ме мразеше. Забележителното бе, че Коб не ме мразеше.

Минаха още четири тежки дни. От време на време ловувах, но през повечето време помагах мълчаливо на Дърдорко да поправи бустера. На няколко пъти ме попита какво ми е и аз почти му казах. Само че поради някаква причина не можах. Това не беше истина, която исках да споделя. Дори с него.

Най-сетне на следващата сутрин трябваше да взема решение. Дали да се върна? Да се изправя ли пред Коб? Можех ли да продължа да се държа като келешче, което не знае какво е подчинение, да плюя по адмирала, след като вече знаех истината?

Можех ли да живея и да летя с този срам?

Оказа се, че отговорът е да.

Имах нужда да летя.

Влязох в стаята за тренировки в 0630, първа от всички. Сега вече бяхме останали четирима.

Авиосимулаторът изглежда бе преминал някаква поправка през отпуска ни. Въпреки че сега работници нямаше, възглавниците бяха махнати, едната страна на Джорген бе открита, жиците вътре се виждаха.

Еф Ем отвори вратата, облечена в чист гащеризон и нови ботуши. След нея дойде Артуро и заговори тихо с нея за играта им от снощи. Останах с впечатлението, че Нед харесва Еф Ем, тъй като той им беше осигурил местата за мача.

— Здрасти — поздрави Еф Ем, когато ме видя. Прегърна ме и ме погали по рамото, следователно мъката ми все още личеше. Дотук с претенциите за силен воин.

Коб отвори вратата, изглеждаше разсеян, пиеше ароматно кафе и четеше някакви доклади. Джорген беше с него, вървеше, както винаги, гордо.

Я чакай. Кога започнах да го възприемам като „горд“?

— Коб — заговори Артуро и надникна от един от тренажорите. — Никой ли не им е казал, че отпускът ни приключва? Как ще се упражняваме?

— Упражненията с холограми вече направиха предостатъчно за вас — отвърна Коб и закуцука покрай нас, без да вдигне поглед. — Остават ви едва пет седмици от пилотската школа. Отсега нататък ще прекарвате по-голямата част от времето си в истински машини. Сутрин ще се срещаме на площадката за излитане.

— Супер — отвърнах аз с ентусиазъм, който не изпитвах.

Коб кимна към вратата и ние излязохме в коридора. Артуро ме настигна.

— Ще ми се да бях повече като теб, Пумпал — рече той.

— Като мен ли?

— Винаги пряма и дръзка — обясни той. — Наистина искам да летя отново. Много искам. Всичко ще бъде наред.

Говореше така, сякаш се опитваше да убеди себе си. Какво ли бе усещането почти да умреш, като него? Да те прострелят, когато си без щит? Опитах се да си представя паниката му, дима в пилотската му кабина, чувството на безпомощност…

— Ти си храбър — отвърнах. — Връщаш се в кокпита — това е най-важното. Не позволи на случилото се да те уплаши.

Поради някаква причина, тъй като тези думи ги изричах аз, те изглежда му вдъхнаха кураж. Как ли щеше да се почувства той, ако научеше, че чувствата ми не са толкова „прями“, нито „дръзки“, както той предполагаше?

Облякохме защитните костюми, след това тръгнахме към площадката за излитане, подминахме подредените ни изтребители Поко. Мястото на Артуро беше празно и аз видях, че говори със Сив, жена от наземния персонал. Тя беше висока, по-възрастна жена с къса бяла коса.

— Трябва да вземем Звезден шест, Амфи — обясни тя на Артуро и посочи. — Корабът ти все още не е готов.

Погледнах към хангара за поправки, откъдето стърчеше носът на неговия изтребител.

— Какво му е? — попита Артуро.

— Оправихме бустера — обясни Сив, — и тествахме подемния пръстен, но трябваше да свалим зареждащото за щита. Все още чакаме ново. Би трябвало да получим следващата седмица. Затова си със Звезден шест, освен ако не искаш да летиш без щит.

Артуро с неудоволствие се насочи към бившия кораб на Кималин. Аз продължих към Звездна десет. Трудно ми беше да мисля за него като за „мой“, след като Ем-бот беше в пещерата. Десет обаче беше добър за мен. Беше свестен боец.

Вместо обичайния наземен персонал, който да ми помогне да се закопчая, открих, че ме чака Коб и стиска шлема ми в ръце.

— Какво има, господине? — попитах го аз.

— Изглеждаш така, сякаш денят ти е доста труден, Пумпал — отвърна той. — Имаш ли нужда от още време?

— Не, господине.

— Длъжен съм да докладвам за състоянието ти пред медицинския екип. Може би трябва да отидеш и да поговориш с тях. Срещни се с един от новите съветници на Тиор.

Вдигнах ръка, показах малката кутийка, която бях взела от библиотеката. Тайните, които, както се оказа, не исках да знам.

— Добре съм, господине.

Той ме огледа, след това взе кутийката. Подаде ми шлема, аз надникнах и видях сензорите вътре.

— Да — потвърди Коб, — все още следят мозъчните ти показатели.

— А открили ли са нещо… важно? — Все още не знаех какво да мисля за всичко това, но мисълта, че лекарите шпионират мозъка ми, докато летя, ме караше да се чувствам неловко.

— Не ми е позволено да говоря по този въпрос, кадет. Въпреки че останах с впечатлението, че са готови да тестват всички нови кадети като използват данните, събрани от теб.

— Наистина ли искате да отида и да се срещна със съветниците? За да ми правят други откачени тестове ли? — Направих гримаса. И без това си имах достатъчно проблеми и без да се питам защо лекарите се тревожат за мозъка ми.

— Нали не се страхуваш от тях? — попита той, пъхна кутийката в предния джоб на ризата си и извади нещо оттам. Беше сгънато листче. — Доктор Тиор е добър човек. Вземи това например.

Обзета от любопитство взех листа и го прочетох.

Разрешение за освобождаване на кадет Спенса Нощносянкова от всички ограничения, пишеше на листа. Дават се пълни привилегии на кадет. Решение #11723.

Беше подписано от адмирал Джуди Айвънс.

— Какво… — попитах. — Защо?

— След посещението ти в лазарета, някой съобщил на доктор Тиор, че живееш сред пустошта и си принудена сама да си хващаш храната. Докторката направи голям проблем, задето си изолирана от ескадрата си и адмиралът най-сетне те подкрепи. Можеш да спиш и да се храниш в сградата на школата.

Усетих огромно, почти смазващо облекчение. О, звезди. Сълзи опариха ъглите на очите ми.

Ангели небесни, макар новината да беше добра, тя ми беше поднесена в неподходящ момент. И без това бях в много крехко емоционално състояние. За малко да ревна на площадката за изстрелване.

— Ами… — едва успях да изрека, — кой ли е уведомил доктор Тиор.

— Страхливец.

— Коб, аз…

— Не ми се слуша — заяви той и посочи кокпита. — Качвай се и се закопчай. Останалите вече са готови.

Той беше прав, но аз трябваше да попитам.

— Коб? Истина ли е? Случилото се на холозаписа от Битката за Висина? Наистина ли баща ми… е направил това?

Коб кимна.

— Огледах го добре, докато бяхме наблизо. Минахме достатъчно близо, за да надникна в кокпита му. Беше той, Спенса. Лицето му беше разкривено от гняв и до днес не мога да се отърся от този образ.

— Защо, Коб? Защо би направил подобно нещо? Какво се е случило там в небето? Какво е видял?

Коб не отговори. Даде ми знак да се кача по стълбата, затова се стегнах и се качих. Той ме последва по стълбата и застана там, на мястото на човек от наземния персонал, докато се настанявах.

Отново огледах шлема със странните сензори в него.

— Наистина ли мислят, че могат да разберат от моя мозък? — попитах. — Мислят, че могат да определят дали аз… дали ще направя същото като татко ли?

Коб стисна ръба на кокпита и се наведе.

— Ти не го знаеш, хлапе, но си в центъра на спор, който се води от поколения. Някои твърдят, че баща ти е доказал, че проявите на страхливост са генетично обусловени. Мислят, че има някакъв… дефект у теб.

Коб помръкна, гласът му стана още по-тих.

— Според мен това са пълни глупости. Не знам какво се е случило с баща ти — не знам защо приятелят ми се опита да ме убие, нито защо бях принуден да го сваля. Убийството му ме измъчва; не мисля, че някога ще мога отново да летя. Онова, в което не вярвам е, че някой е създаден да бъде страхливец или предател. Не, това не мога да го приема. Никога не бих могъл да го приема.

Той посочи към небето.

— Железен юмрук обаче вярва в това. Тя е сигурна, че ти ще се превърнеш или в страхливка, или в предателка. Докажи ѝ, че греши, като се върнеш в небето и станеш пилот за пример — толкова съвършена, че всички да се чувстват засрамени, че са се съмнявали в теб.

— Ами ако са прави? Ами ако наистина съм страхливка, ами ако се окажа…

— Не задавай тъпи въпроси, кадет! Слагай коланите! Ескадрата ти е готова!

— Слушам, господине! — отвърнах на мига и се закопчах. Когато си слагах шлема, Коб стисна ръката ми.

— Какво има, господине? — попитах.

Той се замисли за момент. Погледна на една страна, след това и на другата.

— Някога виждала ли си нещо… странно, Пумпал? — попита той. — В мрака.

— Какво например?

— Очи — поясни тихо той.

Потръпнах и кокпитът ми неочаквано стана по-студен.

— Стотици малки очи — рече той, — които се отварят в мрака, навсякъде около теб. Сякаш вниманието на цялата вселена най-неочаквано е насочено единствено към теб.

Не спомена ли Ем-бот нещо такова… нещо за очи?

— Баща ти говореше такива неща преди инцидента — сподели Коб, видимо потресен. — Освен това казваше… казваше, че чува звездите.

Както бабчето каза, помислих си аз. Както каза и той точно преди да отлети към тях. Да не би да говореше за старото упражнение, на което ни учеше бабчето, да си представиш как летиш между звездите? Имаше ли нещо повече?

На два пъти… на два пъти ми се беше сторило, че ги чувам там горе…

— Виждам от ужасеното ти изражение — заяви Коб, — че изведнъж съм започнал да дрънкам като луд. Звучи глупаво, нали? — Той тръсна глава. — Няма значение. Ако ти, поради някаква причина видиш нещо от онова, което ти описах, кажи ми. Не разговаряй с друг, дори с колегите си от ескадрата и абсолютно никога не споменавай подобно нещо по радиото. Разбрахме ли се, Спенса?

Кимнах. Бях изтръпнала. За малко да му кажа какво бях чула, но се спрях. Коб беше единственият истински съюзник, който имах, но в този момент изпаднах в паника. Знаех, че ако му кажа, че ми се струва, че чувам звездите, той ще ме извлече от пилотската кабина.

Затова си държах езика зад зъбите, докато той слизаше по стълбата. Каза ми да говоря с него, ако видя нещо, не ако чуя. А аз никога не бях виждала нещата, които той описа. Очи ли? Стотици малки очи, които се отварят в мрака, навсякъде около теб…

Потръпнах отново, но си сложих шлема. Днес може и да не бях в най-добра форма. Разтърсена, потресена от новините, сега вече бях напълно объркана. Знаех обаче, че ако не излетя отново, със сигурност ще полудея.

И така, когато Джорген даде знак за излитане, аз го последвах на мига.

41.

Две седмици по-късно се чувствах малко по-спокойна, докато летях на моя изтребител Поко над долини и оглеждах повърхността на планетата.

— Не забелязвам нищо — съобщих по радиото.

— И аз — обади се Еф Ем. Тя летеше до крилото ми.

— Важното е да не си отклонявате вниманието по време на дълъг оглед — заговори женски глас в шлемовете ни. — Да си добър скаут не означава да можеш да виждаш добре, а да не изпускаш вниманието си по време на тази монотонна работа. Не бива да позволявате на ума ви да потъва в мечти.

Значи съм загазила, помислих си аз.

— Ако бъдете зачислени към скаутски екип — продължи жената, позивна: Блясък, — ще получите кораб клас Вал, който вместо деструктори „Стюарт 138“ има само един, „131“, с много по-малка огнева мощ. Затова пък сензорната ви система е по-добра, по-далекообхватна, улавя повече подробности. Опасно е, ако заловите крелянски враг, който лети под радара — но за щастие те често използват все една и съща тактика, когато се опитват да се изплъзнат на наземните ни оръдия. Тъй като знаете какво ще направят, можете да предвидите действията им.

Все едни и същи приказки. Ако знаете какво ще направи врагът, имате предимство. Бях пробвала това по време на битката, когато загина Драйфа. Спасих Кималин, но оставих партньорката си сама.

Никой не ме обвини; бях постъпила правилно, когато се отделих, за да защитя Кималин. Това обаче продължаваше да ме измъчва.

Освен това… вече не обръщах внимание. Опитах се да се съсредоточа и да търся креляни, но знаех, че не съм създадена за подобна служба. Трябваше ми нещо, което да грабне вниманието ми, да ме погълне, също като добра битка.

Блясък продължи да ни залива със съвети. Как да забележим следата на ниско прелитащ кораб по шарките в прахта. Как креляните заобикалят хълмове, когато се опитват да се скрият от скенерите. Как да разберем дали нещо в далечината е кораб или оптическа илюзия. Всичко това бе полезно и важно. Дори да не беше за мен, аз бях доволна, че Коб ни караше да пробваме различни роли. Така опитът ми ставаше по-широк, превръщаше абстрактна тактика като „флангова атака“, изрази като „запасни кораби“ и „скаутски екипи“ в нещо реално.

Чух пропукване в небето. Обучението ни със скаутите се провеждаше по време на истинска битка.

— Как се справяте с… емоциите? — попита Артуро. — Със скаутските задължения, когато… нали се сещате…

— Когато всички останали се бият и може би умират ли? — попита Блясък.

— Да — потвърди момчето. — Всеки инстинкт, който притежавам, настоява, че трябва да полетя към битката. Това тук ми се струва… проява на страхливец.

— Ние не сме страхливци! — повиши глас Блясък. — Ние летим на кораби, които притежават една незначителна частица от въоръжението дори на Поко. Ако попаднем на крелянин, може да ни се наложи да се бием, да ги забавим сами, за да спечелим време за…

— Извинявам се! — прекъсна я Артуро. — Не исках да излезе така!

Блясък въздъхна.

— Ние не сме страхливци. ЗСД ясно показва, че не сме. Но може и да ви се наложи да преглътнете… някой и друг поглед от време на време. Това е част от жертвата, която всички правим, за се уверим, че пещерите на Дръзки са в безопасност.

Завих на няколко пъти в различни посоки, опитах се да се възползвам от времето, за да упражня маневри на ниска височина. Най-сетне падането на отломки зад нас престана и Коб се обади.

Подредихме се във формация, потвърдихме състоянието и местонахождението си и полетяхме към базата, където кацнахме. Докато чакахме наземния екип, аз погледнах към столовата и по устните ми затрепка усмивка. Спомних си как се забих в нея на първия ден.

Нахлулото чувство на вина заличи усмивката ми. Бяха минали едва три седмици от смъртта на Драйфа. Нямаше причина да се радвам.

Сив се качи по стълбата, затова отворих капака на пилотската кабина и си свалих шлема, подадох ѝ го.

— Добро кацане — каза тя. — Има ли нещо по кораба, което трябва да огледаме днес?

— Имам чувството, че контролната сфера опира в нещо — отвърнах. — Сякаш оказва отпор, когато я движа.

— Довечера ще смажем механизма — обеща тя. — Как работи копчето за приемане? Все още ли заяжда? Ние… — Тя продължи да обяснява, докато на близка платформа не се приземи изтребител клас Камдън. От лявата страна на фюзелажа излизаше дим. Сив изруга и се плъзна надолу по стълбата, след това затича натам с още неколцина от наземния персонал.

Сърцето ми се сви, когато видях горкия кораб. Слязох и отидох при Джорген, който бе застанал в края на нашата площадка. Останахме да гледаме пожара. Наблизо кацнаха още бойци и един ми се стори — ако изобщо бе възможно — в още по-ужасна форма. Ангели небесни. Ако това бяха оцелелите, колко ли пилоти бяхме изгубили?

— Ти слушаше ли канала на щурмовия командир? — попитах го аз.

— Да — кимна Джорген. — Притиснали са ги, след това две ескадри противникови кораби ги обстрелвали. Сякаш креляните специално са се целели в точно тези изтребители, без да обръщат внимание на когото и да било друг.

Въздъхнах, когато Артуро и Еф Ем дойдоха при нас. Гледахме мълчаливо как наземният екип измъква пилота в полусъзнание от горящия кораб и спасява живота ѝ. Останалите обливаха кораба с пяна.

— Пумпал, онзи ден се оказа права — обърна се към мен Артуро. — Когато каза, че ЗСД губи войната.

— Не губим — възмути се Джорген. — Не говори такива неща.

— Те са много, ама много повече от нас — натърти Артуро. — И става още по-лошо. Ще ти покажа статистиката. Креляните получават нови попълнения, докато ние не смогваме.

— Издържали сме години — негодуваше Джорген. — Винаги сме усещали, че това е краят на дните. Нищо не се е променило.

Двамата с Артуро се спогледахме. Нито един от нас не вярваше на това.

Най-сетне Джорген ни повика за рапорта след битката с Коб. Тръгнахме към сградата и — колкото и да беше странно — открихме Коб застанал отвън. Разговаряше с някакви хора на входа.

Артуро се закова на място.

— Какво става? — попитах го аз.

— Това е мама — посочи той жената, която разговаряше с Коб. Тя беше облечена във военна униформа. — Ангели небесни.

Той ускори крачка, почти затича, за да стигне по-бързо при Коб и майка си. Забързах и аз, за да го настигна, но Джорген ме стисна за рамото и не ми позволи да продължа.

— Какво? — изсъсках. — Какво става?

Пред нас Коб отдаде чест, когато Артуро спря при тях. Той отдаде чест на Артуро. Погледнах към Джорген и забелязах, че устните му са стиснати в права линия. Пристъпих напред, но той отново ме дръпна назад.

— Остави ги — нареди той. Еф Ем спря при нас, наблюдаваше какво става, без да каже и дума. Изглежда знаеше нещо.

Коб подаде нещо на Артуро. Значка ли беше това?

Момчето погледна значката, след това понечи да я хвърли на земята, но майка му го стисна за ръката. Той постепенно се успокои, след това с нежелание отдаде чест на Коб. Артуро се обърна към нас, след това отдаде чест и на нас.

Майка му отстъпи настрани, а той се обърна бавно и я последва. След тях тръгнаха двама мъже в костюми.

Коб докуцука при нас.

— Може ли някой да ми каже какво стана току-що? — попитах. — Хайде де. Поне намекнете. Трябва ли да се тревожа за Артуро?

— Не — отсече Джорген. — Родителите му го изтеглят от ЗСД. Канят се да го направят от няколко седмици, откакто за малко не го свалиха. Изпаднали са в паника. Това, разбира се, е неофициално. Никой не иска да признае, че се страхува за сина си.

— Задействали са връзките си — добави Коб. — Адмиралът е направил компромис. Артуро получава пилотска значка, но не завършва.

— И как точно става това? — попита Еф Ем.

— Няма никакъв смисъл — съгласих се аз. — Той не е завършил, но става пълноправен пилот.

— Освободен е с почести от служба — уточни Коб. — Официално става, защото ще бъде необходим като супервайзър на товарни полети за семейството си — ако получим достатъчно части, нужни за запалването, ще имаме нужда от тези пратки от другите пещери. Вие тримата, хайде. Да чуем рапорта ви.

Коб тръгна, последван от Еф Ем и Джорген. Тези двамата ми се сториха примирени, сякаш бяха очаквали подобно нещо.

Аз не ги последвах. Бях възмутена заради Артуро. Родителите му го бяха изтеглили просто така.

Джорген очаква същото да се случи с него, спомних си аз. Може би всички те са готови за такова нещо. Поне онези, които са от семействата със заслуги.

Докато стоях пред сградата на школата, за пръв път осъзнах, че съм единственият обикновен човек в ескадрата, стигнал дотук. Това, колкото и да беше необяснимо, ме ядоса. Как смеят родителите му да го закрилят точно когато започна да става опасно? Най-вече против неговото желание.

Джорген спря на прага, а другите продължиха напред.

— Ей — повика ме той. — Идваш ли?

Направих крачка към него.

— Родителите на Артуро никога нямаше да му позволят да лети за постоянно — обясни той. — Честно казано, изненадан съм, че им трябваше толкова много време, за да изпаднат в паника.

— И с теб ли ще се случи същото? Да не вземе утре и твоят баща да дойде?

— Все още не. Артуро няма да влиза в политиката, за разлика от мен. Трябва да изкарам няколко битки като пълноправен пилот преди родителите ми да ме изтеглят.

— Значи малко опасност, след това ще бъдеш защитен. Глезен. На безопасно място.

Той трепна.

— Наясно ли си, че единствените от екипа ни, които умряха, бяха обикновените — сопнах се аз. — Бим, Утринна роса, Драйфа. Сред тях няма нито един от дълбоките пещери!

— Те бяха и мои приятели, Пумпал.

— Ти, Артуро, Нед, Еф Ем. — Бодвах го с пръст в гърдите след всяко име. — Вие бяхте преминали обучение предварително. Имахте предимство, което ви опази живи, докато страхливите ви семейства не ви осигурят по някой и друг медал и не започнат да ви показват като доказателство, че сте много по-добри от останалите от нас!

Той стисна ръцете ми, за да престана да го бода в гърдите, но аз не бях бясна на него. По погледа му разбрах, че той е точно толкова възмутен, колкото съм и аз. Не му беше никак приятно, че е вързан по този начин.

Стиснах пилотския му гащеризон с две ръце. След това беззвучно отпуснах чело на гърдите му. Бях колкото възмутена, толкова и уплашена. Страхувах се да не изгубя още приятели.

Джорген се напрегна, най-сетне пусна раменете ми и — тъй като не знаеше какво друго да направи — ме прегърна. Би трябвало да се почувстваме неловко. Вместо това се оказа успокояващо. Той разбираше. Чувстваше загубата също като мен.

— Почти не бях истинска част от тази ескадра — прошепнах, — а сега тя е разпарчетосана отново. От една страна се радвам, че той е в безопасност и ще бъде в безопасност, но от друга страна съм ядосана. Не можеше ли и Драйфа да е в безопасност, или пък Бим?

Джорген не отговори.

— Коб ни каза още първия ден, че само един или двама от нас ще успеят — продължих. — Кой е следващият, който ще умре? Аз? Ти? Защо след десетилетия дори не знаем с кого се бием и защо го правим?

— Знаем защо, Спенса — отвърна тихо той. — За Огнен рай и Висина. За цивилизацията. А ти си права, че начинът, по който правим нещата, не е справедлив. Само че това са правилата, по които играем. Те са единствените, които знам.

— Защо при теб всичко опира до правилата? — попитах, челото ми все още притиснато в гърдите му. — Ами емоциите, какво ще кажеш за чувствата?

— Ами… не знам. Аз…

Стиснах очи и се притиснах по-близо. Мислех за ЗСД, за Висина и Огнен рай, за факта, че вече нямаше на какво да се противопоставям. Цял живот се борех срещу онова, което говореха за татко.

Какво да правя сега?

— Изпитвам много чувства, Пумпал — рече най-сетне той. — В момента се чувствам много неловко. Дори не съм предполагал, че си от хората, които си падат по прегръдките.

Пуснах гащеризона му и той отпусна ръце.

— Ти ме награби пръв — настоях.

— Ти ме нападаше!

— Едва докосвах гърдите ти, за да подчертая каквото казвах.

Той изви очи и моментът свърши. Колкото и да беше странно — когато отидохме при Еф Ем и тръгнахме към новата ни класна стая, — осъзнах нещо. Наистина се чувствах по-добре. Съвсем малко по-добре, но на фона на това какъв беше животът ми напоследък, бях готова да приема малкото, колкото и незначително да беше то.

42.

Дни по-късно, двете с Еф Ем се хранехме с ескадри Мастилница и Нощна буря, другите две кадетски ескадри, започнали по същото време като нас. От тях бяха останали общо шест човека, което означаваше, че сборната ни ескадра няма дори десет човека.

По-голямата част от разговора се въртеше дали трябва или не трябва да ни събират в една ескадра. Ако това се случеше, кое име щяхме да запазим? Еф Ем настояваше за съвършено ново име, макар аз да бях на мнение, че след като ние си имаме командир — другите две бяха загубили своите, — трябва ние да командваме.

Мълчах и дояждах бързо. Очаквах адмиралът да връхлети и да ме изгони. Храната беше невероятна и вместо стария закърпен гащеризон, получих три нови, които ми ставаха идеално.

Останалите кадети се притесняваха от завършването.

— Аз ще стана скаут — каза Забележка, шумно момче, подстригано на паничка. — Вече получих покана.

— Скучна работа — заяви Еф Ем.

— Наистина ли? — подхвърли едно от момичетата. — Мислех, че ще ти хареса, нали все говориш за „агресията на Дръзки“.

— Но пък се очаква — заяви Еф Ем. — Дори да съм добра в това, което върша.

Докато слушах, се питах дали семейството на Еф Ем също ще я изтеглят, въпреки че тя не беше дете на важни личности като Джорген, който щеше да започне работа в съвсем различна държавна структура. Разсеяно се запитах какво ли би било да присъствам на една от напудрените държавни вечери. Представих си какъв прекрасен скандал ще се разрази. Дъщерята на небезизвестния страхливец.

Всички, разбира се, щяха да бъдат твърде любезни и нямаше да кажат нищо, така че щяха да ме изтърпят, докато аз — като примитивна варварка — щях да сърбам супата, да се оригвам шумно и да се храня с ръце. Джорген просто щеше да извие очи.

Тази фантазия ме накара да се усмихна, но след това се намръщих. Защо мислех точно за Джорген?

Останалите на масата се разсмяха, когато някой спомена позивната на Артуро, която не можеха да произнесат.

— Сигурно е тихо в класната ви стая, откакто той напусна — отбеляза Драма, момиче с акцент, подобен на този на Кималин.

— Ще оцелеем — отвърна Еф Ем. — Въпреки че е странно, откакто го няма. Няма кой да ми обяснява нещата, които вече знам.

— Каква странна ескадра сте — отбеляза Драма. — Познавам Джорген и се обзалагам, че той не отваря уста, освен за да ви дава нареждания или да се заяде за нещо. Нали така? А Пумпал очевидно е мълчалива. Така че полетите ви вероятно преминават в мълчание. Нашата линия винаги бълбука от приказки, въпреки че сме само четирима.

Колегите ѝ се защитиха добродушно, но аз се замислих над казаното за мен. Мълчалива ли? Те си мислеха, че съм мълчалива.

Напоследък бях доста резервирана. Но чак мълчалива? Не бих допуснала, че някой в живота би ме определил като мълчалива. Ха.

Обядът приключи и след като почистихме масата, Еф Ем кимна към спалното помещение.

— Ще си почиваш ли? Или ще потренираш?

— Нито едното, нито другото — отвърнах. — Тази вечер имам нужда от разходка. — Трябваше да проверя Ем-бот и Кръвожадния. Бяха минали няколко дни, откакто се видяхме за последно.

— Както кажеш. — Тя се поколеба. — Кажи, все още ли се притесняваш за Артуро? Той ще лети, само че няма да участва в мисии.

— Разбира се — отвърнах. — Знам. — Звезди. Дни по-късно тя си мислеше, че все още имам нужда от утеха.

Излязох от базата. Трябваше да отида и да потренирам, но се чувствах виновна, че съм оставила Ем-бот сам толкова дълго. На няколко пъти се отбивах, за да помагам на Дърдорко с бустера, но откакто живеех в базата, ми беше трудно да намирам време. Исках да се насладя на привилегиите, които ми бяха отказвани толкова дълго.

Светлината бе приглушена, за да покаже, че е нощ, въздухът беше хладен, докато вървях по познатия маршрут по прашната земя. Беше освежаващо да се махна от вида и мириса на Висина, отново да бъда под небето.

Стигнах пещерата и влязох със светлинното въже, стегнах се да чуя обичайното негодувание. Ем-бот никак не харесваше новото положение. Беше убеден, че ще изгние, че подпрограмите на личността му ще деградират, тъй като не се използват.

Стъпих на земята.

— Здрасти — подвикнах и гласът ми проехтя.

— Здрасти! — Кръвожадния беше на близката скала. Осветих го с гривната, след това го почесах по главата.

— Убийствен-бот — подвикнах в мрака.

— Трябва да обсъдим този прякор — рече гласът му. — Не съм се съгласявал да ме наричаш по този начин.

— Ако не си измислиш идейна позивна, някой друг ще ти измисли. — Усмихнах се, приближих до кораба като очаквах да започне да негодува за нещо друго. Той обаче мълчеше, когато приближих. Да не би нещо да не беше наред?

— Е? — започна той. — Е?

— Ами… — Сега пък какво бях направила?

— Развълнувана ли си? — попита той. — Направо да се пръснеш! Не е ли страхотно?

Страхотно ли?

Бустерът, сепнах се аз. Дърдорко беше приключил с инсталирането. Почти не бях проследила процеса — последните седмици бяха напрегнати. Инструментите му ги нямаше, наоколо беше почистено и на фюзелажа на Ем-бот бе оставена бележка.

Кръвожадния седеше на крилото близо до бележката.

— Тъпо изчадие, което единствено знае да имитира безсмислен живот — заяви той в тръбяща имитация на гласа на Дърдорко. — Ангели небесни! Ангели небесни! Ангели небесни! Ангели небесни и небесни ангели!

— Внимавай, момче — рекох аз. — С тази уста ще те вземат на мига в някой наземен екип.

Той издаде серия от блъскащи звуци, имитираше звука на чук в метал — нещо, което бе чувал непрекъснато през изминалите няколко седмици.

Посегнах към бележката. Приключих, пишеше в нея. Щях да го взема и да го тествам, но реших, че ти трябва да го пробваш първа. Освен това няма да се учудя, ако изкуственият интелект реши да ме катастрофира нарочно.

Работата по този кораб беше най-прекрасното време в живота ми (да не си посмяла да го кажеш на Ем-бот). Чертежите, които направих… нещата, които научих… аз ще променя ЗСД, Пумпал. Ще трансформирам начина, по който летим и се бием. Не само че ме одобриха за инженерния корпус, но ми предложиха пост направо при дизайнерите. Започвам утре.

Благодаря ти, че ми даде шанса да открия чрез тази работа собствените си мечти. Радвай се на кораба си. Надявам се той да се окаже точно това, за което си мечтала.

Отпуснах ръка и погледнах опасните, заострени крила на Ем-бот. Наземните светлини на кораба заблестяха, осветиха цялата му дължина. Моят кораб.

Моят. Кораб.

— Е? — обади се Ем-бот. — Ще летим ли?

— Ангели небесни, да!

43.

— Подемен пръстен онлайн — докладваше Ем-бот, докато се издигахме бавно във въздуха. — Бустер и маневреност онлайн. Животоподдържаща система онлайн. Комуникации и стелт механизъм онлайн. Светлинно копие и ОМП антищит онлайн.

— Не е зле, Дърдорко — рекох.

— Деструкторите са все още офлайн — заяви Ем-бот. — Както и самовъзстановяването и хипердрайва.

— Тъй като все още не знам какво е това последното, ще го приемем за даденост. Включил ли си стелта?

— Разбира се. Нали обещаваш, че днес няма да влизаме в бой?

— Никакъв бой — обещах. — Просто един бърз полет, за да тестваме бустера.

Издигнахме се през несъществуващия таван и аз усетих как се напрягам, колко съм развълнувана. Летях всеки ден, но сега беше различно. На фона на контролния панел на Ем-бот, дори най-сложните кораби на ЗСД изглеждаха простички, затова се придържах към бутоните, които разбирах.

Откритото небе ме зовеше. Опитах се да се успокоя, отпуснах се назад на седалката. Контролната сфера, дроселът и лостът за височина бяха съвсем същите като тези, които познавах. Можех да се справя.

— Готова ли си? — попита Ем-бот.

В отговор включих на свръхскорост.

Изстреляхме се напред и напредналото му овладяване на джи форса се включи на мига. Очаквах да бъда притисната към седалката, но дори не усетих скоростта, макар да бяхме на максимална свръхскорост.

— Ангели небесни-и-и — прошепнах.

— Хубаво е, а? — обади се Ем-бот. — Много по-добър съм от онези кораби, с които си губиш времето.

— Може ли да ускорим повече от това?

— Не и с един бустер. При мен е предвидено място за два малки бустера под крилата, така че е възможно.

Ускорихме малко по-бавно отколкото ставаше с Поко — което бе лесно обяснимо при положение, че бяхме по-тежки от моя клас изтребител, а използвахме същия бустер. Забелязах разликата, когато набрахме скорост. Минахме над Маг-6, Маг-7, Маг-8… Ангели небесни, едно Поко щеше да се тресе и всеки момент да се разпадне. Само че Ем-бот достигна Маг-10, а аз не усетих нищо. Беше гладко пътуване, също както при Маг-1.

Опитах няколко маневри при тази скорост и машината откликваше на всички команди. От доста време не ми се беше случвало да компенсирам случайни завои, но бързо се справих. Намалих до обичайната скорост за близък бой и упражних лавиране, след това остри завои.

Всичко мина толкова добре, че ускорих на Маг-3 отново, след това изпълних няколко сложни маневри за избягване на противника. Отклонения встрани, завъртане и рязък лупинг с превключване на свръхскорост при спускането.

Това бе съвършенство. Истинско съвършенство.

Трябваше да се качи Дърдорко в това чудо. Или може би Джорген. Дължах му го, задето ми помогна с бустера. Той щеше да мрънка, задето съм го принудила да дойде чак до моята дупка — тъй като той мрънкаше и се цупеше почти за всичко — но определено щеше да се наслади на летенето. Да се извисиш, да се освободиш от всички задръжки и очаквания и…

И… защо изобщо следвах тези мисли отново? Тръснах глава, насочих вниманието си към летенето.

— Помисли си само колко страхотен ще бъдеш в битка — казах на Ем-бот.

— Ти ми обеща.

— Обещах тази вечер да не те включвам в битка — отвърнах. — Но не съм обещавала да не опитвам да променя мнението ти. Защо се страхуваш?

— Не се страхувам. Следвам заповеди. Освен това с какво ще бъда полезен в битка? Нямам деструктори.

— Не ти трябват. ОМП работи, както и светлинното копие. С твоята маневреност и тези инструменти можем направо да разбием креляните. Те ще гонят сянката ни, след това сянката ни ще погълне техните! Ще бъде направо невероятно!

— Пумпал — заговори той. — Заповедите ми са да не участвам в битки.

— Ще намерим начин да променим това. Не се притеснявай.

— Ами… — той не беше убеден. — Може би… може да направим нещо, което да задоволи необичайното ти човешко желание да участваш в истинска битка. Тръпка ли искаш? Ами ако ти прожектирам битка?

— Като симулатор ли?

— Нещо такова! Мога да прожектирам холограма с повишена достоверност на капака на кокпита и така ще имаш чувството, че участваш в битка. Така ще се преструваш, че се опитваш да бъдеш убита, докато на мен няма да ми се налага да пренебрегвам заповедите си.

— Какво? — попитах аз, обзета от любопитство. Поне щях да тествам как реагира по време на симулация. — Да го направим.

— Иди на единайсет хиляди фута и аз ще те пусна в битката за Висина.

— Но аз върнах касетата на Коб.

— Направих копие. — Той се поколеба за момент. — Зле ли постъпих? Мислех, че ще пожелаеш…

— Не, не, всичко е наред. Това ли е единствената битка, която можеш да ми пуснеш?

— Единствената, която е 3-D. Това проблем ли е? О! Баща ти. Това е битката, в която баща ти е станал предател, нещо към което си емоционално уязвима заради чувствата за предателство и несъответствие! О-па.

— Всичко е наред.

— Вместо това мога да се опитам да…

— Всичко е наред — натъртих аз и отидох на височината, която той беше посочил, като използвах дросела, за да заема позиция. — Започни симулацията.

— Добре, добре. Няма нужда да се цупиш само защото съм те обидил.

В миг се озовах насред битката.

Беше като симулация, с тази разлика, че се намирах в истински кораб. Всичко холограмно блестеше и бе леко прозрачно, сякаш бях заобиколена от призраци — което бе точно така, защото можех да различа реалността и да не се натъкна неочаквано на скала или нещо друго.

Ем-бот каза, че просто ще пусне записа върху капака, но на мен ми се струваше триизмерен. А пък боят беше невероятно реалистичен, особено когато включих бустера и се присъединих — Ем-бот дори се постара да пресъздаде звуците в кокпита, докато корабите профучаваха покрай нас.

— Мога да симулирам деструктори — заяви Ем-бот, — въпреки че не са ми инсталирани.

Ухилих се, след това заех позиция с два изтребителя на ЗСД. Когато се гмурнах в преследване на крелянски кораб, на който някой друг беше свалил щита с ОМП, Ем-бот промени симулацията и целта ми експлодира в приятен облак от светлина.

— Добре — подхвърлих. — Как да активирам сензорите за близост?

— Аз мога да ги активирам. Готово.

— Много удобно. Какво друго можеш да изпълняваш с вербална команда?

— Имам достъп до комуникациите и стелт активатора, мога да включа отново щита, когато кажеш. Според галактическия закон обаче ми е забранено да контролирам бустери и оръжейни системи — включително ОМП. Нямам физическа връзка с тези системи, освен за да направя диагностика.

— Добре тогава — отвърнах. — Включи говора на щурмовия командир — искам да чуя записите, все едно са в реално време.

— Дадено — отвърна той и радиото се включи. — Искам да подчертая, че аудиото може да не е в синхрон в образа, тъй като ти въздействаш на прогреса на битката.

Кимнах и се хвърлих в битката.

И беше великолепно. Лавирах и стрелях, включвах ОМП и увеличавах скоростта. Променях траекторията си през виртуалното бойно поле, пълно с бляскави светлини, експлодиращи кораби и отчаяни бойци. Управлявах невероятно маневрен кораб, чувствах как се адаптирам към него, как предимството е мое. Свалих четирима креляни за половин час — личен рекорд, — без да понеса никакви поражения освен няколко бегли одрасквания по щита.

Най-важното бе, че съм в безопасност. Нито един от приятелите ми не беше в опасност. Беше съвършено ново ниво на симулация, но без заплаха за живота на когото и да било.

Страх, шепнеше нещо у мен. Страх от битка. Страх от загуба. Този глас почти не спираше да говори вече.

По челото ми изби пот, сърцето ми блъскаше. Съсредоточих се над крелянин, обстрелван с деструкторен огън от друг кораб. Щитът му щеше да падне всеки момент. Прицелих се и…

Покрай мен профуча кораб, деструкторите бълваха огън, той ме изпревари в атаката и взриви кораба. Познах го веднага. Беше татко.

Друг кораб зае мястото си на партньор зад баща ми.

— Ем-бот — заговорих аз и усетих как потръпвам. — Включи аудио за тези двамата.

Каналът пропука, гласът на щурмовия командир заглъхна. Вместо това се включих в директната линия между татко и Мелез.

— Добър изстрел, Преследвач — зазвуча гласът на Коб. Беше неговият глас, но без циничното звучене. — Горещи скали, днес си направо неудържим!

Татко направи лупинг. Последвах го и застанах зад него, от другата страна на Коб. Бях партньор… на татко. Най-великият човек, когото някога бях познавала.

Предателят.

Мразя те, помислих си аз. Как си могъл да направиш онова, което си направил? Не се ли замисли какво ще причиниш на семейството си?

Той зави и аз го последвах, придържах се към блестящата му, прозрачна форма, докато преследваше два крелянски кораба.

— Ще включа ОМП. Виж дали ще успееш да ги свалиш.

Потиснах неочаквано избуялите чувства, когато чух отново гласа на татко. Как бе възможно едновременно да мразя и обичам този човек? Как да свържа образа му — толкова висок в деня, когато излязохме на повърхността — с ужасните неща, които научих, че е направил?

Стиснах зъби и се опитах да се фокусирам над битката. Креляните се включиха в огромното меле от кораби, почти се сблъскаха с изтребители на ЗСД. Татко ги последва, изви в лупинг. Коб изостана.

Аз не се откъсвах от татко, държах се плътно до крилото му. В този момент преследването бе всичко и светът около мен изчезна. Бяхме единствено аз, призракът на татко и вражеският кораб.

Завой надясно.

Бързо изправяне.

Нов завой.

Отново надясно.

Заобиколи тази експлозия.

Вложих всичко в това преследване и въпреки това изостанах малко. Завоите на татко бяха твърде остри, движенията твърде точни. Въпреки че разчитах на по-добрата маневреност на Ем-бот, татко беше по-добър от мен. Той разчиташе на дългогодишен опит и знаеше кога да ускори, кога да завие.

Имаше нещо… нещо повече…

Съсредоточих се над крелянския кораб. Той зави надясно. Татко го последва. Той се устреми нагоре. Татко го последва. Зави наляво…

Татко зави наляво. Мога да се закълна, че го направи частица от секундата преди крелянина.

— Ем-бот — повиках го аз. — Отбележи времето на завоите на татко в сравнение с тези на крелянския кораб. Възможно ли е да реагира преди тях?

— Това е напълно невъз… Я!

— Какво? — попитах.

— Струва ми се, че правилното възклицание е АНГЕЛИ НЕБЕСНИ. Спенса, баща ти се движи преди креляните. Става част от секундата по-рано, но е истина. Изглежда записът ми, незнайно как, е изгубил синхрона си. За мен е напълно невъзможно един човек да предвиди ходовете толкова точно.

Присвих очи, включих на свръхскорост и отново се включих в преследването. Не спрях, докато не се озовах вътре в очертанието на кораба на татко, а сиянието на холограмата ме обгръщаше. Съсредоточих се не над него, а над крелянския кораб и се опитах да го следвам, докато се опитваше всячески да се измъкне.

Ляво. Дясно. Завъртане. Височина…

Не можех да го направя. Баща ми го следваше, не го изпускаше нито за секунда, след това включи ОМП, за да свали щита на врага. Те се завъртяха един около друг в усукан лупинг, също като две преплетени въжета. Аз напълно им изгубих дирята, изпаднах от сложната маневра, когато татко — незнайно как — дезактивира бустера в точния момент, за да изостане зад врага.

Крелянинът умря сред огнена светлина.

Татко се измъкна от гмуркането в мига, в който Коб извика възторжено по линията. Младият Коб определено бе ентусиаст.

— Преследвач — подхвърли той. — Те се оттеглят. Победихме ли… успяхме ли?

— Не — отвърна татко. — Прегрупират се. Да се върнем при другите.

Изчаках в моя кораб, наблюдавах как Коб и татко се връщат при другите пилоти.

— На това му се казва върховно пилотиране — похвали го Железен юмрук. — Само че, Преследвач, внимавай. Непрекъснато губиш партньора си.

— Дрън дрън дрън дрън дрън — сряза я Коб. — Преследвач, престани да взривяваш всичко; изглеждам много нескопосан. Честно, Железен юмрук.

— Ние се бием за оцеляването на цялото човечество, Мелез — отвърна Железен юмрук. — Поне веднъж се надявам да чуя нещо зряло от теб.

Усмихнах се.

— Тя звучи също като Джорген, когато ни казва нещо.

След това се обърнах и погледнах към креляните, които се прегрупираха в далечината. Наблизо изтребителите на ЗСД се подредиха отново в ескадри.

Знаех какво следва.

— Я погледни дупката в отломките горе — посочи Коб. — Рядко се вижда такова подреждане… Преследвач?

Вдигнах поглед, но симулацията не стигаше толкова високо, че да ми покаже отломките, за които говореха.

— Преследвач, какво има? — попита Коб.

— Това дефектът ли е? — попита Железен юмрук.

— Мога да контролирам дефекта си — отвърна татко. — Само че… — Какво беше това? Не бях чувала тази част преди.

Той мълча известно време.

— Чувам звездите. Виждам ги, Коб — рече татко. — Също както ги видях по-рано днес. Дупка в пояса отломки. Мога да мина през нея.

— Преследвач! — повика го Железен юмрук. — Остани в редицата.

Тази част я чух и миналия път. Изпитвах ужас да я чуя отново, но не можех да се насиля да накарам Ем-бот да я изключи.

— Мога да се промъкна, Джуди. Трябва да опитам. Трябва да видя. Чувам звездите.

— Върви — прошепнах заедно с Железен юмрук. — Вярвам ти.

Тя му беше имала доверие. Той не беше нарушил заповедите; той бе тръгнал с нейното разрешение. Това за мен имаше значение на фона на онова, което предстоеше да се случи.

Корабът на татко се завъртя, подемният пръстен сочеше надолу. Носът на самолета се устреми нагоре, той включи бустерите.

Видях го как полита и в ъглите на очите ми се събраха сълзи. Не можех да гледам повече. Не и отново. Моля те. Татко…

Посегнах към него. Протегнах ръка, колкото и да беше глупав жестът и… и с…

С нещо друго.

Тогава там горе чух нещо, идваше отгоре. Беше звук като хиляди музикални ноти, чиито звуци се преплитаха. Представих си, както бабчето ме беше учила, как се устремявам нагоре. Насочвам се към звездите…

Кокпитът ми притъмня, потънах в пълен мрак. След това около мен се появиха хиляди точици светлина.

Тогава тези точици се разтвориха. Милиони бели очи, също като звезди, всички се насочиха към мен, гледаха право в мен. Интересувах ги само аз. Те ме виждаха.

— Изключи! — изкрещях.

Тъмнината изчезна. Очите изчезнаха.

Бях отново в кокпита.

Опитвах се да си поема дъх, вдишвах и издишах, потях се.

— Какво беше това? — попитах, без да крия, че съм изпаднала в паника. — Какво ми показа? Какви бяха тези очи?

— Объркан съм — рече Ем-бот. — Нищо не съм направил. Не разбирам какви ги приказваш.

— Защо не пусна тази предишна част от разговора миналия път? Защо я скри от мен?

— Не знам откъде да започна! — отвърна Ем-бот. — Мислех, че искаш да чуеш тази част със звездите!

— Ами разговорът за дефекта? Ти знаеше ли за това?

— Хората имат много дефекти! — отвърна той с хленчещ глас. — Не разбирам. Мога да обработвам данни хиляда пъти по-бързо от ума ти, въпреки това не успявам да те следвам. Извинявам се, не знам!

Вдигнах ръце към главата, косата ми беше овлажняла от потта. Стиснах очи и продължих да дишам.

— Извинявам се — рече отново Ем-бот с тих глас. — Това трябваше да те развълнува, но аз се провалих. Трябваше да предвидя, че крехката ти човешка психика ще бъде повлияна от…

— МЛЪКВАЙ!

Корабът млъкна. Сгуших се в кокпита, опитах се да се захвана за здравия си разум. Какво се беше случило със самоувереността ми? Къде отиде детето, което бе толкова сигурно, че може да срази целият крелянски флот съвсем сама?

Остана някъде назад във времето, както детството на всеки друг…

Не мога да преценя колко дълго стоях така, прокарвах ръце през потната коса, поклащах се напред и назад. Ужасно главоболие ме притисна, пронизваща болка зад очите, сякаш някой завинтваше очите ми към черепа.

Болката ме накара да се съсредоточа. Помогна ми да се стегна, докато най-сетне забелязах, че все още се рея. Бях сама над празното поле, в чернотата на нощта.

Просто се върни, казах си аз. Иди да поспиш.

Неочаквано това ми се стори единственото, което исках най-много на света. Отначало бавно протегнах ръце към контрола и се насочихме към координатите на нашата дупка.

— Сега вече се страхувам от смъртта — рече тихо Ем-бот, докато летяхме.

— Какво? — попитах рязко.

— Написах подпрограма — обясни той, — за да симулирам чувствата на страх от смъртта. Исках да знам.

— Това е глупаво.

— Знам. Само че не мога да я изключа, защото се страхувам повече от това. Не е ли по-лошо, ако не се страхувам от смъртта?

Заех позиция над нашата дупка.

— Радвам се, че можах да летя с теб — каза Ем-бот. — За последен път.

— Това ми се струва… окончателно — рекох аз и нещо в мен потръпна в очакване.

— Трябва да ти кажа нещо — рече той. — Само че се притеснявам, че ще ти причиня допълнително емоционално сътресение.

— Казвай.

— Ама…

Говори.

— Аз… аз трябва да се изключа — заяви Ем-бот. — Сега вече ми е ясно, че ако ти позволя да се качваш в небето, ти няма да успееш да избегнеш битката. Такава е природата ти. Ако това продължи по същия начин, аз със сигурност ще бъда принуден да наруша дадените ми заповеди.

Приех казаното като физически удар, свих се. Не бе възможно да казва онова, което си мислех, че казва.

— Притаи се, каза той, когато се спуснахме в пещерата. Зареди с провизии. Не се включвай в битки. Това бяха заповедите ми и аз трябва да изпълня нарежданията на пилота. Така че това е последният път, в който летим заедно.

— Аз те поправих. Ти си мой.

Кацнахме.

— Сега ще се дезактивирам — рече той. — Докато пилотът ми не ме събуди. Извинявам се.

— Твоят пилот е мъртъв, при това от столетия! Сам го каза!

— Аз съм машина, Спенса — отвърна той. — Мога да симулирам чувства. Само че не ги притежавам. Трябва да следвам програмата си.

— Не, не трябва! На никой от нас не му се налага да го прави!

— Благодаря ти, че ме поправи. Сигурен съм, че… пилотът ми… ще бъде благодарен.

— Ти ще се изключиш завинаги — настоях. — Ще умреш, Ем-бот.

Последва мълчание. Светлините на конзолата започнаха да угасват една след друга.

— Знам — отвърна тихо той.

Отворих капака на кокпита, след това освободих коланите и се надигнах.

— Добре! — рекох. — Добре, умри като другите!

Скочих долу, след това се отдръпнах, когато светлините му за кацане се замъглиха, докато единствено няколко червени светлини в кокпита останаха да светят.

— Не го прави — помолих и неочаквано се почувствах съвсем сама. — Лети с мен. Моля те.

Последните светлини угаснаха, оставиха ме в пълен мрак.

44.

През следващите няколко дни тренирах на кораби, които ми се струваха тромави. Обикновени. Бяха с много по-ниско качество в сравнение с великолепните моменти, прекарани в кокпита на Ем-бот. Не помагаше и фактът, че използвахме тежки изтребители: клас Ларго, които бяха въоръжени до зъби с деструктори, а някои дори с ОМП ракети.

След това се прехвърлихме на изтребители клас Слатра, които приличаха повече на лъскави совалки или товарни кораби, вместо на истински изтребители. Те бяха снабдени с много на брой превключватели за защитен щит, които непрекъснато осигуряваха бариера за сигурността на особено важни товари или лица.

Те си имаха своето място и предназначение, но бяха твърде едри и тежки, така че нито летяха по-бързо от крелянските кораби, нито бяха по-маневрени от тях. Затова повечето пилоти летяха на клас Поко или клас Фреза, все кораби, които успешно следваха скоростните прихващачи на креляните.

Дори когато тренирахме на сравнително бързите Фреза, всеки завой — всяко задействане на бустера — ме караше да мисля как скорострелно откликваше Ем-бот. Затова започнах да се питам дали не бе настъпил моментът да разкажа на ЗСД за него. Той ме беше изоставил. Очевидно програмата му беше развалена. Така че имах пълното право да изпратя екип от инженери в пещерата, за да го разглобят.

Той бе просто машина. Защо тогава да не изпълня намеренията си?

Ти притежаваш свободна воля, бях му казала аз. Можеш сам да избираш…

— Внимавай, Пумпал! — предупреди ме Еф Ем и аз се стреснах. Бях се приближила прекалено много до нея. Ангели небесни, трябваше да внимавам как летя.

— Извинявай — отвърнах. Хрумна ми, че има недостатъци, когато си тренирал в симулатор, където можеш да се взривиш и отново да се включиш в битката. Изглежда бях придобила лоши навици, които можеха да се обърнат срещу мен сега, докато летяхме на истински кораби и имаше истински последствия.

Правихме сложни упражнения във формации от по трима, разменяхме местата си. Най-сетне Коб ни повика обратно в базата.

— Пумпал и Еф Ем — рече той, — и двете сте по-добри на малките кораби.

— Няма ли всички да сме по-добри на тях? — обади се Джорген. — От месеци тренираме на Поко.

— Не — отвърна Коб. — Ти, специално, ми се струва, че ще се справиш чудесно на един Ларго.

— Иска да ти каже, Джорген, че си бавен — отбеляза Еф Ем. — Нали така, Пумпал?

Изръмжах нещо в отговор, разсеяна от мисли за Ем-бот. И за Драйфа. И от спомените за очите, които бяха около мен, както Коб ме беше предупредил. И…

— И ангели небесни. — Събираше ми се прекалено много.

— На нея ѝ харесва, когато летя бавно — заяви Джорген и се насили да се изсмее. — По-лесно ѝ е да се разбие в мен, ако реши. — След толкова месеци, той все още помнеше случая, когато победих, като се разбих в него. Не казах нищо, защото се почувствах засрамена и разочарована.

Поехме обратно и колкото и да бе дразнещо, казаното от Джорген се оказа истина. Като командир, той можеше да ме засича и предизвиква.

— Пумпал — повика ме той. — Какво не е наред?

— Нищо.

— Не ти вярвам — отвърна той. — Ти пропусна супер възможност да ми се присмееш.

Истината бе… истината бе, че исках да говоря с него. Едва не го направих, но нещо ме възпря. Може би собствените ми страхове. Те ми попречиха да говоря с Дърдорко, когато разбрах за татко и не ми позволиха да споделя с Коб — чак досега — какво съм видяла.

Целият ми свят се рушеше около мен. А пък аз се борех отчаяно да го опазя, държах се за онова, на което преди разчитах — на самоувереността си. Така отчаяно ми се искаше да бъда онази, която бях преди, момичето, което поне се преструваше, че не ѝ пука от нищо.

Джорген прекъсна връзката и до Висина летяхме в пълно мълчание. Щом пристигнахме, съобщихме, че сме готови за приземяване и кацнахме.

— Добра работа свършихте днес — похвали ни Коб. — Имам позволение да ви дам допълнителен половин ден отпуск, за да се подготвите за завършването след две седмици.

Свалих си шлема и го подадох на жената от наземния екип, след това равнодушно я последвах по стълбата. Свалих защитния костюм и почти не погледнах Еф Ем, след това натъпках ръце в джобовете на гащеризона и тръгнах да обикалям територията на ЗСД.

Половин свободен ден. Какво да правя? Преди щях да се върна в пещерата, за да работя над Ем-бот, но сега вече не. Това бе приключило. Писах, за да кажа на Дърдорко — тайно — че първият полет се е получил, но не му съобщих, че корабът се е изключил. Притеснявах се, че той ще настоява да предадем Ем-бот на ЗСД.

Озовах се в овощната градина, точно пред стената на базата. Но притихналите дървета не ми предложиха обичайното спокойствие както преди. Вече не знаех какво искам, но определено не бяха дървета.

Забелязах малките хангари близо до овощната градина. Един беше отворен и в него се виждаше син автомобил и сянка, която се движеше около него, докато Джорген вадеше нещо от багажника.

Върви, настояваше нещо у мен. Върви поговори с него, с някого. Престани да се страхуваш.

Застанах пред гаража. Джорген затвори багажника, след това се стресна, изненадан, че ме вижда.

— Какво има, Пумпал? — попита той. — Не ми казвай, че ти трябва още една енергийна матрица.

Поех си дълбоко дъх.

— Веднъж каза, че ако имаме нужда да поговорим с някого, да се обърнем към теб. Каза, че това била работата ти на командир, да разговаряш с нас. Сериозно ли говореше?

— Аз… — Той сведе поглед. — Пумпал, извадих тези думи от наръчника си.

— Знам. Но сериозно ли го каза?

— Да. Моля те, кажи ми какво не е наред. Да не би да е заради напускането на Артуро?

— Всъщност, не — признах. — Въпреки че и това ми оказа влияние. — Прегърнах се, сякаш се опитвах да се стегна. Можех ли да му кажа? Можех ли да го изрека?

Джорген заобиколи колата, след това седна на предната броня.

— Каквото и да е станало, мога да го оправя.

— Нищо не оправяй — отвърнах. — Просто слушай.

— Ами… Добре.

Влязох в гаража и се настаних на бронята до него, погледнах към широко отворената врата на хангара. Вдигнах очи към небето и далечния пояс отломки.

— Баща ми — започнах, — той е бил предател. — Поех си дълбоко дъх. Защо бе толкова трудно да го кажа?

— Винаги съм се борила с тази мисъл — продължих. — Бях убедила себе си, че не е истина. Само че Коб ми позволи да изгледам записа на Битката за Висина. Татко не е избягал, както всички разправят. Направил е нещо много по-лошо. Той е преминал към другата страна и е свалил наши кораби.

— Знам — отвърна тихо Джорген.

Разбира се, че знаеше. Всички ли са знаели освен мен?

— Чувал ли си за нещото, наречено дефект? — попитах.

— Чувал съм, Пумпал, но родителите ми не ми обясниха какво е това. Наричат го глупост, каквото и да е то.

— Мисля… Мисля, че е нещо в човека, което го кара да служи на креляните. Това лудост ли е? Татко изведнъж се е присъединил към тях и е свалил свои колеги. Изглежда нещо се е случило, нещо странно. Това е очевидно.

— Като научих, че греша за него, разтърси се целият ми свят. Железен юмрук ме мрази, защото е имала доверие на татко, а той я е предал. Тя е сигурна, че аз имам същия дефект като него и използва сензори на шлема ми, за да ме тества.

— Това е тъпо — отвърна той. — Виж, родителите ми имат много заслуги. Можем да се обърнем към тях… — Той си пое дълбоко дъх и изглежда забеляза изражението ми. — Добре — спомни си той. — Няма да оправям нищо, само ще те слушам.

— Само слушай.

Той кимна.

Отново се прегърнах с ръце.

— Не съм сигурна дали мога да се доверя на собствените си сетива, Джорген. Има… знаци, които са се проявили при татко преди да премине на страната на врага. Същите знаци забелязвам у себе си.

— Какви например?

— Чувам звуци от звездите — прошепнах. — Виждам стотици точки светлина, които мога да се закълна, че са очи, които ме наблюдават. Изглежда изпускам от контрол всичко в живота си — или може би никога не съм имала контрол. И… Джорген, това е наистина ужасяващо.

Той се наведе напред, преплете пръсти.

— Ти знаеш ли за бунта на Дръзки? — попита.

— Имало е бунт?

Той кимна.

— Не би трябвало да знам за него, но чуваш разни неща, когато имаш родители като моите. През последните дни се появило неразбирателство за посоката, в която бил поел флотът. Половината кораби се разбунтували срещу командния състав. Сред бунтовниците бил и инженерният състав.

— Моите прадеди — прошепнах.

— Те са ни докарали на Метален рой — уточни Джорген. — Те станали причината да се разбием тук, за наше собствено добро. Само че… говори се, хората шушукат, че инженерите били в съглашение с креляните, че врагът ни искал да ни насочи тук, да попаднем в капан.

— Моите прадеди били от научния екип на Дръзки и също сме били на страната на бунтовниците. Родителите ми не искали хората да знаят за бунта — според тях, това единствено щяло да стане причината за приказки и разправии. Може и така да са възникнали приказките за тази глупост с дефекта, че креляните умеели да контролират умовете ни.

— Не мисля, че е глупост, Джорген — отвърнах. — Мисля… струва ми се, че е истина. Мисля, че ако аз отида в небето с останалите от вас, има вероятност… може да се обърна срещу вас всеки момент.

Той ме погледна, след това протегна ръка и я отпусна на рамото ми.

— Ти — заяви тихо той — си наистина невероятна.

Наклоних глава на една страна.

— Какво?

— Ти — повтори той — си невероятна. Всичко в моя живот е било планирано. При това много внимателно. Всяко нещо има смисъл. Разбирам го. След това се появяваш ти. Пренебрегваш авторитета. Следваш чувствата си. Говориш като някоя валкирия от скапана балада! Би трябвало да те мразя. Докато аз, напротив…

Той стисна рамото ми.

— Когато летиш, ти си невероятна. Толкова решителна, толкова умела, толкова страстна. Ти си истински огън, Пумпал. Когато всички останали са спокойни, ти си като разгоряла се клада. Красива си, като току-що изкован меч.

Усетих как у мен се надига топлина. Не бях готова да почувствам подобно нещо.

— Пет пари не давам за миналото — срещна погледа ми Джорген. — Пет пари не давам дали съществува риск. Искам да летиш с нас — защото съм напълно сигурен, че ще бъдем в по-голяма безопасност, когато си до нас. Независимо дали има митичен дефект или не. Готов съм да рискувам.

— Железен юмрук мисли, че е нещо като при татко.

— Пумпал. Не можеш да вземаш решения за бъдещето на базата на нещо, което не разбираме.

Погледнах го отново, срещнах очите му, които бяха наситено кафяви. В средата имаше оттенъци на светло сиво, точно около зениците. Досега не бях забелязвала.

Той неочаквано пусна рамото ми, отпусна се назад.

— Извинявай — рече той. — Преминах направо на режим „оправя“ вместо „слушай“, нали?

— Не, всичко е наред. Дори ми помогна.

Той се изправи.

— Значи… ще продължиш да летиш?

— Засега — примирих се аз. — Ще се постарая да не се блъскам в теб, освен когато не е абсолютно наложително.

Той се усмихна по напълно нетипичен за Досадник начин.

— Трябва да вървя — имам проба за новата униформа по случай дипломирането.

Изправих се и аз и двамата се спогледахме с неудобство. Последния път, когато имаше някакво подобие на задушевен разговор — онзи път на площадката за излитане — той ме беше прегърнал. Това все още ми се струваше странно. Вместо това му подадох ръка и той я пое. След това обаче се приведе към мен.

— Ти не си баща си, Пумпал — натърти той. — Запомни го. — След това стисна за пореден път рамото ми преди да се качи в автомобила си.

Отстъпих назад, за да му направя място да потегли, но след това осъзнах, че не знам какво да направя оттук нататък. Да се върна ли в базата, за да потренирам? Дали пък да не отида до пещерата на Ем-бот, където той си стоеше безжизнен? Какво да правя със свободното си време?

Отговорът ми се стори очевиден.

Крайно време бе да посетя семейството си.

45.

Вече бях свикнала с начина, по който хората се отнасяха към мен във Висина. Те даваха път на пилота, макар да бях все още кадет. На дългата улица пред базата фермерите и работниците ми се усмихваха приятелски или вдигаха одобрително юмрук.

Независимо от всичко това, останах шокирана от отношението в Огнен рай. Когато вратите на асансьора се отвориха, хората, които чакаха отвън, на мига ми направиха път, пуснаха ме да мина. Последва ме шепот, но вместо да чуя остри укорителни забележки, както обикновено, този път хората бяха изпълнени с възхищение, развълнувани. Та аз бях пилот.

Когато растях, се учех да гледам втренчено онези, които ме зяпаха. Сега обаче хората се изчервяваха и извръщаха очи — сякаш ги бяха хванали да крадат допълнителна порция храна.

Какъв странен сблъсък между стария ми живот и новия. Вървях бавно по улицата, когато вдигнах очи към покрива на пещерата, толкова високо над мен. На този камък не му беше мястото тук, не трябваше да ме ограничава вътре. Небето вече ми липсваше, да не говорим, че в пещерата беше горещо и задушно.

Минах покрай смрадливите фабрики, откъдето древният апарат бълваше светлина и топлина, превръщаше скалите в стомана. Минах покрай фабрика за енергия, която не знайно как превръщаше разтопената горещина от дълбините в електричество. Минах с бавна крачка под спокойната, предизвикателно вдигната ръка на Харалд Океанородни. Той държеше древен викингски меч и имаше огромен стоманен правоъгълник — изваян с остри линии и слънце — който се издигаше зад него.

По това време беше краят на средната смяна, затова си казах, че мама е на количката и продава. Най-сетне завих над ъгъла и я видях: слаба, горда жена в стар гащеризон. Износен, но чист. Косата ѝ стигаше до раменете, усещаше се, че е уморена, докато приготвяше поръчката на работник.

Останах на място, на улицата, несигурна как да продължа. В този момент си казах, че не съм ги навестявала достатъчно често. Мама ми липсваше. Нито веднъж не бях изпитала носталгия по дома — ловните ми експедиции като дете ме бяха подготвили за дългото време, което прекарвах далече, въпреки това копнеех да чуя успокояващия ѝ, макар и строг глас.

Докато се колебаех, мама се обърна и ме забеляза — и в същия миг се втурна към мен. Притисна ме в силна прегръдка преди да успея да кажа и дума.

Бях наблюдавала как останалите деца растат и стават по-високи от родителите си, докато аз си останах по-ниска от нея — и когато тя ме гушна, за момент се почувствах като дете. Бях на сигурно, уютно място. Бе лесно да планираш бъдещите си завоевания, когато се отпуснеш в тези ръце.

Позволих си отново да стана момиченцето от едно време. Престорих се, че опасностите не могат да ме докоснат.

Мама най-сетне се отдръпна и ме огледа. Пое кичур коса между пръстите си и изви вежда — беше станала дълга и сега се стелеше под раменете ми. Фризьорите на ЗСД ми бяха забранени през първата част от престоя ми, а след това просто свикнах да я нося дълга.

Свих рамене.

— Ела — покани ме мама. — Продуктите на тази количка няма да се продадат сами.

Това бе покана към по-простички времена — и в този момент това бе всичко, от което се нуждаех. Помогнах на мама, както винаги практична жена, да обслужи опашката, мъже и жени, които не можеха да повярват, че пилот кадет е зад количката.

Странно, че мама не подвикваше като други улични продавачи. Но пък пред количката ѝ винаги имаше някой, който да си купи храна. По време на кратко затишие, тя се зае да направи горчица, след това ме погледна.

— Ще се заемеш ли отново да ловиш плъхове?

Да се заема отново ли? Поколебах се и едва сега осъзнах, че тя не знае, че съм в отпуск. Тя… изглежда тя си мислете, че са ме изритали.

— Все още имам гащеризон — посочих аз, но недоумяващият ѝ поглед потвърждаваше, че не разбира какво имам предвид. — Мамо, все още съм в ЗСД. Днес ми дадоха отпуск.

Ъгълчетата на устата ѝ веднага се отпуснаха надолу.

— Справям се добре! — повиших глас аз. — Аз съм една от тримата пилоти, които останаха от ескадрата ми. Завършвам след три седмици. — Знам, че тя мразеше ЗСД, но не можеше ли да се гордее с мен?

Мама продължи да бърка горчицата.

Седнах на ниската стена, която опасваше улицата.

— Когато стана пълноправен пилот, ще се погрижа за теб. Няма да ти се налага да стоиш тук до късно вечер и да увиваш храна, а след това часове наред да буташ количката. Ще имаш голям апартамент. Ще бъдеш богата.

— Да не би да си въобразяваш, че искам всичко това? — попита мама. — Аз си избрах този живот, Спенса. Предложиха ми голям апартамент, спокойна работа. Единственото условие беше да подкрепя приказките им — да потвърдя, че той през всичкото време е бил страхливец. Отказах.

Наострих уши. Не бях чувала това досега.

— Докато съм тук — продължи мама — и продавам на този ъгъл, не могат да ни пренебрегват. Не могат да се преструват, че лъжите им са истина. Така имат живо доказателство, че са излъгали.

Това бе едно от… най-дръзките неща, които някога бях чувала. Но също така бе съвсем погрешно. Татко може и да не е бил страхливец, но бе предател. Кое беше по-лошото?

В този момент осъзнах, че проблемите ми са много по-дълбоки от сладките приказки на Джорген. По-дълбоки от тревогата ми за нещата, които бях видяла, или за предателството на татко.

Бях създала идентичността си убедена, че той не е страхливец. Това бе реакция към онова, което разправяха за татко, но бе също така и част от мен, най-дълбоката и най-важна част.

Самоувереността ми се разпадаше. Болката от загубата на приятелите бе част от причината… но страхът, че може да има нещо ужасно вътре в мен… това бе много по-стряскащо.

Този страх ме унищожаваше, тъй като не знаех дали мога да му устоя. Тъй като не знаех дали дълбоко в себе си съм страхливка или не. Дори не бях сигурна какво означава да си страхливец.

Мама седна до мен. Винаги толкова мълчалива, толкова ненатрапчива.

— Знам, че ти се иска да се радвам заедно с теб за онова, което си постигнала — наистина съм горда. Знам, че летенето винаги е било една от мечтите ти. Просто знам, че след като бяха толкова жестоки към наследството на съпруга ми, не очаквам да проявят внимание към живота на дъщеря ми.

Как да ѝ обясня? Да ѝ разкажа ли онова, което знам? Мога ли да призная пред нея страховете си?

— Как го постигаш? — попитах я най-сетне. — Как се примиряваш с нещата, които говорят за него? Как живееш като те наричат съпругата на страхливец?

— Открай време ми се струва — рече тя, — че страхливецът е човек, който се вълнува повече от онова, което хората казват, отколкото от онова, което е правилно. Смелостта не се отнася за това как те наричат хората, Спенса, важното е да познаваш себе си.

Поклатих глава. Тъкмо това беше проблемът. Аз не познавах себе си.

Само допреди четири кратки месеца си мислех, че мога да се боря с всичко, че знам всеки отговор. Кой да предположи, че като стана пилот, ще изгубя тази увереност?

Мама ме заоглежда. Най-сетне ме целуна по челото и стисна ръката ми.

— Нямам нищо против, че летиш, Спенса. Просто не ми е приятно, че съм те оставила да слушаш лъжите им по цял ден. Искам да познаваш него, не онова, което разправят за него.

— Колкото повече летя — отвърнах, — толкова повече ми се струва, че го опознавам.

Мама наклони глава на една страна, сякаш не се бе замисляла над това.

— Мамо… — започнах колебливо, — татко някога споменавал ли да е виждал… странни неща? Като поле с пръснати по него очи в мрака, очи, които го наблюдават?

Тя стисна устни в черта.

— Те са ти казали това, нали?

Кимнах.

— Той мечтаеше за звездите, Спенса — отвърна мама. — Да ги види без преграда. Да лети сред тях също както нашите прадеди. Това е всичко. Няма нищо повече.

— Добре — примирих се.

— Не ми вярваш. — Тя въздъхна, след това се изправи. — Баба ти има различно мнение от моето. Може би трябва да поговориш с нея. Но помни, Спенса. Трябва да избереш коя си. Наследство, спомени и миналото, те могат да ни послужат добре. Само че ние не можем да им позволим да ни определят. Когато наследството се превърне в кутия, вместо в извор на вдъхновение, значи нещата са отишли прекалено далече.

Намръщих се, объркана от тези думи. Значи бабчето имаше друго мнение? По кой въпрос? Независимо от всичко прегърнах мама отново и ѝ благодарих шепнешком. Тя ме побутна в посоката към апартамента ни и аз си тръгнах, обзета от странни, смесени чувства. Мама беше воин по свой начин като стоеше на този ъгъл и утвърждаваше невинността на татко с всяка мълчалива продажба на водораслово руло.

Това бе истинско вдъхновение. Донесе ми просветление. Разбирах я както никога досега. Същевременно тя грешеше за татко. Разбираше толкова много, ала грешеше за нещо много съществено. Бе същото както при мен до момента, в който наблюдавах как татко се превръща в предателя от Битката за Висина.

Пътят ми беше кратък до сбутаната ни сграда.

Минах пред огромната арка и в същия момент двама войници, които се връщаха от смяна, отстъпиха, за да ми направят път и отдадоха чест.

Това бяха Алуко и Джорс, досетих се, след като ги подминах. Те май дори не ме познаха. Не ме погледнаха в лицето; просто видяха пилотския гащеризон и ми сториха път.

Помахах на възрастната госпожа Хонг, която — вместо да ми се мръщи — наведе глава и хлътна в апартамента си, а след това затвори вратата. Вдигнах поглед към прозореца на апартамента ни от една стаичка и разбрах, че бабчето я няма, но когато я чух да тананика, се досетих, че е на покрива. Все още разтревожена от онова, което мама каза, аз се качих по стълбата до покрива на нашата кутийка.

Бабчето седеше с наведена глава, малка купчинка мъниста бяха пръснати пред нея на едно одеяло. Почти слепите ѝ очи бяха затворени, тя посягаше с изхабени пръсти и избираше зрънцата по усет, методично ги нанизваше, за да направи накити. Тананикаше тихо, лицето ѝ приличаше на браздите по смачканото одеяло пред нея.

— Я — възкликна тя, когато се поколебах на стълбата. — Сядай, сядай. Имах нужда от помощ.

— Аз съм, бабче — обадих се. — Спенса.

— Разбира се. Усетих те, че идваш. Сядай и сортирай тези мъниста по цветове. Не мога да различа зелените от сините — един размер са!

Това бе първото ми посещение от месеци и — също като мама — тя веднага ме накара да се заема с работа. Аз обаче имах въпроси към нея, но изглежда нямаше да успея да ги задам преди да се заема с онова, което тя искаше.

— Сините ще ги поставя от дясната ти страна — обясних, докато се настанявах, — а зелените от лявата.

— Добре, добре. За кого искаш да ти разкажа днес, миличка? За Александър, който покорил света ли? За викингската принцеса Хервор, която откраднала меча на мъртвеца? Може би за Беулф? Заради едно време ли?

— Всъщност, днес не искам приказка — отвърнах. — Говорих с мама и…

— Виж ти, виж ти — прекъсна ме бабчето. — Няма да има приказка. Какво ти се е случило? Да не би вече да са те развалили в пилотската школа?

Въздъхнах. След това реших да подходя от съвсем различна посока.

— Някой от тях бил ли е истински, бабче? — попитах. — Героите, за които говориш? Истински хора ли са били? От Земята?

— Може би. Има ли значение?

— Разбира се, че има — отвърнах и пуснах мънистата в чашка. — Ако не са били истински, тогава всичко е само една лъжа.

— Хората имат нужда от приказки, дете. Те ни вдъхват надежда и тази надежда е истинска. Ако е така, толкова ли е важно дали хората в тях са били истински?

— Защото понякога разпространяваме лъжи — отвърнах. — Както онова, което от ЗСД са разпространили за татко, което е много различно от нещата, които ние казваме за него. Това са две различни истории. И оказват различен ефект.

И в двата случая историите са грешни.

Пуснах ново мънисто в чашката.

— Омръзна ми да не знам кое е правилно. Омръзна ми да не знам кога да се бия, да не знам дали да го мразя или да го обичам и… и…

Бабчето спря работа и пое ръцете ми в нейните, кожата ѝ бе стара, но мека. Тя стисна пръстите ми и се усмихна с почти затворени очи.

— Бабче — започнах аз, най-сетне намерила сили и начин да го изрека. — Видях нещо. То доказа, че сме допуснали грешка по отношение на татко. Той… наистина е станал страхливец. Дори по-лошо.

— А-ха… — отвърна бабчето.

— Мама не вярва. Но аз знам истината.

— Какво са ти казали там горе, в пилотската школа?

Преглътнах и неочаквано се почувствах съвсем крехка.

— Бабче, те казват… казват, че татко е имал някакъв дефект. Недостатък, заложен дълбоко у него, който го е накарал да се присъедини към креляните. Казаха ми, че на Дръзки е имало бунт, че някои от прадедите ни също са били на страната на врага. Сега казват, че и аз имам същия дефект. И… да ти кажа, ужасена съм, че може и да са прави.

— Хм… — отвърна баба и наниза мънисто. — Дете, ще ти разкажа приказка за човек от миналото.

— Сега не е време за приказки, бабче.

— Тази е за мен.

Затворих уста. За нея ли? Тя почти никога не говореше за себе си.

Започна да разказва по своя разпокъсан, въпреки това впечатляваш начин.

— Татко беше историк на Дръзки. Той съхраняваше истории за старата Земя, за времената преди да започнем да пътуваме в космоса. Знаеш ли, че дори по онова време, с компютри и библиотеки и какви ли не начини за напомняне, за нас е било лесно да забравим откъде сме? Може би защото сме имали машини, които да помнят вместо нас, ние сме смятали, че можем напълно да разчитаме на тях.

— Това е друг въпрос. Тогава сме били номади сред звездите. Пет кораба: Дръзки и четири по-малки към него, за да пътуват на дълги разстояния. И множество изтребители. Били сме общност, създадена от по-малки общности, които са пътували заедно сред звездите. Отчасти наемен флот, отчасти търговски. Съставен изцяло от наши хора.

— Дядо е бил историк? — учудих се аз. — Мислех, че е бил инженер.

— Той работеше в машинното, помагаше на мама — отвърна бабчето. — Но истинското му задължение бяха приказките. Спомням си, че седях в машинното, слушах жуженето на машините, докато той говореше, гласът му отекваше сред метала. Но не това е приказката, която искам да ти разкажа. Историята е за идването ни на Метален рой.

— Ние не сме започнали войната, въпреки това тя ни е намерила някъде по пътя. Малкият ни флот от пет кораба и трийсет изтребители нямал избор, освен да се бие. Не сме знаели какво представляват креляните, дори по онова време. Не сме били част от голяма война, а по онова време комуникацията с планетите и космическите станции била трудна и опасна. Прабаба ти, моята майка била двигателят на кораба.

— Искаш да кажеш, че е работила над двигателите ли? — попитах, докато подреждах мънистата.

— Да, но в известен смисъл била двигателя. Тя можела да ги накара да пътуват сред звездите, една от малкото, които умеели да го правят. Без нея или някой като нея, Дръзки щял да се движи съвсем бавно. Разстоянието между звездите е огромно, Спенса. Единствено човек с определени умения може да задейства двигателите. Нещо, с което сме родени, но също така възприемано като много, ама много опасно.

Изпуснах сдържания въздух, изненадана, изпълнена със страхопочитание.

— Това ли е… дефектът?

Бабчето се приведе към мен.

— Те са се страхували от нас, Спенса, въпреки че по онова време са го наричали „отклонението“. Ние сме били отделен вид, инженерите. Били сме първите хора в космоса, смелите изследователи. На обикновените хора не им било никак приятно, че сме контролирали сили, които са им давали възможност да пътуват между звездите.

— Казах ти обаче, че историята е за мен. Спомням си деня, когато дойдохме на Метален рой. Бях с татко, в инженерния отсек. Голямо помещение, пълно с тръби, които в спомените ми изглеждат по-големи, отколкото са били в действителност. Миришеше на машинно масло и на сгорещен метал. Имаше и прозорец в една малка ниша, през който гледах навън и виждах звездите.

— Онзи ден ни обградиха. Говоря за враговете, за креляните. Бях ужасена, малкото ми сърце блъскаше, защото корабът се тресеше от изстрелите им. Цареше пълен хаос. На мостика — чух от нечии крясъци — бе станала експлозия. Стоях в нишата и наблюдавах как блестят червени копия светлина и чувах писъците на звездите. Едно малко, уплашено момиченце до къс стъкло.

— Капитанът се развика. Имаше висок, гневен глас. Бях ужасена, когато долових болката, паниката у толкова строг човек. Все още помня гласа му, докато крещеше на мама и даваше заповеди. А тя не беше съгласна с тях.

Седях, напълно забравила за мънистата, омагьосана. Не смеех да дишам. Беше ми разказала толкова много приказки, а нито веднъж тази.

— Може да се нарече бунт — продължи тя. — Не използвахме тази дума. Но имаше несъгласие. Учените и инженерите срещу командния състав и морските пехотинци. Работата е там, че нито един от тях не можеше да накара двигателите да работят. Единствено мама го можеше.

— Тя избра мястото и ни доведе тук. Метален рой. Но беше твърде далече. Твърде трудно. Тя умря от усилието, Спенса. Корабите ни бяха повредени при кацането, двигателите счупени, но ние изгубихме и нея. Душата на двигателите.

— Спомням си, че плачех. Спомням си как татко ме изнесе от разрушения кораб и аз се разпищях, протягах ръце към димящия корпус — гробницата на мама. Спомням си, че настоявах да разбера защо мама ни е изоставила. Чувствах се предадена. Бях още малка и не разбирах избора, който е направила. Избор на истински воин.

— Да умре ли?

— Да се жертва, Спенса. Воинът е нищо, ако няма за какво да се бори. Но ако има всичко, за което да се бори… тогава това означава всичко, нали?

Бабчето наниза мънисто, след това започна да връзва колието. Почувствах се… странно изтощена. Сякаш този разказ бе товар, който не очаквах да нося.

— Това е техният „дефект“ — уточни бабчето. — Наричат го така, защото се страхуват от способността ни да чуваме звездите. Майка ти открай време ми е забранявала да ти говоря за тези неща, защото не вярва, че са истина. Но много в ЗСД вярват — и за тях ние сме извънземни. Лъжат, казват, че мама ни е довела тук, защото креляните са искали да дойдем тук. След като вече нямат нужда от нас за двигателите на корабите — просто няма такива, — те ни мразят още повече.

— Ами татко? Видях го как се обърна срещу ескадрата си.

— Невъзможно — отсече бабчето. — ЗСД твърдят, че дарът ни превръща в чудовища, затова сигурно са измислили сценарий, който да го докаже. Така им е удобно да разкажат историята на човек с дефект, да кажат, че уж се е съюзил с креляните и се е обърнал срещу екипа си.

Отпуснах се, почувствах се… несигурна. Възможно ли е Коб да е излъгал за това? Нали Ем-бот каза, че няма начин записът да е бил манипулиран? На кого да се доверя?

— Ами ако е истина, бабче? — попитах. — Ти спомена и преди за жертвата на воина. Ами ако знаеш, че това в теб… че може да стане причина да предадеш някого? Да го нараниш? Ако мислиш, че може да си страхливец, може би тогава истинският избор е… просто да не летиш.

Бабчето мълчеше, ръцете ѝ не помръдваха.

— Пораснала си — заяви най-сетне тя. — Къде е малкото ми момиченце, което искаше да размахва нож и да покори света?

— Тя е много объркана. И малко изгубена.

— Нашият дар е нещо прекрасно. Той ни позволява да чуваме звездите. Той е дал възможност на мама да работи над двигателите. Не се страхувай от него.

Кимнах, въпреки това се чувствах предадена. Не трябваше ли някой да ми е разказал всичко това досега?

— Баща ти беше герой — отсече бабчето. — Спенса? Чуваш ли ме? Ти притежаваш дарба, не дефект. Можеш…

— Да чувам звездите. Да, вече го усетих. — Вдигнах очи, но покривът на пещерата пречеше.

Честно казано, вече не знаех какво да мисля. Идването ми тук ме беше объркало още повече.

— Спенса? — повика ме бабчето.

Поклатих глава.

— Татко ми каза да се устремя към звездите. Страхувам се обаче, че те са се устремили към него. Благодаря ти за историята. — Станах и тръгнах към стълбата.

— Спенса? — повика ме отново бабчето, този път толкова настойчиво, че се заковах на място.

Погледна ме, с млечнобелите си очи, фокусирани пред мен, и аз почувствах — незнайно как, — че тя успява да ме види. Когато заговори, гласът ѝ вече не трепереше. Вместо това звучеше властно, повелително, също като на генерал.

— Ако някога напуснем тази планета — започна тя — и избягаме от креляните, ние ще се нуждаем от твоята дарба. Разстоянията между звездите са огромни, толкова огромни, че един обикновен бустер няма да свърши работа. Не бива да се таим в мрака, защото се страхуваме от искрата у нас. Отговорът не е да угасим тази искра, а да се научим да я контролираме.

Не отговорих, защото не знаех какъв ще бъде отговорът ми. Заслизах надолу, отправих се към асансьорите и се върнах в базата.

46.

— Потвърждение по реда на подреждането — поиска Носа, командир на ескадра Кошмар. — Първо новобранците.

— Звездна едно, готов — обади се Джорген, след това се поколеба. Въздъхна. — Позивна: Досадник.

Носа се изсмя.

— Усещам болката ти, кадет.

Еф Ем докладва. Следвах аз. Звездната ескадра — онова, което бе останало от нея — днес летеше с Кошмар по време на техните маневри.

Не бях взела решение какво да правя с информацията, която научих от бабчето. Все още се измъчвах, бях изпълнена с несигурност. Засега обаче бях решила да постъпя както Джорген ми каза и да продължа да летя. Може би щях да избегна случилото се с татко, нали? Трябваше само да внимавам.

Следвах маневрите според инструкциите на командира на Кошмар и оставих познатите движения да ме разсеят. Беше хубаво да се върна в кораб клас Поко след няколко седмици тестови полети. Сякаш се бях настанила в познато кресло, което познава единствено отпечатъка на твоя задник.

Летяхме в разгърната формация — Джорген си партнираше с някой от ескадра Кошмар до височина 10к. Претърсвахме земята за останки, следи от кораби в прахта и всичко, което изглеждаше подозрително. Беше подобно на скаутските огледи по време на битка, но — ако изобщо бе възможно — бе дори по-монотонно.

— Неидентифицирани следи на 53-1-8008! — съобщи един от мъжете в ескадра Кошмар. — Трябва да…

— Коб ни предупреди за трик 8008 — заяви Джорген с незаинтересован глас. — Както и „напусни кораба“. И за „готови за инспекция“. Хубави номерца.

— Ангели небесни — възкликна един от другите пилоти. — Старият Коб изобщо не е забавен.

— Защото не иска да подмятате кадетите му ли? — засече го Джорген. — Би трябвало да внимаваме за следи от креляни, вместо да се занимаваме с недорасли шеги. Очаквах повече от вас, хора.

Погледнах през капака на кокпита към Еф Ем и тя поклати глава. О, Джорген.

— Досадник, а? — подхвърли един от пилотите. — Нямам никаква представа откъде си се сдобил с подобно име…

— Стига приказки — сряза го Носа и прекъсна индивидуалните канали. — Всички да се отправят към 53.8-702-45000. Домашният радар показва турбулентност в пояса от отломки над тази точка.

Разнесе се негодувание, което ми се стори любопитно. Представях си, че пилотите имат… повече тежест. Може би това се дължеше на влиянието на Джорген.

Полетяхме към посоченото място и пред нас забелязахме, че започват да падат отломки. Късове метал се сипеха, някои оставяха ярки следи от огън и дим, други — с подемни пръстени или все още заредени подемни камъни — се спускаха по-бавно. Внимателно приближихме към края на мястото, където падаха.

— Добре — рече Носа. — Би трябвало да покажем на кадетите маневри. Докато се оглеждаме за креляни, да си отваряме очите за отломките. Ако забележите добър подемен пръстен, маркирайте го с радио маяк за изтегляне. Блато и Музика, вие сте първи. Посока 83. Двама кадети да ви следват. Суши и Север, вие поемате 17, вземете Досадник. Може той да ви изнесе лекция за правилната процедура. Звездите са ми свидетел, че вие, дървеняци, имате нужда от подобно нещо.

Двете с Еф Ем последвахме пилотите, които много предпазливо и същевременно небрежно минаха през падащите отломки. Дори не използвахме светлинните копия. Блато — мъжът, който се опита да се бъзика одеве с Джорген — насочи няколко радио сигнала към огромен къс.

— Вашият командир винаги ли е такъв? — попита ни той. — Говори така, сякаш някой му е забил бастун отзад.

— Джорген е страхотен командир — сопнах се аз. — Недей да презираш човека единствено защото очаква да дадеш най-доброто от себе си.

— Да — намеси се Еф Ем, — ако се посветиш на някоя кауза, без значение дали е пълна с недостатъци или не, тогава трябва да се постараеш да си държиш на своето.

— Ангели небесни — ахна Блато. — Ти чуваш ли, Музика.

— Чувам разни джавкащи кутрета по линията — отвърна Музика. Гласът ѝ беше остър и пренебрежителен. — Те направо задушават кадетите ни. Така е, за съжаление.

— Трябва да внимавате — рекох и гневът ми се надигна. — Следващата седмица ще бъдем пълноправни пилоти и аз съм готова да се състезавам с вас за свалени врагове. Да ви видим дали ще ме надминете тогава.

Блато се изкиска.

— Значи няколко дни те делят от това да си пилот, а? Леле, колко сте пораснали. — Той натисна бустера и се шмугна сред падащите отломки, последван плътно от Музика. Двете с Еф Ем ги последвахме, наблюдавахме как Блато приближава един къс, след това използва светлинното си копие, за да се завърти около него.

Осъществи маневрата умело, макар да не беше нещо специално. След това заобиколи друг къс и го потегли за оглед. Музика го следваше, въпреки че не успя да уцели своя къс, тъй като се завъртя твърде рязко.

С Еф Ем ги следвахме на скромно разстояние, наблюдавахме ги, докато Еф Ем не ме потърси по пряката линия.

— Пумпал, струва ми се, че те се опитват да се перчат пред нас.

— Ами — отвърнах. — Това бяха основни маневри. Не е възможно да си мислят, че ще ни впечатлят с това…

Млъкнах, когато линията на Блато светна.

— На това му се казва улавяне със светлинно копие, деца. Може и да завършвате, но все още ви чака много за учене.

Погледнах към Еф Ем, неспособна да повярвам. Знаех, че повечето кадети насочват усилията си към близък бой и игра с деструкторите. Коб каза, че това било част от проблема на ЗСД, да обучават пилотите да постигат максимален брой свалени врагове, вместо умения в летенето. Но дори след като знаех това, останах потресена.

Тези пилоти наистина очакваха да изпитаме страхопочитание от маневри, на които Коб ни беше научил през първите седмици в пилотската школа.

— Две-четиринайсет? — обърнах се към Еф Ем. — С двойно завъртане накрая и ве-образно спускане?

— С удоволствие — отвърна тя и включи на свръхскорост.

Двете се изстреляхме напред и поехме в различни посоки около огромен отломък. Аз заобиколих втори горящ къс и се плъзнах под него, след това се насочих нагоре, право към небето, а подемният пръстен се изви назад. Минах между два големи къса и улових и двата преди да се завъртя около по-високия и да се гмурна надолу.

Еф Ем ме следваше плътно. Уцелих я със светлинното копие, след това се обърнах и включих на свръхскорост срещу нея. Двете много опитно се завъртяхме една около друга във въздуха и запазихме инерцията. Моите Грав капс заблестяха в мига, в който излязохме от маневрата.

След като изви, тя се насочи на изток, а аз на запад. И двете изтеглихме по един къс, след това се присъединихме към Блато и Музика.

Те не казаха нищо. Аз ги следвах в мълчание, ухилена, когато друга светлина на таблото заблестя.

— Вие двете търсите ли си ескадра, когато завършите? — попита Нос. — Имаме две свободни места.

— Ще видим — отвърна Еф Ем. — Аз може и да стана скаут. Животът в тази ескадра ми се струва скучничък.

— Вие двете перчехте ли се? — прозвуча гласът на Джорген по частната линия, докато се връщаше заедно с партньора си.

— Как може да си помислиш, че ще направим подобно нещо — попитах го аз.

— Пумпал — продължи той, — ти може и да си вързана за маса с осем счупени ребра и да си почти в делириум от висока температура и пак ще намериш начин останалите да изглеждат зле в сравнение с теб.

— Стига, де — ухилих се аз на този комплимент. — Повечето хора се представят зле. Аз просто си стоя отстрани и не им се пречкам.

Джорген се изкиска.

— При последното преминаване нещо проблесна горе. Може да е крелянин. Ще проверя дали Носа ще ни позволи да проверим.

— Хайде, пак се почва — обади се Еф Ем, — ще си останеш Досадник и никога не забравяш заповедите.

— Какъв ужасен пример — добавих аз.

Той се обади на Носа и започна да набира височина.

— Пумпал и Еф Ем, вие идвате с мен. Имаме позволение да се качим на 700к, за да огледаме. Бъдете много внимателни; не сме упражнявали много маневри при минимална атмосфера.

Изтребителите можеха, разбира се, да летят чудесно и без атмосфера, но това бе различен полет. Същевременно аз усетих, че ставам нервна, докато се изкачвахме все по-високо. Бе дори по-високо, отколкото се бях качвала с Ем-бот и все си мислех за случилото се, когато татко се е качил близо до пояса с отломки. Все още не знаех какво се е променило там горе, за да го накара да се обърне срещу колегите си.

Ангели небесни, може би трябваше да изостана. Само че сега вече бе малко късно, тъй като формите на металните късове над нас придобиха ясни очертания. С приближаването видях небесните светлини да се показват между отломките и усетих как ми се вие свят от необятността им. Все още бяхме на стотина километра от тях, а те вече изглеждаха огромни. Колко ли големи бяха?

Малко неуверено се опитах да проверя дали ще чуя гласовете на звездите по-добре, когато съм на тази височина. Съсредоточих се и чух слаби, неясни звуци да долитат отгоре. Само че нещо им пречеше, сякаш не ги допускаше.

Поясът отломки, помислих си аз. Той пречи. Татко бе станал предател, след като бе видял дупка в пояса, когато те са се подредили така, че той да има поглед към космоса. Дали пък не е излетял над пояса, за да се почувства свободен?

— Ето там — заговори Еф Ем и привлече вниманието ми към мисията ни. — На мое седем. Нещо голямо.

Светлината се промени и аз видях чудовищна сянка сред късовете боклуци. Беше нещо огромно, подобно на кутия, дори ми се стори познато…

— Това много прилича на корабостроителницата, в която последвах Нед — отбелязах.

— Именно — потвърди Джорген. — И е в ниска орбита. Може да падне след няколко дни, както е тръгнало. Може всички тези стари корабостроителници да са започнали да губят мощност.

— Което означава… — започна Еф Ем.

— Стотици подемни пръстени — довърши вместо нея Джорген. — Ако това нещо падне и успеем да се доберем до него, то ще преобрази ЗСД. Ще се обадя да докладвам.

Далечна светлина заблестя от едната страна на огромната корабостроителница.

— Това бяха деструктори — предупредих. — Нещо там горе стреля. Не се доближавай. — Изключих се, след това посегнах към личното си радио. — Ем-бот, ти видя ли това? Да имаш някаква представа по какво се стреля от корабостроителницата?

Мълчание.

Така. Ем-бот го нямаше.

— Моля те — прошепнах в радиото. — Имам нужда от теб.

Отново мълчание. Изчервих се, почувствах се като глупачка, след това оставих радиото на седалката, за да не подрънква върху таблото.

— Това е много любопитно, Джорген — говореше Коб, когато пуснах звука отново. — Тези изстрели с деструктори са най-вероятно изстреляни от отбранителните позиции на корабостроителницата — онази част, която падна миналия път, имаше такива, въпреки че мощността им беше изчерпана. Докладвай на Носа, а аз ще съобщя на командването. Ако това чудо падне, ще искаме да го спасим преди креляните да го унищожат.

— Коб — намесих се. — То продължава да стреля.

— Да — отвърна той. — Джорген вече каза.

— Въпросът е по какво стреля — не се сдържах.

Горе, над нас, множество черни точки се превърнаха в крелянски кораби, които изглежда са оглеждали периметъра около старата корабостроителница.

Сега обаче те ни видяха.

47.

Ние се изстреляхме нагоре.

— Следват ни креляни! — съобщи Джорген по радиото. — Повтарям. Пълна ескадра креляни, може би две — двайсет кораба — ни преследват.

— Какво направихте, тъпи кадетчета? — попита Носа.

Джорген не ни защити, както бих направила аз.

— Моля за извинение, господине — отвърна той вместо това. — Очаквам заповеди.

— Всеки от вас поема с двойка опитни пилоти. Ще ви сложа с…

— Господине — прекъсна го Джорген. — Предпочитам да летя с моята ескадра, ако позволите.

— Добре, добре — съгласи се Носа, след това изруга, когато креляните се спуснаха отгоре. — Просто останете живи. Ескадра Кошмар, до всички кораби, отбранителни маневри. Привлечете вниманието им и следете за животозаличаваща. Ескадра Буреносен прилив е на няколко километра; ще получим подкрепления съвсем скоро.

— Пумпал, ти поемаш върха — нареди Джорген и превключи на частния ни канал. — Чу заповедта. Никакво перчене, никакво преследване. Преминаваш в отбрана, докато пристигнат подкрепленията.

— Разбрано — отвърнах и Еф Ем също потвърди. Подредихме се като триъгълник и петима креляни незабавно се отправиха в нашата посока.

Аз насочих всички ни на по-ниско, след това направих завой, като използвах огромен къс. Завъртяхме се около него, след това се върнахме и се озовахме в средата на креляните, които се опитваха да ни последват. Те се пръснаха.

— На това ли му казваш отбранителни маневри, Пумпал — попита Джорген.

— Да не би да съм стреляла?

— Канеше се.

Отдръпнах пръст от спусъка. Този ми развали кефа.

Светлината над нас помръкна и затрептя, когато започна нощният цикъл. Моят капак даваше доста добра видимост на тъмно, за да освети бойното поле, но някакъв мрак се спусна над мен — а мракът бе прорязван от червени деструктори и блясъка на бустери.

Тримата останахме заедно, извивахме, избягвахме врага през хаоса, докато чакахме ескадра Бурен прилив да пристигне.

— Очакваме още две ескадри подкрепления — съобщи Джорген. — Чакат в случай че на някой от късовете ни чакат врагове. Скоро ще станем много. Дотогава продължаваме с отбранителни маневри.

Ние потвърдихме и Еф Ем застана на върха. За съжаление, тъкмо когато заемаше позиция, група креляни започна да ни обстрелва. Отбранителните ни маневри запратиха Джорген в една посока, а Еф Ем в друга.

Стиснах зъби и последвах Джорген, докато включвахме на свръхскорост и завихме около един падащ къс, последвахме двамата креляни, които бяха на опашката на Еф Ем. Около нея блестяха деструктори, докато тя извиваше, и пое поне две попадения върху щита си.

— Еф Ем, дясно по мой сигнал! — извика Джорген. — Пумпал, готова ли си?

Ние се подчинихме, движехме се като добре смазана машина. Еф Ем направи завой около отломък, докато ние с Джорген изпълнихме завъртания, за да се окажем странично пред нея и да пресечем пътя ѝ. Изостанах, когато Джорген включи ОМП и тогава стрелях, уцелих един крелянин и се устремих със завъртане надолу. Останалият се отдели от нас, избяга.

Улових Джорген със светлинното си копие и използвахме инерцията си, за да поемем след Еф Ем, която намали и зае позиция при нас. След това двете заехме защитна позиция от двете страни на Джорген, които бързо превключи щита си.

Всичко приключи преди да имам време да помисля за онова, което току-що бяхме направили. Безкрайните часове практика бяха превърнали всичко във втора природа. Воините победители първо печелят победа и едва след това тръгват на война, е казал Сун Дзъ. Едва сега започвах да разбирам какво е имал предвид.

Доколкото можах да преценя от битката, броят ни беше почти същият като на креляните, към които се присъединиха още кораби отгоре. В този момент ми се прииска да се оттегля, но останах във формацията, избягвах крелянския огън и отвеждах техни групи изтребители на трудни гонитби сред хаоса на битката.

Съсредоточих се, докато с периферното си зрение не забелязах нещо. Един по-голям кораб, точно зад бавно спускащ се отломък. Не се бях озъртала специално, просто мозъкът ми — обучен и опитен — го бе забелязал.

— Това не е ли животозаличаваща? — попитах другите.

— Ангели небесни — възкликна Джорген. — До командването, имаме животозаличаваща. 53.1-689-1200 се спуска заедно с елипсовиден къс, който маркирам в момента с радио сигнал.

— Потвърдено — отвърна студен глас. Самата Железен юмрук. Тя рядко разговаряше директно с нас, въпреки че често слушаше размяната на реплики. — Оттеглете се от тази позиция, дръжте се така, сякаш не сте забелязали нищо.

— Адмирале! — обадих се аз. — Мога да отбележа попадение, а сме извън границата, отвъд която е опасно за Висина. Позволете да го сваля.

— Не, кадет — отсече Железен юмрук. — Оттеглете се.

Спомените ми се върнаха към деня, в който загина Бим. Ръката ми се вдърви на контролната сфера, но аз я отдръпнах със сила и последвах Джорген и Еф Ем далече от животозаличаващата.

Оказа се изненадващо трудно. Сякаш корабът ми държеше да не изпълни командата.

— Браво, Пумпал — обади се Коб по частната линия. — У теб има страст. Сега показваш въздържание. Ще направим от теб първокласен пилот.

— Благодаря, господине — отвърнах. — Само че животозаличаващата…

— Железен юмрук знае какво прави.

Ние се оттеглихме и други ескадри получиха заповед да се качат високо в небето. Бойното поле промени формата си, когато животозаличаващата — на пръв поглед пренебрегната — се спусна по-близо до земята и се насочи към Висина. Аз я проследих нервно, докато четири аса от ескадра Бурен прилив се отделиха и поеха след нея. Щяха да я отдалечат максимално далече от главната битка, за да защитят останалите от нас, в случай че бомбата детонира. Ако те не успееха, тогава очакваните подкрепления щяха да прихванат животозаличаващата.

Нашето трио се сдоби с опашки, затова трябваше да лавирам, за да избегна огъня. Цяла глутница креляни ме последваха, но секунда по-късно Джорген и Еф Ем се намесиха и ги откъснаха от мен. Еф Ем дори отбеляза попадение, проби щита дори без ОМП.

— Супер — възхитих се аз от неочакваната, наситена експлозия. — И ти благодаря.

В далечината асовете бяха привлекли вниманието на животозаличаващата. Също както преди, когато Бим беше жив, група по-малки кораби се отделиха от бомбардировача, за да го защитят.

— Коб — заговорих. — Научи ли нещо за корабите, които пътуват заедно с животозалнчаващата?

— Не много — отвърна Коб. — Това е ново поведение, но напоследък придружават всички бомбардировачи. Асовете ще се справят с тях. Ти гледай своята ескадра, Пумпал.

— Добре, господине.

Все още не можех да търпя да наблюдавам битката за животозаличаващата. Ако тя гръмнеше, трябваше да сме готови да включим на свръхскорост преди да последват експлозиите. Затова бях облекчена, когато най-сетне животозаличаващата и ескортът ѝ се заизкачваха в небето, оттеглиха се. Асовете ги последваха, но накрая оставиха бомбардировача да избяга там, откъдето бе дошъл. Усмихнах се.

— Мейдей! — разнесе се глас по общата линия. — Тук Блато. Щитове дезактивирани. Партньор свален. Моля ви. Отговорете!

— 55.5-699-4000! — откликна Еф Ем и аз погледнах към координатите, забелязах Поко изпаднал в затруднение. Зад него се стелеше пушек, той се бе устремил навън, далече от главната битка. Четирима креляни го следваха. Най-добрият начин да бъдеш убит е като им позволиш да те изолират, но Блато очевидно нямаше друг избор.

— Тук Звездна ескадра, Блато — разбра веднага Джорген. — С теб сме. Дръж се и се опитай да завиеш наляво.

Ние се стрелнахме след него и открихме масирана стрелба по команда на Джорген. Деструкторният ни огън не свали нито един вражески кораб, но поне накара повечето да се пръснат. Три поеха наляво, като по този начин щяха да пресекат пътя на Блато. Джорген пое след тях и Еф Ем го последва.

— Все още имаш един на опашката — предупредих. — Аз ще се заема.

— Добре — рече Джорген след кратко колебание. Той очевидно мразеше да се отделя от ескадрата си.

Заех позиция зад кораба. Блато правеше откачени маневри — необмислени, — за да избегне пряко попадение.

— Свали го! — изкрещя той. — Моля те, свали го. Просто го свали!

Отчаяние, крайно притеснение — все реакции, които не бях очаквала от опитен пилот. Той, разбира се, изглеждаше млад. Трябваше да се сетя по-рано, но сега осъзнах, че вероятно е завършил точно преди мен. Може би шест месеца по-рано или пък година, въпреки това си оставаше момче на осемнайсет.

След мен поеха две опашки, които се съсредоточиха над мен. Ангели небесни. Досега Блато водеше преследването и щеше да е трудно да му се осигури допълнителна помощ. Не смеех да включа ОМП, тъй като около мен валеше огън с деструктори — но крелянинът пред мен все още беше с вдигнат щит.

Стиснах зъби, след това включих на свръхскорост. Джи форсът ме притисна на седалката и аз се приближих до крелянина, лепнах се на опашката му и едва следвах движенията му. Бях на Маг-3 и при тази скорост щеше да ми бъде безкрайно трудно да контролирам маневрите.

Само още секунда…

Приближих се максимално и улових крелянски кораб със светлинното си копие. След това се обърнах и изтеглих врага настрани от курса на Блато.

Кокпитът трепереше около мен, когато заловеният крелянин се отправи в друга посока, съпротивляваше се, изпрати и двама ни в неконтролируемо падане.

Опашките поеха след нас и концентрираха огъня си върху мен. Те изобщо не се интересуваха дали няма да уцелят кораба, който държах със светлинното копие; креляните никога не се интересуваха от това.

Погълна ме вълна от огън, който попадаше върху щита ми и сваляше мощността му. Крелянският кораб на светлинното ми копие избухна поразен от колегите си и аз бях принудена да поема рязко нагоре на пълна свръхскорост, за да им избягам.

Това бе крайно рискован ход. Грав кап се изключи, а джи форсът ми подейства като ритник в лицето. Лепна ме за седалката, изтласка кръвта в краката ми. Защитният ми костюм ме притисна, лепна се за кожата ми и аз започнах да правя упражненията за дишане, както бях научена.

Краищата на зрителното ми поле почерняха.

На конзолите ми заблестяха лампички.

Щитът ми беше паднал.

Изключих подемния пръстен, завъртях се на оста си, след това включих на светлинна скорост право надолу. Грав кап успя да поеме част от натиска, но човешкото тяло просто не е създадено да се справя с подобни резки обрати. Прилоша ми, едва не повърнах, когато минах през средата на крелянската формация.

Ръцете ми трепереха на контрола, този път пред погледа ми стана червено. Повечето креляни не откликнаха навреме, но един от тях — един кораб — успя да се завърти на оста си също като мен.

Съсредоточи се, след това стреля.

На крилото ми нещо блесна; чу се експлозия.

Бяха ме уцелили.

От конзолата изригнаха писукания. Заблестяха светлини. Контролната ми сфера неочаквано престана да реагира, не правеше нищо, когато се опитвах да маневрирам.

Кокпитът се разтресе, светът се завъртя, когато корабът ми пое по спирала надолу.

— Пумпал! — незнайно как чух гласа на Джорген над пиукането.

— Катапултирай, Пумпал! Падаш!

Катапултирай.

Не би трябвало да можеш да мислиш в подобни моменти. Всичко трябваше да се случи в миг. Независимо от това, тази секунда сякаш застина във времето.

Ръката ми увисна над лоста между краката.

Светът се въртеше и размазваше. Крилото ми го нямаше. Корабът ми гореше, подемният пръстен не реагираше.

Последва миг на застой между живота и смъртта.

А образът на Драйфа беше в главата ми. Храбра до самия край. Не беше страхливка.

Нямаше да катапултирам. Можех да сваля кораба на земята! Не бях СТРАХЛИВКА! Не се страхувах да умра.

И какво ще им направиш по този начин, запита глас в мен, ако загинеш? Как щеше да подейства смъртта ми на ескадрата? Как щеше да подейства на Коб, на мама?

Изпищях, стиснах ръчката и дръпнах с всички сили. Капакът ми експлодира и седалката ми се изстреля нагоре.

Събудих се и около мен цареше тишина.

Усетих… вятър, който галеше лицето ми. Седалката ми лежеше на прашната земя, а аз гледах небето. Парашутът потръпваше зад мен; чух как вятърът си играе с него.

Бях изгубила съзнание.

Лежах там и гледах нагоре. Червени линии в далечината. Експлозии. Разцъфваше оранжева светлина. От тук, долу, приличаха на оранжеви цветя.

Обърнах се на една страна. Остатъците от моя Поко горяха наблизо, напълно унищожени.

Бъдещето ми, животът ми, горяха заедно с тях. Останах да лежа, докато битката не приключи и креляните не се оттеглиха. Джорген прелетя наблизо, за да се увери, че съм добре и аз му помахах, за да уталожа страха му.

Докато дойде да ме вземе спасителен екип — спусна се безшумно на подемния си пръстен — вече се бях разкопчала. Радиото и манерката ми бяха оцелели след катапултирането, тъй като бяха закачени на седалката; бях използвала радиото, за да съобщя къде се намирам, а от манерката пих вода. Един медик ме накара да седна в превозното им средство и ме прегледа, докато член на Корпуса по оцеляване излезе навън, за да провери изтребителя ми.

Когато най-сетне се върна, държеше клипборд.

— Е? — попитах тихо.

— Грав капс в седалката са те предпазили да си размажеш гръбнака — каза той. — Има малък проблем, заради камшичния удар, освен ако няма нещо друго, което не ми казваш.

— Не питах за себе си. — Погледнах жената от Корпуса, а след това се обърнах към моя Поко.

— Подемният пръстен е съсипан — отвърна тя. — Почти няма какво да се вземе.

Тъкмо от това се страхувах. Закопчах си колана, след това погледнах през прозореца, когато поехме. Горящият ми Поко се стопи в далечината, накрая изчезна.

Най-сетне се приземихме във Висина и аз слязох; бях схваната, цялото тяло ме болеше. Закуцуках напред. Усетих — още преди да я видя — че една от фигурите, застанали в сумрака на площадката за кацане, ще бъде адмирал Железен юмрук.

Разбира се, че беше дошла. Най-сетне разполагаше с основателна причина да ме изрита. Можех ли да я виня, след като знаех толкова много?

Спрях пред нея и отдадох чест. Колкото и да беше изненадващо, тя също ми отдаде чест. След това свали кадетската значка от униформата.

Не заплаках. В интерес на истината бях твърде уморена и главата ме болеше ужасно.

Железен юмрук завъртя значката между пръстите си.

— Госпожо? — повиках я аз.

Тя ми върна значката.

— Кадет Спенса Нощносянкова, освободена си от пилотската школа. По традиция, като кадет свален малко преди завършването, ще бъдеш включена в списъка на пилотите, към които да се обръщаме в случай че разполагаме с повече кораби.

Въпросните пилоти ги викаха единствено по нареждане на адмирала. Това никога нямаше да ми се случи.

— Можеш да задържиш значката — добави Железен юмрук. — Носи я с гордост, но върни останалата екипировка при интенданта до дванайсет утре. — След това, без да каже и дума повече, тя се обърна и си тръгна.

Вдигнах ръка, за да отдам отново чест и останах така, докато тя не се скри от погледа ми, стиснала в другата ръка значката. Това беше краят. Бях дотук.

Звездната ескадра щеше да има само двама членове.

Пета част

Интерлюдия

Още един проблем е разрешен, мислеше си Джуди „Железен юмрук“ Айвънс, докато се връщаше от площадката за излитане и кацане. Риколфр, адютантът ѝ, бързаше до нея, стиснал вечния клипборд, пълен със задачите, които Джуди трябваше да свърши.

На вратата на сградата на командването тя погледна през рамо. Дъщерята на Преследвач — Дефекта — все още бе вдигнала ръка и отдаваше чест, а след това притисна значката към гърдите си.

Джуди усети как я бодна чувство на вина, след това влезе в Командване полети. Водих тази битка, помисли си тя, и нося бойните белези. Последния път, когато пренебрегна дефекта, бе принудена да види как един приятел полудява и избива колегите си пилоти.

Това бе благоприятен изход. Момичето щеше да получи почести, както се полагаше за човек с нейната страст. А сега вече Джуди разполагаше с данни за мозъците на хората с дефекта. Трябваше да признае, че заслугата е на Коб — ако не я беше принудил да допусне детето в ЗСД, Джуди никога нямаше да има подобна възможност.

Сега, за щастие, имаше солидна, традиционна причина никога повече да не допусне дъщерята на Преследвач в изтребител. Освен това можеше да наблюдава всеки нов кадет за следи от дефекта. Това беше идеалният изход във всяко отношение.

Де да можеше и с другите проблеми да се справи с такава лекота. Джуди приближи малката конферентна зала, след това спря и погледна Риколфр.

— Тук ли са?

— Лидерът на Националното събрание Уейт е тук — съобщи Риколфр. — Както и лидери Мендес и Юкрит.

Значи трима лидери. Обикновено изпращаха служители на брифингите след битка, но от известно време Джуди очакваше по-голяма конфронтация. Трябваше да им даде нещо. План.

— Радио техниците потвърдиха ли съществуването на корабостроителницата, която скаутите забелязаха тази вечер?

Риколфр ѝ подаде лист.

— Твърде далече е за традиционните скенери, но успяхме да изпратим горе научен кораб, който да огледа от безопасно разстояние. Корабостроителницата е там, учените са оптимисти. Ако е като предишната — и ако успеем да я опазим от креляните, — ще се сдобием със стотици подемни пръстени.

Тя кимна, докато четеше статистиката.

— Орбитата пада бързо, госпожо — отбеляза Риколфр. — Старата корабостроителница изглежда има сериозен недостиг на мощност. Учените предполагат, че оръдията ѝ за обекти на близко разстояние ще престанат да стрелят до два дена, приблизително по времето, когато ще достигне атмосферата. Креляните със сигурност ще се опитат да слязат и да я унищожат.

— Значи трябва да предотвратим подобна възможност — рече Джуди. — Нещо друго, което трябва да знам?

— При толкова много лидери, госпожо, ми намирисва на засада. Бъдете подготвена.

Тя кимна, доби изражението на политик и влезе в малката стая, последвана от Риколфр. Чакаха я едни от най-влиятелните хора от долните пещери, всички облечени във военни униформи, със значки, свидетелство за заслугите им.

— Дами и господа — започна тя, — радвам се да видя, че проявявате такъв интерес към…

— Спестете ни любезностите, Железен юмрук — прекъсна я Алджърнън Уейт — бащата на младия Джорген. Стегнатият мъж с посивяла коса бе седнал начело на конферентната маса, точно срещу Джуди. — Вие изгубихте нови кораби тази вечер.

— Успешно отблъснахме животозаличаваща, отбелязахме значителна победа над…

— Вие забивате ЗСД в земята — натърти Уейт.

— По време на управлението ви — добави Юкрит, — резервът ни от кораби падна възмутително ниско. Чувам, че счупени изтребители просто си стоят в хангарите, тъй като за тях няма резервни части.

— Да не говорим, че смъртността сред пилотите е страшна — отбеляза Валда Мендес. Тя бе дребничка жена, мургава. Навремето Железен юмрук бе летяла с нея. — Искаме да знаем какъв е планът ви да изтеглите ЗСД от спиралата, по която пропада.

Няма да е зле, помисли си Джуди, ако престанете да ми отмъквате най-добрите пилоти. Валда изобщо не се срамуваше, че е откраднала сина си от ЗСД, за да не участва в битки.

Само че Джуди не можеше да каже това. Не можеше да обясни колко са отчаяни всички в ЗСД, след като най-добрите адмирали и командири са мъртви. Не можеше да обясни как е предвидила това още преди години и всичките ѝ опити и усилия не бяха спрели падението. Не можеше да обясни, че хората ѝ са изтощени от работа, че моралът се срива след толкова много загуби и смъртта на пилотите.

Не можеше да каже нито едно от тези неща, макар да бяха истина, защото те не бяха никакво извинение. Работата ѝ бе да намери разрешение. Да сътвори чудо.

Тя вдигна листовете, които Риколфр ѝ беше дал.

— Законът на Ланчестър — рече тя. — Знаете ли за него?

— Еднакви армии войници с еднакви умения ще си нанесат еднакви загуби — отвърна Уейт. — Колкото по-голяма е липсата на баланс във войската, толкова по-диспропорционално ще бъдат разпределени загубите. Накратко, колкото по-многобройни сме от врага, толкова по-малко загуби ще нанесат войниците им.

— Колкото по-голям е броят на войниците — уточни Валда, — толкова по-малко хора ще изгубиш.

Джуди подаде листа на групата.

— Това — рече тя, — е доклад от скаутите — с първоначален научен анализ — огромен къс, който ще падне след два дена. Креляните никога не изпращат повече от сто кораба — но ако успеем да спасим тази корабостроителница, ще имаме напредък.

— Стотици подемни пръстени — отбеляза Валда, докато четеше доклада. — Мислиш ли, че ще успеете да се справите? Да спасим това?

— Мисля, че нямаме друг избор — отвърна Джуди. — Докато не се сдобием с повече кораби от креляните, ще водим война, в която губим. Ако успеем да ги спрем да разрушат корабостроителницата, докато пада, може би се нуждаем тъкмо от това.

— В доклада се казва, че ще падне в деня на дипломирането — изсумтя Юкрит. — По всичко личи, че церемонията ще бъде кратка.

— Да сме наясно — обади се Уейт. — Айвънс, какво предлагате?

— Ние задължително трябва да хванем този отломък — подчерта Джуди. — Трябва да сме готови да хвърлим всичко, с което разполагаме, за да го защитим. Щом започне да пада и оръдията за близост останат без мощност, трябва да унищожим всички крелянски кораби, които се опитат да се доближат до корабостроителницата.

— Смело — отбеляза Юкрит.

— Те няма лесно да ни оставят този къс — намеси се Риколфр и погледна присъстващите. — Ако не се оттеглят, няма да можем да се оттеглим и ние. Накрая ще се окаже, че участваме в битка, където всеки кораб е от значение. Ако изгубим, това ще ни унищожи.

— Ще бъде втора Битка за Висина — рече тихо Уейт. — Всичко или нищо.

— Аз участвах в Битката за Висина — напомни им Железен юмрук. — И много добре знам какви са рисковете. Честно казано обаче, нямаме други възможности. Или се пробваме, или губим завинаги. Мога ли да разчитам на подкрепата ви за това предложение?

Лидерите кимнаха един след друг. Те знаеха, че казаното от нея е вярно. Времето да действат бе, когато все още имаха възможност за победа.

Бяха съгласни.

Звездите да ни закрилят, помисли си Джуди.

48.

Присъствах на завършването.

Бях сред публиката, заедно с останалите, на парадния плац до парка със статуите в база Висина.

На дървена сцена Железен юмрук сложи на всеки значка, символ за постигнатия успех. Бях в края на малкото множество, сред неколцина други с кадетски значки. Хора, които бяха отпаднали също като мен. Тъй като не можехме да летим, значките ни даваха достъп до асансьорите, когато искахме, и ни канеха на подобни събития. Получих писмо от Железен юмрук.

Чувствата ми бяха сложни, докато наблюдавах как Джорген и Еф Ем получават значките си. Много се гордеех с тях. Също така силно им завиждах и същевременно изпитвах безсрамно облекчение. Не знаех дали може да ми се има доверие, ако сега бях изправена там отпред. Случилото се разреши проблема. Нямаше нужда да решавам аз.

Дълбоко в сърцето си усещах как светът ми се срива. Никога нямаше да летя отново. Можех ли да живея с тази мисъл?

Джорген и Еф Ем отдадоха чест с ръце в ръкавици и нови, колосани бели униформи. Ръкоплясках заедно с останалите на осмината завършващи, но не спирах да си мисля, че през изминалите четири месеца сме изгубили поне три пъти повече кораби от завършващите. До много скоро един добър пилот в ЗСД можеше да лети в продължение на пет години, сваляше двайсетина от враговете и се пенсионираше, отиваше да пилотира търговски самолети. Само че броят на загинали и убити растеше все повече и повече и все по-малко пилоти издържаха пет години.

Креляните побеждаваха. Бавно, но сигурно.

Железен юмрук пристъпи напред и заговори.

— Нормално, вие очаквате да изнеса дълга реч. Това се е превърнало почти в традиция. Днес обаче ни предстои важна информация, затова ще се огранича до няколко думи. Хората зад мен са най-добрите. Те са нашата гордост, символът на нашата дързост. Няма да се крием. Няма да сведем глава. Ще потърсим дома си сред звездите и началото е днес.

Последваха нови аплодисменти и аз разбрах — от разговорите около мен, — че тази кратка реч е крайно необичайна. На масата от дясната ни страна поставиха напитки и адмиралът и командният ѝ състав си тръгнаха, без да останат с гостите. Още по-странно бе, че новите пилоти я последваха.

Проточих врат и видях ескадра изтребители да излитат от близка площадка. Да не би да имаше сблъсък? Наистина ли имаха нужда от всички завършили? След като прекарах последните няколко дни с мама и бабчето, нямах търпение да се видя с Джорген и Еф Ем.

В далечината се чу тътен, когато изтребителите се отдалечиха на безопасно разстояние от базата, след това включиха на свръхскорост и ускориха отвъд слуховата бариера. Човек, застанал наблизо, отбеляза, че важните лидери — включително онези, чиито деца завършваха днес — не присъстват на тържеството. Очевидно нещо се случваше.

Направих крачка към площадката за излитане, след това натъпках ръце в джобовете на гащеризона. Обърнах се, готова да си тръгна, но се спрях. Коб бе застанал наблизо, стискаше бастун със златна дръжка. Странно; никога не го бях виждала с бастун.

Дори в колосаната бяла униформа изглеждаше стар като брулена от ветрищата скала в прахта. Отдадох чест. Не намерих сили да се изправя пред него, пред когото и да било, след като ме свалиха.

Той не отвърна. Закуцука към мен, след това ме огледа цялата.

— Ще се борим срещу това.

— Защо? — попитах, но така и не свалих ръка.

— Свали си ръката, момиче. Беше точно преди дипломирането. Мога да настоявам поне да ти бъде дадена значка на пълноправен пилот като на Артуро.

— Аз никога няма да летя, така че какво значение има?

— Значката на пълноправен пилот означава много в Огнен рай.

— Никога не съм искала значката — отвърнах. Погледнах над рамото му, когато друга ескадра се вдигна във въздуха. — Какво става?

— Корабостроителницата, която ти забеляза, пада от орбита днес. Адмиралът е твърдо решена да я спаси и ако спечели тази битка ще има стотици нови места за пилоти — повече, отколкото можем да напълним.

Най-сетне отпуснах ръка, докато наблюдавах как втората ескадра преминава на свръхскорост. Във въздуха се разнесе далечен пукот, чаши и чинии на масата издрънчаха.

— Пумпал? — повика ме Коб. — Не мислех, че си от хората…

— Чух звездите, Коб.

Той веднага млъкна.

— Видях очите — продължих. — Хиляди връхчета бяла светлина. Не, повече. Бяха милиони. Всички, като една, се обърнаха да ме погледнат. И ме видяха.

Коб пребледня като платно. Ръката, с която се подпираше на бастуна затрепери. Сякаш бяхме сами на пълния с народ плац.

— Аз имам дефекта — прошепнах. — Също като татко.

— Ясно…

— Той имал ли е някакви необясними прояви преди онзи ден? — попитах. — Държал ли се е странно преди да се обърне и да ви нападне?

Коб поклати глава.

— Виждаше разни неща, чуваше други, но нищо опасно. Джуди — Железен юмрук — все му повтаряше, че дори дефектът да е истински, той може да го преодолее. Тя се бореше за него, защитаваше го. Излагаше се на опасност, докато…

Трета ескадра излетя. Те наистина бяха твърдо решени да се доберат до корабостроителницата.

Погледнах към трепкащите сенки. Въздъхнах, след това свалих радиото от колана си и го подадох на Коб.

Той се поколеба, след това го взе. По тревогата в очите му и бледото лице разбрах истината. След като вече знаеше, че съм видяла онези очи… мнението му бе променено. Той не искаше аз да летя. Беше твърде опасно.

— Много ми е мъчно, хлапе — призна той.

— Така е по-добре — отвърнах. — Тъкмо няма да се притесняваме какво ще направя или няма да направя.

Насилих се да се усмихна и тръгнах към масата с напитки. Всичко вътре в мен се разкъсваше.

Човекът, който бях преди четири месеца, никога нямаше да възприеме въображаемия „дефект“ като извинение да спра да летя. Но аз вече не бях онзи човек. Бях съвършено нов, който не възприемаше куража и страхливостта по простичкия начин както преди.

Бях катапултирала. Едва не рухнах под тежестта от загубата на приятелите си. Дори пренебрегнах цялата лудост около чуването на звездите и сега вече не бях сигурна дали заслужавам да летя.

Бе по-добре, ако просто се откажех. Сведох глава и обърнах гръб на масата, тъй като не исках да съм около хора.

Нечия ръка ме стисна.

— Къде си въобразяваш, че отиваш?

Вдигнах поглед, готова да нанеса удар… Нед?

По лицето му се беше разляла глуповата усмивка.

— Пропуснах церемонията, нали? Казах си, че няма проблем да дойда няколко минути по-късно — Железен юмрук винаги говори поне десет часа. Къде е Досадник? Ами Еф Ем? Трябва да ги поздравя.

— На мисия са.

— Точно днес ли? — попита Нед. — Тъпо. И как сега да ги убедя да се присъединят към нас за истинското парти? — Той ми се стори истински разстроен. Зад нас четвърта ескадра кораби се вдигна във въздуха. Нед въздъхна, след това отново ме стисна за ръката. — Поне ще имам теб.

— Нед, аз не успях. Катапултирах. Аз…

— Знам. Това просто означава, че няма да допуснеш грешката да хукнеш нанякъде точно когато има парти. — Той ме потегли след себе си. — Хайде. Останалите са вече там. Семейството на Артуро има достъп до радио. Ще слушаме как върви битката и ще ги аплодираме.

Въздъхнах, но последното, което той каза, ме заинтригува. Докато ме теглеше след себе си, пета ескадра се вдигна във въздуха и отлетя в същата посока както останалите.

— Коб каза, че адмиралът щяла да опита да спаси корабостроителницата — обясних аз, когато Артуро постави обемната кутия на радиото на масата ни в ресторанта и чашите с напитки задрънчаха. — Двамата с Нед видяхме поне две ескадри да излитат. Отнасят се много сериозно към тази работа.

Останалите се скупчиха около масата. Беше толкова хубаво да ги видя отново и странно освежаващо, че не ме гледаха осъдително. Кималин, Нед, Артуро. Останалата част от ресторанта с приглушена светлина беше празна. Бяхме само ние и двама тийнейджъри без пилотски значки — вероятно деца на работници в полето или овощната градина.

— Призоваха всички — рече Артуро, докато вдигаше корда от радиото до стената. — Дори резервистите от долните пещери. Ще бъде грандиозна битка.

— Да — отвърнах. Погледнах напитката си и пържените водорасли, до които така и не се бях докоснала.

— Я! — сръчка ме отстрани Кималин. — Ти да не би да се цупиш?

Свих рамене.

— Добре — отвърна тя. — Днес е денят за цупене!

— Денят на завършването — вдигна чаша Нед. — За клуба на изританите.

— Ура-а-а! — вдигна чаша и Кималин.

— Вие двамата сте идиоти — отвърна Артуро и се заигра с копчетата на радиото. — Аз не съм изритан. Завърших по-рано.

— Сериозно? — попита Нед. — А повикаха ли те да участваш в тази битка, уважаеми господин пълноправен пилот?

Артуро се изчерви. Едва сега забелязах, че не носи пилотската си значка. Почти всички бяха с техните на този ден — независимо дали бяха в униформа или не.

От радиото се разнесе бърборене и Артуро бързо намали, след това продължи напред, докато не попадна на канал с твърд женски глас.

— Готово — съобщи той. — Събранието следи канала. Трябва да има точно обяснение на битката за правителствените лица, а не цензурираната версия като за хората в Огнен рай.

Настанихме се, докато жената по радиото говореше.

— С потеглянето на ескадра Бръшлян имаме единайсет ескадри във въздуха и пет скаутски екипа от по трима човека. Дано Светците и Северната звезда ни закрилят в този ден, докато представителите на Дръзки водят битка.

Нед подсвирна.

— Единайсет? Имаме ли толкова много ескадри?

— Очевидно — отвърна Артуро. — Сериозно, Нед. Ти някога мислиш ли преди да приказваш?

— Не-е-е! — Той отпи шумно от зелената си газирана напитка.

— Мъж, който казва, каквото мисли — рече замислено Кималин, — е мъж, който има какво да каже.

— Обикновено поддържаме дванайсет ескадри — обясни Артуро. — Четири дежурни и в готовност да излетят с един или двама, които патрулират във въздуха. Четири други са в готовност да бъдат повикани. Още четири са резервите, които са защитени в дълбоките пещери. В миналото сме се опитвали всяка ескадра да е с по десет кораба, но напоследък бройката е спаднала на единайсет ескадри като повечето са само с по около седем изтребителя.

— Осемдесет и седем смели пилоти — продължи говорителката, се отправят на бой с креляните, за да спасят отломък. Победата ще даде на нашата страна безпрецедентна слава и трофеи!

Гласът ѝ беше същият като на говорителките, които слушахме долу. Силен, но монотонен — сякаш четеше страниците, които ѝ бяха дадени.

— Това е твърде безлично — заявих. — Може ли да чуем истинските разговори? Ще го настроиш ли на честотите на пилотите?

Артуро погледна другите. Нед сви рамене, но Кималин кимна. Затова Артуро намали звука още повече.

— Не би трябвало да ги слушаме — рече тихо той. — Само че какво ще ни направят? Ще ни изритат от ЗСД ли?

Той въртя едно от копчетата, докато не попадна на канала на командира. Нито едно радио в Огнен рай нямаше да може да декриптира какво казват, но очевидно семейството на Артуро бе достатъчно влиятелно и имаше радио с декодер.

— Идват — заяви непознат глас. — Ангели небесни. Толкова са много.

— Съобщи броя — нареди Железен юмрук. — Колко ескадри? Колко кораба?

— Докладват скаутите. — Познах гласа — беше Плащ. Тя бе от скаутите, които бяха участвали в битка редом с нас и преди. — Ще ви съобщим броя, адмирале.

— Всички активни ескадри — продължи Железен юмрук, — останете в готовност, докато не получим броя на противника. Командване полети, край.

Притеглих стола си напред, заслушах се в разговорите — опитвах се да си представя битката. Друг скаут описа падащата корабостроителница. Тя представляваше огромна, древна метална конструкция със зейнали дупки и плетеница от коридори.

Скаутите съобщиха бройката. Първата вълна креляни бяха петдесет, последвани от още толкова. Врагът знаеше колко е важна тази битка. Бяха изпратили всичките си кораби; бяха точно толкова изпълнени с решителност, колкото и ние.

— Сто кораба — подсвирна тихо Нед. — Каква битка само ще се развихри… — Стори ми се замислен; може би помнеше как се измъквахме през недрата на първата корабостроителница.

— Това е, стремят се към победа — отбеляза Железен юмрук. — Ескадра Бурен прилив, Валкирия, Волфрам, искам да осигурите прикриващ огън. Вътрешни ескадри, дръжте креляните далече от корабостроителницата. Не им позволявайте да детонират бомба върху нея!

Щурмовите командири потвърдиха, че са наясно със заповедта. Затворих очи и си представих рояка изтребители, изстрелите с деструктори. Бойното поле беше сравнително открито, с малко отломки, освен огромната корабостроителница.

Пръстите ми започнаха да описват движенията, сякаш пилотирах кораб. Усещах го. Потреперването на кокпита, нахлуването на въздуха, ръмженето на бустера…

Светци и звезди. Това щеше да ми липсва безкрайно много.

— Това е бомбардировач — съобщи един от командирите. — Имам потвърждение от три кораба.

— Скаутите потвърждават — обади се Плащ. — И ние го виждаме. Командване, бомбардировачът се насочва към корабостроителницата. Носи животозаличаваща.

— Отблъснете го! — нареди Железен юмрук. — Спасяването на отломъка е задача от първостепенно значение.

— Слушам, госпожо — отвърна един от командирите. — Потвърждавам. Отблъскваме, дори това да означава да изтласкаме бомбардировача към Висина.

По линията се възцари мълчание.

— Ще бъдат необходими два или повече часа при скоростта на бомбардировач, за да достигне Висина — отвърна Железен юмрук. — Ще имаме време да ги спрем преди това. Заповедта остава.

— Два часа ли? — обади се Нед. — Значи са много по-далече, отколкото предполагах.

— Бомбардировачите са два пъти по-бавни от Поко — обясни Артуро. — Корабостроителницата е на около час от нас — приблизително времето, необходимо на силите ни да излязат. Връзва се, ако помислиш малко и пресметнеш.

— Че защо да го правя? — учуди се Нед. — Нали ти ще свършиш трудната работа вместо мен?

— Някой от вас не е ли… нетърпелив и притеснен? — попита Кималин.

— Казаха, че има животозаличаваща и по всяка вероятност се е отправила към нас — отвърна Артуро. — Така че, да.

— Не говоря за това — погледна ме Кималин. — Ние просто си седим тук и слушаме.

— Би трябвало да сме горе — промълвих. — Това е. Битка като битката за Висина. Те имат нужда от всички… а ние сме тук. Слушаме. И пием освежаващи напитки.

— Вдигнали са всички кораби годни за бой — обясни Артуро. — Ако бяхме в ЗСД, щяхме да седим там и да слушаме какво става.

— Пред мен е — обади се един от командирите. — Потвърждавам, бомбардировачът се отклони от обекта за спасяване. Но, адмирале, той се опитва да си проправи път към Висина.

— Този бомбардировач е бърз — предупреди Плащ. — По-бърз от повечето.

— Скаути — заговори Железен юмрук, — пресрещнете го. Останалите, не се разсейвайте. Останете при корабостроителницата! Това може да е примамка.

— Останах с три кораба — оплака се командир. — Искам подкрепление. Те ни налитат отвсякъде, командване. Ангели небесни, това…

Мълчание.

— Командир на Валкирия свален — докладва някой друг. — Ще поема останалите им кораби. Командване, тук направо ни смилат.

— Всички кораби — заговори отново Железен юмрук, — пълна офанзива. Отблъснете ги. Не им позволявайте да се доберат до корабостроителницата.

— Слушам, господине — разнесе се хор от гласовете на командирите.

Битката продължи известно време и ние слушахме напрегнато. Не само защото пилотите умираха, докато се опитваха да опазят корабостроителницата, ами защото с всеки момент от битката, бомбардировачът се доближаваше все повече до Висина.

— Скаути — обади се най-сетне Железен юмрук. — Новини за животозаличаващата?

— Все още е във въздуха, госпожо! — докладва Плащ. — Само че бомбардировачът е добре защитен. Десет кораба.

— Разбрано — отвърна Железен юмрук.

— Госпожо! — повика я Плащ. — Лети по-бързо от обичайната скорост за бомбардировач. И току-що ускори. Ако не внимаваме, ще се добере до обхвата на Висина.

— Отблъснете ги — нареди Железен юмрук.

— Само скаути ли?

— Да — потвърди тя.

Чувствах се напълно безсилна. Бях точно като дете, което слуша разкази за война, главата ми пълна с драма и вълнение — величие и убийства. Днес обаче, долавях напрежението в гласовете, докато командирите наблюдаваха как приятелите им умират. Чувах експлозии по канала и всеки път трепвах.

Джорген и Еф Ем бяха някъде там. Трябваше да им помагам. Да ги защитавам.

Затворих очи. Не че исках, просто направих упражнението на бабчето, представих си как се нося сред звездите. Слушах ти. Устремявах се…

Десетина точки бяла светлина се показаха зад затворените ми клепачи. След това станаха стотици. Усетих вниманието на нещо огромно, нещо ужасно, което се обръща към мен.

Ахнах и отворих очи. Светлинките изчезнаха, но сърцето ми блъскаше в ушите и мислех единствено за усещането, когато разни неща ме виждаха. Неестествени неща. Омразни неща.

Когато най-сетне успях да върна вниманието си към битката, Плащ докладва за огнен конфликт с охранителните изтребители на животозаличаващата. Артуро премести малко честотата и попадна на техен разговор — дванайсет скаути се бяха обединили в една ескадра за битката.

Артуро прескачаше между канала на скаутите и този на командирите. Битките върлуваха, но най-сетне дойдоха добри новини.

— Бомбардировачът унищожен! — докладва Плащ. — Животозаличаващата бомба пада свободно към земята. Всички скаути, изтеглете се! Свръхскорост! Незабавно! — Каналът пропука и зашумя.

Чакахме нетърпеливо. Стори ми се, че чух поредица от три експлозии — дори бях сигурна, че ги чух — които отекнаха в далечината. Ангели небесни. Беше толкова близо до Висина.

— Плащ? — повика я Железен юмрук. — Добра работа.

— Мъртва е — съобщи тих глас по линията. Беше Еф Ем. — Тук позивна: Еф Ем. Плащ загина в експлозията. Останахме… госпожо, останахме само трима от ескадрата на скаутите. Останалите загинаха в боя.

— Потвърдено — каза Железен юмрук. — Дано звездите приемат душите им.

— Да се… да се връщаме ли в битката? — попита Еф Ем.

— Да.

— Добре. — Тя ми се стори потресена.

Погледнах безсилно другите. Трябваше да има нещо, което можехме да направим.

— Артуро — започнах, — семейството ти няма ли частни самолети?

— Три изтребителя — рече той. — В дълбоките пещери. По правило не участват в битките на ЗСД.

— Дори в отчаяни като тази ли? — попита Кималин.

Артуро се поколеба, след това заговори по-тихо.

— Най-вече в такива битки. Тяхната работа е да защитават семейството ми, ако се наложи да се евакуираме. Може да се случи най-лошото и тогава няма начин нашите да си дадат изтребителите.

— Ами ако не ги питаме? — обади се Нед. — Ами ако просто ги вземем?

Двамата с Артуро се спогледаха, след това се ухилиха. И двамата ме погледнаха и сърцето ми затрепка от вълнение. Да летя отново. В битка като тази, също като Битката за Висина.

Битката в която… в която татко е бил пречупен. Бе твърде опасно за мен да съм горе. Ами ако сторя същото, което е сторил и той, ако се обърна срещу приятелите си?

— Вземете Кималин — чух гласа си.

— Сигурна ли си? — попита Артуро.

— Аз не съм! — надигна глас Кималин. Стисна ръцете ми. — Пумпалче, ти си по-добра от мен. Аз ще се проваля отново.

— Корабите на семейството ми са в сигурна пещера — рече Артуро. — Ще ни трябват поне петнайсет минути, за да ги качим по частния асансьор за самолети. Не броим онази част, че трябва да се промъкнем и да ги задигнем.

Стиснах ръцете на Кималин.

— Страннице — заговорих, — ти си най-добрият стрелец, който съм виждала, най-добрият, за когото съм чувала. Те имат нужда от теб. Еф Ем и Джорген имат нужда от теб.

— Ами ти…

— Не мога да летя, Страннице — признах. — Има медицинска причина, която не мога да обясня в момента. Затова трябва да отидеш ти. — Стиснах силно ръцете ѝ.

— Аз провалих Драйфа — прошепна тя. — Ще проваля и останалите.

— Няма. Единственият начин, по който можеш да се провалиш, Кималин, е, ако не отидеш горе. Върви там.

Очите ѝ се насълзиха, след това тя ме притисна до себе си. Артуро и Нед изскочиха от заведението и Кималин затича след тях.

Седнах на стола и се облегнах на масата, кръстосах ръце и отпуснах глава.

Разговорите по радиото продължиха, чу се нов глас.

— Командване — заговори дрезгав женски глас. — Тук противовъздушно оръдие четирийсет и седем. Унищожени сме.

— Унищожени ли? — недоумяваше Железен юмрук. Какво се случи?

— Вълната от животозаличаващата ни удари — обясни жената. — Звезди. Тъкмо се измъквам от руините. Измъкнах радиото от трупа на командващия офицер. Прилича на… Постове четирийсет и шест и четирийсет и осем също са унищожени. Бомбата падна наблизо. Имате дупка в отбраната, госпожо. Ангели небесни, о, ангели. Трябва ми медицински транспорт!

— Разбрано, пост четирийсет и седем. Изпращам…

— Госпожо — разнесе се отново гласът на ранената. — Кажете ми, че засичате това на радара?

— Кое?

Усетих, че ме втриса.

— Падат отломки — съобщи тя. — Северно оттук. Чакайте малко, имам бинокъл…

Чаках напрегнато, представих си как единствената оцеляла се изкачва по разрушените си оръдия.

— Виждам много на брой крелянски кораби — съобщи тя. — Втора група се задава от битката за корабостроителницата. Госпожо, отправили са се право към мястото, на което отбраната ни е пробита. Потвърждавам! Чувате ли ме?

— Чуваме — отвърна Железен юмрук.

— Госпожо, насочват се право към Висина. Вдигнете резервистите!

Нямаше такива. Студът в мен се превърна в лед. Железен юмрук беше вкарала всичко, с което разполагахме в битката за корабостроителницата. Сега обаче, втора група креляни се появяваха от небето — точно където бомбата бе сринала защитата ни.

Това беше трик.

Креляните са искали да стане така. Искали са да въвлекат изтребителите ни в битка далече от Висина. Искали са да ни убедят, че всички крелянски кораби участват в битката, за да хвърлим силите си там. Тогава пускат животозаличаваща над артилерийската защита, за да си разчистят пътя.

По този начин щяха да вкарат нови изтребители и нова бомба.

Бум.

Няма повече наследници на Дръзки.

— Ескадра Бурен прилив — заговори адмирал Железен юмрук. — Връщайте се незабавно във Висина! На максимална скорост!

— Какво става, госпожо? — попита командирът. — Можем да излезем от битката, но ще ни трябват цели трийсет минути, за да стигнем, дори на Маг-10.

— Бързо! — повтори тя. — Връщайте се.

Твърде бавно, помислих си аз. Висина беше обречена. Нямаше повече кораби. Нямаше и пилоти.

Освен един.

49.

Независимо от всичко се колебаех.

Бях решила да не отивам с Нед и другите, защото беше твърде опасно. Ами дефектът?

В този момент ме стресна гласът на Драйфа. Никакво отстъпление. Храбри до самия край, нали Пумпал? Разбрахме се.

Никакво отстъпление. Висина беше в опасност и аз щях просто да си седя тук? Защото се страхувах от онова, което можех да направя?

Не. Защото дълбоко в себе си не знаех дали съм страхливка или не. Защото се тревожех не само за дефекта, ами дали съм годна и летене. В този момент истината ме порази. Също като адмирала, аз използвах дефекта като извинение да избегна истинския проблем.

Да избегна да разбера коя съм в действителност.

Станах и изскочих от ресторанта. Забрави тази работа с дефекта — те щяха да пуснат животозаличаваща и да унищожат и Висина, и Огнен рай. Нямаше значение, че съм опасна. Креляните бяха много по-опасни.

Втурнах се по улицата към базата и за момент се замислих дали да не отида да взема Ем-бот. Това обаче щеше да отнеме твърде много време, а и нали той се беше изключил. Представих си как се втурвам в пещерата и заставам пред безжизненото парче метал, което отказва да се включи.

Спрях задъхана на улицата, потна и погледнах към хълмовете, а след това към база Висина.

Имаше още един кораб.

Драснах по улицата, профучах през портала и размахах значката си, за да ме пуснат. Обърнах се надясно, към площадките за изстрелване и дотичах при наземния екип, които подготвяха медицински транспорт за артилеристите. Огромните, бавни кораби, които се вдигаха плавно във въздуха на огромни подемни пръстени.

Забелязах Дорго от наземните, който често работеше по моя кораб, и затичах към него.

— Звездна десет? — извика той. — Ти какво?

— Счупеният кораб, Дорго — рекох задъхано. — Звездна пет. Корабът на Артуро. Дали ще полети?

— Трябва да го разглобим за части — рече той слисано. — Започнахме да го оправяме, но щитът не работи, а няма с какво да го сменим. И управлението не става. Не е годен за битка.

— А ще полети ли?

Няколко човека от наземните се спогледаха.

— На практика, да.

— Подготви ми го! — настоях.

— Адмиралът ще одобри ли?

Погледнах към края на площадката, където радио като на Артуро предаваше канала на командирите. Тук също слушаха.

— Втора група креляни се е насочила право към Висина — посочих аз. — Няма резервисти. Да не би да искаш да говоря с жената, която ме мрази незнайно защо, или предпочиташ да ми помогнеш да се вдигна във въздуха?

Всички мълчаха.

— Подгответе Звездна пет! — извика най-сетне Дорго. — Давайте, бързо!

Двама от наземния екип затичаха, а аз хукнах към шкафчетата и минута по-късно излязох — след като се бях преоблякла по най-бързия начин — в пилотски костюм. Дорго ме поведе към Покото, което екипът му изтегляше на площадката.

Дорго грабна стълба.

— Тони, достатъчно! Стига!

Нагласи стълбата на място, когато изтребителят остана неподвижен.

Качих се и скочих в кокпита, опитах се да не гледам черните следи от деструкторен огън по лявата страна на кораба. Ангели небесни, наистина беше в лоша форма.

— Слушай, Пумпал — последва ме Дорго. — Нямаш щит. Разбираш ли? Системата е напълно изгоряла и сме я отскубнали. Напълно незащитена си.

— Разбрано — отвърнах, докато си слагах коланите.

Дорго тикна шлема в ръцете ми. Моя шлем с моята позивна.

— Освен щита, подемният ти пръстен ще бъде другата ти най-голяма грижа. Има проблем и не е ясно кога ще откаже. Контролната сфера също не е изправна. — Той ме погледна. — Катапултът обаче работи.

— Какво значение има?

— Защото си по-умна от повечето — отвърна той.

— Ами деструкторите?

— В пълна изправност — отвърна той. — Имаш късмет. Щяхме да ги сваляме довечера.

— Не съм сигурна дали това е късмет — рекох и си сложих шлема. — Но с това разполагаме. — Вдигнах палци към него.

Той също вдигна палци и екипът му изтегли стълбата, а капакът ми се спусна и запечата.

Адмирал Джуди „Железен юмрук“ Айвънс стоеше в командния център. Беше сплела ръце зад гърба и гледаше холограмата на пода, малките кораби във формация.

Корабостроителницата се оказа примамка. Джуди беше изиграна; креляните бяха предвидили как ще постъпи и се бяха възползвали.

Това бе едно от най-старите правила във военното дело. Ако знаеш какво ще направи противникът, битката е наполовина спечелена.

По нейно тихо изречено нареждане, холограмата се прехвърли на втора група противникови кораби, които приближаваха Висина. Петнайсет креляни. Блестящи сини клинове, сега видими на радара с по-къс обхват, много по-точен от другия с далечен.

Видя, че един от корабите е наистина бомбардировач.

Корабите приближаваха смъртоносната зона — невидима линия, отвъд която, ако пуснеха животозаличаваща, щяха да унищожат Висина. Креляните обаче нямаше да спрат тук. Щяха да долетят по-близо и да се опитат да я пуснат точно над базата. Така бомбата щеше да проникне дълбоко надолу и да унищожи Огнен рай.

Аз обрекох на смърт цялото човечество, помисли си Айвънс.

Петнайсет сини форми. Без всякаква защита.

След това от Висина се издигна самотен червен силует. Кораб на Дръзки.

— Риколфр? — надигна глас Железен юмрук. — Частниците откликнаха ли на призива ми? Да не би да вдигат техните изтребители? — Те бяха само осем, в дълбоките пещери, но бяха по-добре от нищо. Може и да се окажеха достатъчно, за да предотвратят катастрофата.

— Не, госпожо — отвърна Риколфр. — Последно казаха, че се евакуират.

— Тогава какъв е този кораб? — попита тя.

В обзетата от паника командна стая, хората се обърнаха на работните си места, за да погледнат холограмата и самотната червена форма. По канала на командирите се разнесе глас.

— Дали имам това право? Да потвърдя ли? Говори Звездна десет, позивна: Пумпал.

Беше тя.

— Дефекта — прошепна Железен юмрук.

50.

— Тук командването — каза Железен юмрук по радиото. — Кадет, откъде намерихте този кораб?

— Има ли значение? — попитах. — Дайте ми направление. Къде са тези креляни?

— Ескадрата им се състои от петнайсет кораба, момиче.

Преглътнах.

— Направление?

— 57-113.2-1500.

— Добре. — Пренасочих се и включих на свръхскорост. Грав капс се включиха през първите няколко секунди, след това стиснах зъби, когато джи форсът ме порази. Моят Поко започна да се тресе от усилието, дори на сравнително ниската скорост от Маг-5. Ангели небесни. Какво държеше този кораб? Плюнка и молитва ли?

— Колко остава докато влязат в зоната на смъртта? — попитах.

— Под осем минути — уведоми ме Железен юмрук. — По наши изчисления, ще ги достигнеш след около две.

— Супер. — Поех си дълбоко въздух и увеличих на Маг-6. Не смеех да увелича заради изгорялото крило. — Може да дойдат още подкрепления. Когато ги видите, кажете им какво става.

— Още такива като теб ли има? — попита тя.

— Надявам се. — Всичко зависеше от това дали Артуро и останалите ще успеят да откраднат корабите. — Просто се налага да удържа креляните докато те пристигнат. Сама. С кораб, който няма щит.

— Ти нямаш щит?

— Визуално потвърждение за креляните — съобщих, и напълно пренебрегнах въпроса ѝ. — Започва се!

Крелянските кораби се устремиха към мен. Знаех, че са само петнайсет, но тъй като летях сама, без защита, все едно бяха цяла армада. Веднага се отклоних настрани, а около мен заблестяха деструктори. Поне дванайсет поеха след мен и предупреждението за опасна близост запищя.

Направих остър завой, прииска ми се да имаше отломки, за които да се захвана за по-бързо маневриране. Извих и незнайно как избегнах изстрел. В този момент го видях. Един по-бавен, по-голям кораб. Носеше се напред с огромна бомба под него, голяма почти колкото самия кораб.

— Командване — обадих се аз, докато се гмурвах, а около мен свистеше огън от деструктори. — Потвърждавам наличието на животозаличаваща.

— Свали го, кадет — нареди незабавно адмиралът. — Чуваш ли ме? Ако имаш видимост, свали този кораб.

— Разбрано — отвърнах и направих двоен лупинг. Грав кап индикаторът ми заблестя, краткият му ефект премина и джи форсът ме лепна за едната страна на кокпита.

Останах в съзнание — сама не знам как — докато два крелянски кораба не ми пресякоха пътя. Инстинктът ми казваше да поема след тях. Аз обаче завих в друга посока и корабите зад мен ме последваха с неистов огън на деструктори.

Нямаше да издържа дълго в тази битка. Нямаше да успея да удържа, докато дойдат Артуро и останалите. Креляните щяха да ми видят сметката много преди това.

Трябваше да се добера до бомбардировача.

Креляните се опитаха да ме отклонят настрани, но аз преминах между двама и корабът ми се разтресе, когато пресякох следата им. Това обикновено не се случваше; атмосферните гребла изравняваха следите по време на полет. Моите все още работеха, за щастие, но очевидно не бяха в добра форма.

Зъбите ми тракаха, толкова силно се тресеше корабът. Заобиколих още изтребители и се съсредоточих над целта, стрелях с деструкторите.

Отбелязах няколко попадения върху бомбардировача, но щитът му ги пое, аз не бях достатъчно близо, за да включа ОМП. Малките, странни кораби, които придружаваха бомбардировача се отклониха и полетяха към мен, отблъснаха ме на една страна.

Направих дълъг завой, опитах се да пренебрегна факта, че ме преследват почти две вражески ескадри.

Съсредоточих се над кораба си. Над маневрите.

Аз, контролът, корабът. Заедно откликвахме на…

Дясно.

Отклоних тъкмо когато крелянски изтребител се опита да ме засече.

Те ще изпепелят всичко. Гмурнах се неочаквано под концентрирана барикада.

Ляво. Следващият завой го направих инстинктивно, приплъзнах се между два вражески кораба и станах причина да се сблъскат.

Беше неестествено. Някак, и аз не знам как, чувах всичко в ума си. Някак разбирах и знаех… командите, които дават на вражеските кораби.

Чувах ги.

Джуди стоеше безмълвно пред холограмата и около нея бавно се събраха помощници и младши адмирали. Бяха освободили всички ескадри от битката за корабостроителницата и ги бяха из пратили към Висина.

Те обаче бяха твърде бавни. Дори ескадра Бурен прилив, на която тя нареди по-рано да тръгва, бе още далече. В момента най-важен бе червеният силует сред синия рояк. Едно великолепно червено петно, което се движеше сред атакуващите и някак успяваше да избегне вражеските атаки и огъня от деструкторите.

Незнайно как тя бе изправена пред необичайно предизвикателство и оцеляваше.

— Да сте виждали подобно летене досега? — попита Риколфр.

Джуди кимна.

Беше виждала същото. При един-единствен друг пилот.

Не можех да го обясня. По някакъв начин усещах заповедите, които идваха отгоре и казваха на крелянските кораби какво да правят. Чувах ги… чувах ги как обработват информацията, мислят.

Не беше нещо поразително, но пък ми бе предостатъчно. Беше точно толкова, колкото да пилотирам раздрънканото си Поко и да направя нов лупинг, откъдето стрелях отново по бомбардировача.

Това бяха пет попадения, помислих си аз, докато ме притискаха нови четири кораба от охраната. Щитът на бомбардировача сигурно бе почти свален. Обучението на Коб си каза думата и ме предупреди да съм готова да превключа на свръхскорост веднага щом поразя врага. Щом животозаличаващата паднеше на земята, взривът щеше да…

— Пумпал? — чух гласа на Джорген.

Почти ме изтръгна от концентрацията. Завих, избегнах отново врага.

— Пумпал, ти ли си? — попита той. — Моят командир те спомена по канала. Какво става?

— Ами… — промълвих през стиснати зъби. — Прекарвам си чудесно и без теб. Тъкмо ще има повече креляни за мен.

— Аз съм с ескадра Бурен прилив — продължи Джорген. — Идваме на помощ.

Хитроумните лафове и смелостта изчезнаха.

— Благодаря — промълвих и усетих, че потта овлажнява вътрешността на шлема ми, докато се опитвах да направя завой за нов подход към кораба.

Червени изстрели бяха насочени към мен, драскаха кораба ми. Аз обаче можех да ги избегна. Знаех какво…

Експлозия разряза кораба ми, отнесе част от носа на Покото. Някой ме беше уцелил, нещо, което не бях предвидила.

Изтребителят се разтресе, от носа се вдигна дим, конзолата се превърна в една огромна червена светлина. Все още можех да маневрирам и се отклоних настрани.

Този изстрел, помислих си аз. Един от задните кораби ме уцели и аз не чух заповедите му в ума си.

Отново поех към бомбардировача. Натиснах спусъка, ала нищо не се случи. Ангели небесни… деструкторите бяха на носа ми. Бяха повредени след попадението.

Контролната ми сфера дрънчеше, заплашваше да се счупи. Точно както Дорго ме предупреди.

— Имаш една минута преди бомбардировачът да достигне зоната на смъртта, Звездна десет — предупреди тихо Железен юмрук.

Не отговорих, стараех се да избягам на вражеския рояк.

— Ако навлезе в зоната — продължи адмиралът, — имаш разрешение да свалиш бомбардировача. Потвърждаваш ли, пилот?

Животозаличаващите бяха така създадени, че ако бъдат простреляни или се ударят в земята, да избухнат. Значи, ако успеех да сваля бомбардировача, когато се окажеше прекалено близо, взривът щеше да унищожи Висина, но да защити Огнен рай.

— Потвърдено — отвърнах и завих.

Нямах оръжие.

Чух свистенето на въздуха, сякаш капакът ми го нямаше. Носът ми продължаваше да гори.

По-малко от една минута.

Набрах височина, след това се гмурнах, а креляните продължаваха да ме следват.

Щитът на бомбардировача бе почти свален.

Насочих носа право към бомбардировача под мен, след това включих на свръхскорост.

— Кадет? — повика ме Железен Юмрук. — Пилот, какво правиш?

— Нямам оръжия — изсъсках през стиснати зъби. — Ще се врежа в него.

— Разбрано — прошепна тя. — Светците да бдят над теб, пилот.

— Какво? — извика Джорген по линията. — Какво? Да се врежеш ли? Пумпал!

Устремих се към вражеския бомбардировач.

— Пумпал — повика ме отново Джорген. Гласът му едва се чуваше над пищенето на предупредителните сигнали и рева на въздуха около кокпита ми. — Пумпал, ще умреш.

— Да — прошепнах. — Но въпреки това ще победя.

Насочих се право към кораба, съпроводена от вражески огън. Тогава — най-сетне, тласнат до крайност — горкият ми, счупен кораб се предаде.

Подемният пръстен отказа.

Корабът ми се гмурна неочаквано и аз пропуснах бомбардировача. Тласкан от вятъра, без поддръжката на подемния пръстен, корабът ми започна да се върти, напълно извън контрол.

Всичко се превърна във вихър от дим и огън.

51.

Не би трябвало да можеш да мислиш в такива моменти. Всичко би трябвало да се случва за един-единствен миг.

Ръката ми посегна инстинктивно към ръчката за катапултиране между краката. Корабът ми падаше неконтролируемо, спираловидно, нямаше контрол на височината. Щях да се разбия.

Застинах.

Наоколо нямаше друг. Ако аз не успеех да ги спра, креляните щяха безпроблемно да унищожат Огнен рай.

Ако се разбиех, това щеше да бъде краят.

Ударих с ръка дросела. С другата ръка освободих атмосферното гребло и оставих кораба си напълно на прищевките на въздуха. След това тласнах дросела напред и включих на свръхскорост.

Навремето корабите са летели точно така. Трябваше ми старовремско повдигане, което идваше със скоростта.

Корабът ми се разтресе за един лудешки момент, но аз стиснах контролната сфера и изправих носа.

Хайде, хайде!

Усетих, че се получава. Постарах се да си върна контрола над елероните и усетих как джи форсът намалява, докато корабът ми се изправяше. Можех да успея. Аз…

Плъзнах се по земята.

Грав капс преминаха в червената скала на мига, защитиха ме от удара. За съжаление, не бях си върнала контрола достатъчно бързо и корабът не се беше вдигнал достатъчно.

Той се провлачи по земята и вторият удар ме тласна напред, изкара ми въздуха. Горкият ми Поко се плъзгаше по прашната повърхност, кокпитът се тресеше. Капакът се разби и аз изпищях. Нямах никакъв контрол. Просто трябваше да се стегна и да се надявам, че Грав капс са имали достатъчно време да се презаредят между…

ХРАС.

С раздиращ звук на смачкан метал, Покото спря.

Увиснах на коланите, замаяна и светът се завъртя около мен. Изпъшках, опитах се да си поема дъх.

Зрението ми постепенно се върна. Тръснах глава, след това успях да се отпусна на една страна и да погледна през счупения капак. Корабът ми вече не съществуваше. Бях се размазала в склона, а докато се плъзгах и двете ми крила се бяха откъснали, както и огромно парче от корпуса. В момента бях на стол, привързан към тръба. Дори предупредителните светлини на контролния панел бяха угаснали.

Бях се провалила.

— Изтребителят свален — съобщи някой на командването по радиото в шлема ми. — Бомбардировачът продължава да напредва. — Гласът стана по-тих. — Вече е в зоната на смъртта.

— Тук Звездна пет — разнесе се гласът на Артуро. — Позивна Амфи. С мен са Звездна две и шест.

— Пилоти? — чух гласа на Железен юмрук. — На частни изтребители ли летите?

— Нещо такова — отвърна той. — Ще ви оставя вие да обясните на родителите ми.

— Пумпал — обади се някой от командването. — Докладвай. Видяхме контролирана катастрофа. Корабът ти в движение ли е?

— Не — отвърнах прегракнало.

— Пумпал? — заговори Кималин. — О! Какво си направила?

— Очевидно нищо — отвърнах, без да крия разочарованието си, докато се опитвах да се освободя от коланите. — Скапаните неща заяждат.

— Пумпал — продължиха от командването. — Евакуирай се от мястото на катастрофата. Идват креляни.

Идват креляни ли? Извих врат и погледнах назад през счупения капак. Този черен кораб — един от четирите, които се отделиха от бомбардировача — направи завой, за да провери катастрофата. Очевидно не искаше да се върна във въздуха и да ги атакувам отзад.

Черният кораб летеше ниско, приближаваше към мен. Знаех, че няма да остави оцеляването ми на късмета. Искаше мен. Знаеше.

— Пумпал? — повикаха ме от командването. — Махна ли се оттам?

— Не — прошепнах. — Коланите ми заядоха.

— Идвам! — обади се Кималин.

— Не! — нареди Железен юмрук. — Вие тримата се фокусирайте над бомбардировача. И без това сте твърде далече.

— Тук Бурен прилив осем — заговори Джорген. — Пумпал, идвам! Време шест минути!

Черният крелянски кораб откри огън по смачкания ми изтребител.

В същия момент черна сянка мина над нас, прелетя над хълма пред мен и върху мен се посипа прах. Деструкторите на врага попаднаха върху щита на новодошлия.

Какво?

Огромен изтребител с остри крила… във формата на буквата W.

— Тук позивна Мелез — прозвуча дрезгав глас. — Дръж се, хлапе.

Коб. Коб летеше на Ем-бот.

Коб изстреля светлинното си копие, с опитна ръка прониза черния крелянски кораб, докато двамата се разминаваха. Ем-бот беше много по-масивен. Той изтегли крелянския убиец също както господар дръпва куче за каишката, след това направи добре обмислена маневра, описа с него невиждана арка и го разби в земята.

— Коб? — повиках го аз. — Коб?

— Доколкото си спомням — заговори той по радиото ми, — казал съм да катапултирате при подобни ситуации, пилот.

— Коб? Как? Какво?

Ем-бот се спусна до кораба ми — до онова, което бе останало от него — след това се приземи на подемния си пръстен. С малко повече усилия успях най-сетне да се измъкна от коланите.

Едва не паднах, когато скочих от развалината и затичах напред. Скочих на една скала, след това се качих на крилото на Ем-бот, както много пъти преди това. Коб седеше в отворения кокпит, а до него бе поставено радиото, което му върнах. Същото, което…

— Здравей! — поздрави Ем-бот от кокпита. — Ти едва не умря, затова ще кажа нещо, което да те разсее от главоблъсканицата, над която размишляваш, и мисли за смъртността! Ужасни обувки.

Разсмях се, почти истерично.

— Не исках да бъда предсказуем — добави Ем-бот. — Затова казах, че са ужасни. Всъщност, мисля, че тези обувки са хубавки. Моля те, да не помислиш, че съм излъгал.

Вътре в кокпита Коб трепереше. Ръцете му се тресяха, той гледаше право напред.

— Коб — възкликнах, — ти си се качил в кораб. Летял си.

— Това чудо — рече той, — е откачено. — Обърна се към мен и сякаш едва сега се изтръгна от унеса си. — Помогни ми. — Освободи се от коланите и аз му помогнах да слезе.

Ангели небесни. Той изглеждаше ужасно. Летеше за пръв път от години и това му бе дошло повечко.

Смъкна се от крилото.

— Трябва да качиш този бомбардировач отново в небето. Не му позволявай да се взриви и да ме изпари. Все още не съм си изпил следобедното кафе.

— Коб — казах аз и погледнах от него към крилото. — Аз… струва ми се, че чух креляните в ума си. По някакъв начин успяват да ти влязат в мислите.

Той протегна ръка и стисна китката ми.

— Няма значение, лети.

— Ами ако направя същото като него? Ако се обърна срещу приятелите си?

— Няма — отвърна Ем-бот от кокпита.

— Ти откъде знаеш?

— Защото можеш да избираш — заяви Ем-бот. — Ние можем да избираме.

Погледнах към Коб, но той сви рамене.

— Кадет, на този етап какво имаме да губим?

Стиснах зъби, след това се отпуснах в познатия кокпит на Ем-бот. Сложих си шлема, след това се закопчах и бустерът се включи.

— Аз го повиках — заяви доволно Ем-бот.

— Но как? — попитах. — Ти се беше изключил.

— Ами… не се бях изключил напълно — обясни машината. — Вместо това мислех. Продължавах да мисля. И не спирах да мисля. Тогава те чух да ме викаш. Молеше ме за помощ. И тогава… Написах нова програма.

— Не разбирам.

— Беше съвсем простичка програма — обясни той. — Тя редактира една от точките в базата ми данни, докато не гледах и замени едно име с друго. Аз съм длъжен да следвам командите на пилота си.

От високоговорителите зазвуча глас. Моят глас.

— Моля те — говорех аз. — Имам нужда от теб.

— Аз си избрах нов пилот.

Коб се отдръпна и аз поставих ръце на контрола, вдишах и издишах, почувствах…

Спокойствие.

Да, спокойствие. Това чувство ми напомни как през първия ден в пилотската школа се почувствах спокойна, докато влизах в битка. Бях впечатлена, че изобщо не се страхувам.

Тогава бях невежа. Бях пълна с храброст и високомерие. Предполагах, че знам какво е да съм пилот. Мислех си, че ще успея да се справя.

Сегашното спокойствие беше нещо подобно, същевременно тъкмо обратното. Това бе спокойствие, продиктувано от опита и разбирането. Щом се вдигнахме във въздуха, открих, че ме завладява съвсем различна самоувереност. Тя не беше родена от приказките, които обичах, нито бе наложено чувство за героизъм.

Аз знаех.

Когато ме свалиха първия път, аз катапултирах, защото нямаше смисъл да умра с кораба си. Когато обаче имаше значение, когато бе жизненоважно да защитя кораба си дори с най-малкия шанс за успех, бях останала в кокпита и се опитах да задържа изтребителя си във въздуха.

Самоувереността ми беше тази на човек, който знае. Никой, никога няма да може да ме убеди отново, че съм страхливка. Нямаше значение какво разправят другите, какво мислят или твърдят.

Знаех какво представлявам.

— Готова ли си? — попита Ем-бот.

— За пръв път мисля, че съм готова. Искам всичката скорост, на която си способен. А, да и свали стелта.

— Наистина ли? — попита той. — Защо?

— Защото — отвърнах и натиснах дросела, — искам да видят какво ги сполита.

52.

Джуди „Железен юмрук“ Айвънс наблюдаваше как крелянските сили наближават все повече Висина.

Разговорите по радиото изпълваха командната зала, но това не бяха обичайните коментари по време на битка. Обаждаха се влиятелни фамилии, съобщаваха, че бягат на собствените си кораби. Страхливци, до един. Дълбоко в себе си, Джуди знаеше какво ще стане, въпреки това сърцето ѝ бе разбито.

Риколфр пристъпи към нея, носеше доклади. Той бе единственият останал, който все още гледаше холограмите. Всички останали се лутаха хаотично, и оператори, и младши адмирали трескаво съобщаваха за приближаващото бедствие и нареждаха спешна евакуация.

Не че щяха да постигнат нещо.

— Колко остава, докато бомбардировачът стигне до Висина? — попита Джуди.

— По-малко от пет минути — отвърна Риколфр. — Ще евакуираме ли командния център в някоя от дълбоките пещери? Те може да се окажат безопасни.

Тя поклати глава.

Риколфр преглътна, но продължи да говори.

— Последната оръжейна установка изпрати съобщение. Крелянските изтребители приближават, обстрелват ги. Три оръдия са поразени, останалите три са под тежък обстрел.

Винаги трябваше да има изтребители, които да помогнат на артилеристите. Джуди кимна към три малки червени силуета на холограмата, които се опитваха да привлекат вниманието на противника. Откраднати изтребители, сега вече знаеше. Патриоти, истински дръзки граждани.

— Свържи ме с изтребителите — рече тя, след това активира слушалките и заговори. — Звездна Ескадра?

— Тук сме, госпожо — отвърна позивна Амфи. Това беше синът на Валда. Как се казваше? Артуро? — Пилот — започна тя, — трябва да свалите тази бомба. След по-малко от пет минути тя ще бъде на позиция да унищожи Огнен рай. Разбираш ли? Разрешавам унищожаването на тази бомба без всякакво колебание.

— Ами Висина, госпожо? — попита момчето.

— Вече е мъртва — отсече тя. — Аз съм мъртва. Пускайте бомбата. Имате три изтребителя срещу шестнайсет. — Тя провери докладите. — След две минути ескадра Бурен прилив ще се присъедини към вас. Ще имате още шест изтребителя, три от които са скаути. Останалите от силите ни са твърде далече, така че няма значение.

— Разбрано, командване — отвърна момчето. Стори ѝ се нервен. — Звездите да бдят над вас.

— И над вас, командир.

Тя отстъпи крачка назад, за да наблюдава битката.

— Адмирале! — изкрещя един от радио техниците. — Госпожо! Приближава неидентифициран изтребител. Прибавям го към холограмата!

Появи се зелен силует, отдалечен от очаквания сблъсък между корабите, който приближаваше с нечувана скорост.

Риколфр ахна. Джуди се намръщи.

— Госпожо — повика я техникът. — Този кораб лети на Маг-20. Нашите кораби ще се разпаднат при такава скорост.

— Какво ли са измислили креляните този път? — прошепна Джуди.

— Командване полети — разнесе се познат момичешки глас по линията, — тук е Звездна единайсет, готова за битка. Позивна: Пумпал.

Ем-бот летеше толкова бързо, че от съпротивлението на въздуха щитът му хвърляше огнени отблясъци. Носехме се като устремена напред топка огън, а аз едва усещах лекото потръпване.

След повредения Поко контрастът бе драматичен.

— За съжаление все още не съм в пълна работна форма — оплака се Ем-бот. — Бустер и дросели: онлайн. Подемен пръстен и контрол на височината: онлайн. Комуникации и стелт системи: онлайн. Светлинно копие: онлайн. Хипердрайв ускорител: офлайн. Самовъзстановяване: офлайн. Деструктори: офлайн.

— Нямаме оръжия — рекох. — Звездите така и не позволиха поне веднъж да имам напълно функционален кораб.

— Би трябвало да се обидя. Освен това, не бъди чак толкова кисела. Поне вокално-агресивната подпрограма е онлайн.

— Какво… кое?

— Вокално-агресивната подпрограма. Прецених, че ако ще влизам в битка, трябва да се насладя на преживяването! Затова написах нова програма, с чиято помощ да се изразявам, както подобава.

Направо супер.

— Треперете, изпадайте в страх врагове! — изрева той. — Ние ще разтърсим въздуха с гръм, трясък и кръв! Ще ви сполети незавидна участ!

— Я… — чух гласа на Кималин по линията. — Благословени да са звездите ти, който и да си ти.

Прекрасно. Той избълва всичко това по общия канал, така ли? Значи заповедта „да се притаи“ вече не беше действаща и не му пукаше кой го чува.

— Моят кораб говори, Страннице — поясних аз.

— Пумпалче! — възкликна тя. — Ти си намерила друг кораб?

— Той ме намери — отвърнах. — На твое седем съм и ще се видим в битката след няколко секунди. — Според Ем-бот щях да пристигна едновременно с останалите.

— Чакай — обади се Нед. — Аз ли съм идиот или Пумпал току-що каза, че корабът ѝ говори?

— Здрасти, Нед! — намеси се Ем-бот. — Мога лично да потвърдя, че си идиот, но всички хора са такива. Менталните ти способности са със стандартното отклонение от средната норма.

— Сложно е — опитах се да обясня. — Всъщност, не е. Корабът ми може да говори и най-добре не му обръщайте внимание.

— Треперете и бягайте пред върховната ми деструктивна мощ! — добави Ем-бот.

— Вие двамата много си отивате — отбеляза Артуро. — Радвам се, че си тук, Пумпал. Ти… случайно да имаш план?

— Да — отвърнах. — Първо, да видим как ще реагират, когато ме видят. Бъдете в готовност.

Завъртях Ем-бот на оста му и включих на задна свръхскорост, за да намаля след невероятното приближаване. Дори със съвършените му Грав капс, усетих как джи форсът ме лепна за седалката. Щом свалихме на Маг-2.5, аз ни завъртях във въздуха и прецених обстановката. Шестнайсет крелянски изтребители.

Това бе истината. И мах още един шанс.

Време бе да спрем бомбата.

На тази скорост се врязах сред крелянските кораби, профучах покрай бомбардировача и останалите три черни кораба охрана. Насочих се нагоре, за да огледат добре Ем-бот със застрашително щръкналите крила и опасен силует. Той имаше четири гнезда за деструктори — за които се надявах да не видят, че са празни — и очевидно напреднал дизайн.

Креляните винаги се целеха в онзи кораб, който смятаха за най-опасен или на който има офицер. Разчитах да видят Ем-бот и…

… и те незабавно ме последваха. Рояк от тринайсет кораба, всичките, с изключение на трите черни се отделиха от формацията и се устремиха след мен като стреляха наслуки с деструкторите си.

Чудесно. Ужасяващо, но чудесно.

— Трябва да сме доста пред тях, Ем-бот — рекох. — Дръж ги привидно наблизо, за да си мислят, че печелят безпроблемно.

— Разбрано — отвърна той. — И-ха.

— И-ха ли?

— Предполага се, че така са говорели пиратите, но всъщност е стилизиран западен говор, популяризиран от ролята на определен индивид. Би трябвало да стряска.

— Добре… — поклатих глава и направих сложен лупинг на Алстром.

— Дупките в спомените ми са оставили някои еклектични дреболии — отвърна той. — И-ха.

Направих десен завой, следях сензорите за близост и забелязах, че Артуро, Странница и Нед са пристигнали.

— Това ли сме всички, Амфи? — попитах.

— Ескадра Бурен прилив ще бъде тук след минута и половина — обясни Артуро. — Джорген е с тях, има и двама по-възрастни пилоти, които не познавам. По пътя към тях са се присъединили и скаути, така че Еф Ем може да е с тях.

— Супер — отвърнах, изръмжах и направих още няколко отбранителни маневри. — Докато пристигнат, вижте дали двамата с Нед можете да отклоните бомбардировача. Бъдете внимателни, защото черните охранителни кораби са по-способни от средните креляни. Просто се опитайте да отклоните бомбардировача, за да…

— Не — намеси се Железен юмрук по линията. Супер. Естествено, че тя слушаше. — Пилоти, свалете бомбардировача.

— Колкото и да ми се иска да се жертвате, Железен юмрук — заявих, — нека уточним дали това е най-важното. Амфи, Нед, вижте какво можете да направите.

— Дадено, Пумпал — отвърна Нед.

— Ами аз? — попита Кималин.

— Остани настрани — наредих. — Прицели се в бомбардировача. Изчакай да свалят щита му, а охраната да се разсее.

Частната линия на таблото светна.

— Спенса… — повика ме Кималин. — Сигурна ли си, че искаш да оставиш това на мен? Искам да кажа…

— Аз нямам никакви оръжия, Страннице — обясних. — Ти или никой. Можеш да се справиш. Приготви се.

Гмурнах се ниско, сред дъжда от деструкторен огън. Плъзнахме се над земята, антуражът ми ме следваше като гневен рояк насекоми. Пред мен се виждаше Висина. Бяхме съвсем близо.

Над мен Нед и Артуро бяха в сблъсък с черните охранители. Нямах време да обръщам внимание, тъй като трябваше да се отклоня в нова посока и да избягам от креляните, които се опитваха да ми отрежат пътя.

Два изстрела с деструктор попаднаха върху щита на Ем-бот.

— Ей! — възмути се Ем-бот. — Само затова ще преследвам първородните ви и ще се заливам от смях, когато ви разказвам за смъртта им в най-ужасяващи подробности с много неприятни прилагателни!

Изпъшках. Той каза и това по общия канал.

— Моля ви, кажете ми — започнах, — че не говоря по този начин.

Останалите не отговориха.

— Всички смазващи човешки болести — много от които причиняват противно подуване — да ви се стоварят на главите!

— О, ангели небесни. Така значи говоря, а? — Стиснах зъби и натиснах дросела, за да избягам от врага. Те бяха толкова много. Имаха нужда от няколко късметлийски изстрела.

Аз обаче трябваше да им задържа вниманието още малко. Врязах се надясно и нанизах един със светлинното си копие, използвах инерцията му, за да завия надясно. Стрелнах се покрай партньора му, когато освободих онзи, за когото се бях уловила и той се отплесна настрани.

Сега нагоре. Устремих се по склона на хълм, заобиколих и избягах преди креляните да успеят да ме притиснат.

— Спенса? — повика ме Ем-бот.

Надолу. Гмурнах се, точно преди крелянски кораби да ми пресекат пътя в обратната посока.

— Как го правиш? — попита той.

Дясно. Минах през средата на формация, устремила се към мен. Деструкторен огън докосна крилата ми, но пряко попадение нямаше.

— Ти реагираш — отбеляза той, — на неща, които те все още не са направили.

Усещах заповедите им някъде в ума си. Бяха тихи, но пронизителни, командите се спускаха отгоре и идваха надолу при тези креляни. Те комуникираха през пространството, от друго място и аз можех да се включа. Слушах командите, които им подаваха.

Някак разбирах тези команди и откликвах преди да разбера какво правят.

Постарах се да не позволявам това да ме плаши и стряска.

Ем-бот бе невероятно маневрен, способен на бързи отскоци напред и скорострелни отклонения в една или друга посока. Докато летях, имах чувството, че го усещам — усещах електричеството, което преминаваше заедно със заповедите ми по корпуса му. Летях с подсъзнателните умения на човек, който раздвижва мускулите си. Разчитах на точността на предпазлив хирург, на нахлуващата енергия на най-силния атлет. Беше невероятно.

Бях толкова погълната, че за малко да пропусна Артуро, когато се обади.

— Пумпал, не се получава. Тези черни охранители отказват да се отделят от бомбардировача. Стрелят, ако се приближим, но се отдръпват в мига, в който ние се отдръпнем. А бомбардировачът продължава да лети право към целта.

— Приблизително време, когато врагът ще бъде на позиция, за да унищожи Огнен рай? — попитах.

— Под две минути — отвърна Ем-бот. — При настоящата скорост от…

— Тук лидер на Бурен прилив, позивна: Териер — прекъсна го мъжки глас. — Какво, в името на Северната звезда, става тук?

— Нямам време да обяснявам — отвърнах. — Командир, вземете всички, с които разполагате, и поразете черните кораби, които защитават бомбардировача.

— А ти коя си?

Обърнах се — последвана от групата крелянски кораби — и прелетях над шестимата новодошли, които току-що бяха пристигнали, за да се включат в битката. Едва ги зърнах, защото огънят от деструкторите около мен ме затрудняваше. Поех ново попадение, след това четвърто.

— Щит на четирийсет процента — предупреди Ем-бот.

Имах преднина пред повечето врагове, откривах дупките между изстрелите, инстинктите ми някак разчитаха движенията и маневрите на креляните.

Пред погледа ми се зароиха звезди. Точици светлина.

Очите.

Гласът на Джорген прозвуча по канала.

— Господине, с цялото си уважение искам да ви кажа, че тя е човек, когото можем да слушаме. Действайте.

Териер изръмжа, след това даде заповед.

— Ескадра Бурен прилив, всички кораби, атака над черните изтребители.

— Не всички — обадих се аз и направих десен завой. — Джорген, Еф Ем, там ли сте?

— Тук сме, Пумпал — отвърна Еф Ем.

— Вие двамата. Заемете позиция до бомбардировача. Аз ще отведа рояка креляни около него и се надявам да ги разсея достатъчно, за да можете да се приближите. Когато това стане, включете ОМП, за да обезвредите бомбардировача. Не ни остава много време.

— Разбрано — отвърна Джорген. — Еф Ем, с мен ли си?

— Следвам те.

Направих широк лупинг, подминах Кималин — която летеше внимателно настрани от главното бойно поле. Антуражът ми не ѝ обърна никакво внимание, решили, ме аз съм най-опасният противник.

— Страннице — обадих се по частния канал. — Трябва да свалиш този бомбардировач.

— Ако този кораб се разбие, ще детонира бомбата — отвърна Кималин. — Ти ще умреш. Дори да избягаш, всички във Висина ще умрат.

— Можеш ли да извадиш от строя двигателите на кораба? Или пък направи нещо, за да може бомбардировачът да пусне бомбата.

— Подобен изстрел би…

— Кималин, какво би казала Светицата?

— Не знам!

— Ами ти какво би казала? Помниш ли? Първия ден, когато се запознахме?

Направих завой и се устремих отново към бомбардировача. Териер и неговите кораби заедно с Артуро и Нед се бяха нахвърлили върху черните изтребители. Аз се насочих към тях, поведох останалите кораби, за да създам небивал хаос.

— Под трийсет секунди — уведоми ме тихо Ем-бот.

— Каза ми да си поема дълбоко дъх — напомних на Кималин. — Да посегна…

— И да си грабнеш една звезда — прошепна тя.

Пристигането ми, както и това на преследвачите, създаде тъкмо хаоса, на който се надявах. Корабите се пръснаха във всички посоки, а черните охранители се отдръпнаха, опитаха се да избегнат сблъсък със собствените си колеги.

В ума си чух крелянската заповед, отправена към бомбардировача. Очите ме придружаваха, някак станаха по-ярки — по-изпълнени с омраза — когато чух крелянските думи в ума си.

Започнете обратно броене за детониране след сто секунди.

— Ем-бот! — извиках. — Някой току-що нареди бомбата да избухне след сто секунди!

— Ти откъде знаеш?

— Чувам ги!

— Как ги чуваш? Те не използват радио, което мога да следя! — Той замълча. — Да не би да чуваш комуникациите им, които са по-бързи от скоростта на светлината?

От дясната страна забелязах проблясък.

— ОМП задействан! — изкрещя развълнувано Еф Ем. — Щитът на бомбардировача е свален!

— Страннице, огън! — изкрещях на свой ред.

Червена линия прониза бойното поле. Мина покрай крелянските кораби, точно над крилото на Джорген, когато той включи на свръхскорост, за да избяга от бомбардировача.

Проклета да бъда, но лъчът прониза точното място между бомбардировача и бомбата, прекъсна държачите. Бомбардировачът продължи да лети напред.

Бомбата, освободена, полетя надолу.

— Животозаличаващата падна! — изрева Териер. — Всички кораби, на свръхскорост, изнасяйте се! Незабавно!

Всички се пръснаха, включително креляните. Всички, освен мен. Аз се гмурнах.

53.

— Животозаличаващата падна — изрева Териер. — Всички кораби, на свръхскорост, изнасяйте се! Незабавно!

Джуди въздъхна дълбоко, сви ръце зад гърба и остана загледана в холограмата. Около нея, в командния център, неколцина човека изръкопляскаха. Други се молеха. Риколфр плачеше.

Джуди гледаше как бомбата пада. Беше направила всичко по силите си. Може би човечеството щеше да успее да се възроди с останалите кораби, които оцелееха. Може би наследниците на Дръзки щяха да продължат да съществуват.

Щяха да оцелеят и без Висина. Тя се стегна. Корабите се разпиляха, за да избягат от удара. Всички, освен един.

Този изтребител се насочи към бомбата.

— Дефекта — прошепна Джуди.

Улових бомбата със светлинното копие, след това се устремих нагоре толкова рязко, че невероятните Грав капс на Ем-бот не успяха да поемат ускорението. Бях залепена за седалката, докато следвах очертанията на прашен хълм, повлякла животозаличаващата след себе си.

Ем-бот включи таймер, който да отразява онзи на бомбата. Четирийсет и пет секунди.

— Трябва да изкараме това чудо от опасната зона — заявих и натиснах дросела за пълен напред и включих на свръхскорост.

— Ще успеем на косъм, но ще бъде твърде опасно — предупреди той. — Задействам атмосферните гребла, за да не се откъсне бомбата, когато ускорим, но над Маг-16 покритието на греблата така ще се свие, че ще обхване бомбата, следователно, при сегашната ни скорост…

Отдалечихме се от Висина, ускорихме до скорост, която нито един от корабите на ЗСД не можеше да достигне. Усетих джи форса въпреки Грав капс. Прелетяхме през средата на група кораби на ЗСД и те изчезнаха зад нас след секунда.

— Ще успеем! — съобщи Ем-бот. — На косъм. Само че… О!

— Какво? — попитах.

— Ще бъдем в центъра на удара, когато тя се взриви, Спенса. А аз не искам да умирам. Това е твърде нежелан изход.

Броячът показваше десет. Пред мен видях черни точки във въздуха. Креляни преследваха кораби на ЗСД.

— Трябва да има изход от това положение — замисли се Ем-бот. — Бустър и дросели: онлайн. Не, не са достатъчно бързи. Подемен пръстен и контрол на височината: онлайн. Можем ли да се издигнем достатъчно бързо? Не, не, не!

Завладя ме спокойствие. Пълно спокойствие.

— Комуникации и стелт системи: онлайн, но безполезни. Светлинно копие: онлайн, носи бомбата. Ако я пуснем прекалено скоро, вълната ще помете Висина.

Отпуснах се в кораба и се почувствах — превърнах се — процесорите му, докато работеха. Почувствах как броячът отмерва три.

— Самовъзстановяване: офлайн. Деструктори: офлайн.

Две.

Почувствах, не видях, цветето на първата експлозия на бомбата зад мен. Усетих, не чух как работят диагностичните уреди на Ем-бот.

— Биологичен компонент включен — редеше гласът му.

Едно.

— Хипердрайв ускорител: офлайн.

Заобиколи ни огнена експлозия.

— Какво? — недоумяваше Ем-бот. — Пумпал! Включи…

Направих нещо с ума си.

Изчезнахме, оставихме дупка с формата на изтребител сред разширяващото се цвете от огън и разрушение.

54.

В този миг, между ударите на сърцето, усетих как влизам на някакво тъмно място. Не беше просто черно, ами място на нищото. Там материята не съществуваше и не можеше да съществува.

В онзи миг между ударите на сърцето, някак престанах да съществувам, ала не престанах да усещам. Обгърна ме бяло поле милиарди звезди. Бяха също като очи, които се отварят в миг, озаряват ме.

Древни неща се размърдаха. И ето че в онзи момент между ударите на сърцето, те не само че ме видяха, ами ме опознаха…

Изтръгнах се от онова място, което не беше място и се почувствах така, сякаш висях на коланите, сякаш бях запокитена обратно в кокпита. Ахнах, сърцето ми препускаше, по лицето ми струяха вадички пот.

Корабът ми се рееше, безмълвен, спокоен, светлините на контролния панел мигаха.

— Хипердрайв ускорител офлайн — рече Ем-бот.

— Какво? — попитах аз и се опитах да си поема въздух. — Какво беше това?

— Не знам! — призна той. — Но инструментите ми ни поставят — пресмятам — на сто километра от мястото на детонацията. Леле. Вътрешният ми хронометър не показва никакво несъответствие между нашето време и соларното време, така че сме преживели времево разширение — но някак сме пропътували това разстояние на практика мигновено. По-бързо от светлината, разбира се.

Облегнах се назад на седалката.

— Обади се във Висина. Те в безопасност ли са?

Каналът се включи, чух викове, писъци — трябваха ми няколко секунди, за да разбера, че са викове на радост, не на ужас.

— База Висина — заговори Ем-бот. — Тук Звездна единайсет. Можете да започнете да ни благодарите, че ви спасихме от изтребление.

— Благодаря ви! — извикаха някакви гласове. — Благодаря!

— Гъбите са предпочитаната награда — продължи Ем-бот. — Колкото е възможно повече видове.

— Ти сериозно ли? — попитах аз и свалих шлема, за да избърша чело. — Още ли се занимаваш с гъбите?

— Не изтрих тази част от програмата — отвърна той. — Обичам я. Дава ми възможност да събирам нещо, както хората трупат най-различни вещи от сантименталност или заради тематичната им стойност.

Ухилих се, въпреки че не можех да се отърся от усещането за очите, които ме наблюдаваха. Тези… неща знаеха какво съм направила и не им стана никак приятно. Може би имаше причина уменията на Ем-бот за постигането на скорост, по-бърза от светлината, да бъдат офлайн.

Това, разбира се, водеше до въпрос. Можехме ли да направим отново същото? Бабчето казваше, че майка ѝ е била двигателят на Дръзки. Тя го е карала да работи.

Отговорът не е да се страхуваш от искрата, а да се научиш да я контролираш.

Вдигнах поглед нагоре, към небето.

И там видях дупка. Отломките се бяха изместили така, че се виждаха звездите. Точно както… както в онзи ден, когато бях с татко. Първият ми път на повърхността.

Беше твърде значимо, за да е просто съвпадение.

— Спенса — повика ме Ем-бот. — Адмиралът се опитва да се свърже с теб, но ти си свалила шлема.

Сложих си разсеяно шлема, без да откъсвам поглед от пояса отломки. Това бе пътят към безкрайността. Можех ли да… чуя нещо там? Призоваваше ли ме?

— Спенса — заговори адмиралът. — Как оцеля след взрива?

— Не съм сигурна — признах.

— Май сега ще трябва да реабилитирам баща ти — рече тя.

— Току-що оцеляхте след експлозия на животозаличаваща с няколко метра — натякнах аз — и все още мислите за някаква стара вражда?

Адмиралът не каза нищо.

Да, можех… наистина можех да чуя звездите.

Ела при нас.

— Спенса — продължи тя. — Трябва да знаеш нещо за твоя татко. За онзи ден. Ние излъгахме, но то бе за ваше добро.

— Знам — отвърнах и посегнах към контролните уреди, обърнах подемния пръстен така, че да се насочи надолу. Моят кораб се завъртя и носът щръкна нагоре. Към небето.

— Върни се в базата — нареди адмиралът. — Върни се, за да получиш почести и да отпразнуваме победата.

— Ще се върна. След известно време.

Главите им са каменни, сърцата са изковани от камък.

— Спенса. У теб има дефект. Моля те. Трябва да се върнеш. Всеки момент, който прекараш в небето, е опасен и за теб, и за всички останали.

Бъди различна. Насочи се към нещо по-грандиозно.

— Корабът ми няма деструктори — заявих разсеяно. — Ако се върна полудяла, можете да ме свалите.

— Пумпал — заговори отново Железен юмрук с болка в гласа. — Не го прави.

Нещо по-грандиозно.

— Довиждане, адмирале — отвърнах и прекъснах връзката.

След това включих на свръхскорост и се изстрелях напред.

Устреми се към звездите.

55.

Знаех, че е глупаво.

Адмиралът беше права. Трябваше да се върна в базата.

Само че не можех. Не само защото звездите ме зовяха, примамваха. Не само заради онова, което се случи между два удара на сърцето.

Не ме контролираше нещо друго. Поне така мислех. Само че трябваше да разбера. Трябваше да се изправя срещу това.

Трябваше да видя онова, което бе видял татко.

Летяхме все по-високо и по-високо, където атмосферата изтъня, и видяхме извивката на планетата. Продължихме още по-високо, устремихме се към дупката в пояса от отломки.

Приближих повече от когато и да било преди и този път бях удивена колко стройно и спретнато е всичко. Ние го наричахме пояс от отломки, но всъщност това не бяха отломки. Имаха си форма. Имаха и предназначение.

Огромни платформи, които отправяха светлина надолу. Други приличаха на корабостроителници. Заедно образуваха нещо като счупени черупки около планетата ни. И те се бяха подредили така, че да създадат отвор.

Минах през огромната зейнала паст. Ако се отклоня настрани, сигурно щях да попадна в обсега на защитните оръдия, за които бе споменал Коб. Тук обаче, в този своеобразен коридор, бях в безопасност.

Докато минавах първия пласт отломки, Ем-бот каза, че сме навлезли в истинския космос — въпреки че каза, че линията между атмосферата и не-атмосферата е „произволна граница, тъй като екзосферата не свършва, а изтънява“.

Притаих дъх, изпълнена със страхопочитание, докато подминавахме огромни платформи, които можеха да поберат Висина хиляда пъти, дори повече. Бяха покрити с нещо като сгради — всички притихнали, тъмни. Бяха милиони.

Някога тук са живели хора, помислих си аз. Изкачих се покрай още няколко пласта. Вече пътувахме на невероятна скорост — Маг-55, — но без напора на вятъра това нямаше значение. Скоростта е нещо относително в космоса.

Отклоних поглед от платформите към края на коридора. Там някъде бяха тихите, спокойни светлини.

— Спенса — рече Ем-бот. — Долавям радио комуникация пред нас. Една от тези точки не е звезда.

Приведох се напред, когато минахме покрай нов пласт отломки. Да, отпред виждах блестяща точка, която бе много по-близо от звездите. Кораб ли беше? Не, космическа станция. Приличаше на пумпал, със светлини от всички страни.

Около нея се движеха по-малки светлинки. Кораби. Нагласих курса ни, насочих се към станцията. Под нас една платформа се въртеше в орбитата си, отряза гледката ми към Метален рой. Щях ли да успея да се върна? Изобщо имаше ли значение?

Чух ги по-високо, гласовете на звездите. Говорът не идваше от радиото, не оформяше думи. Зовът на звездите… това беше… това бяха крелянски комуникации. Те използваха това място между ударите на сърцето, за да говорят едни с други, да са в непрекъсната комуникация. И… и умовете на мислещите машини по някакъв начин разчитаха на същата технология, за да обработват данните бързо.

Всичко това изискваше достъп до онова не-място, онова никъде.

Приближихме станцията.

— Те не знаят ли, че е опасно? — прошепнах. — Че нещо живее в онова никъде? Не знаят ли за очите?

Може би тъкмо затова използваме единствено радио, помислих си аз. Затова прадедите ни са изоставили тази напреднала технология за комуникации. Прадедите ни са се страхували от онова, което живее в нищото.

— Объркан съм и не разбирам какво имаш предвид — призна Ем-бот. — Мислех, че креляните използват нормални субсветлинни комуникации освен суперлуминалните. В обикновените мога да проникна и да ги подслушвам. След това да ги преведа.

Забавих Ем-бот, подминах кораби, които се обърнаха към моя. Те изглежда не бяха изтребители; бяха като кутии, с огромни отворени прозорци отпред.

В този момент нещо ме порази като физически удар. Промъкна се в ума ми, замъгли погледа ми. Изпищях, отпуснах се на коланите.

— Спенса! — повика ме Ем-бот. — Какво не е наред? Какво става?

Успях единствено да изскимтя. Каква болка. И… впечатления.

Те ми изпращаха образи. Те се опитваха… опитваха се да заличат онова, което виждах…

— Включвам стелт и заглушаване! — реши Ем-бот. — Спенса, долавям необичайни сигнали. Спенса?

Гласовете изчезнаха. Болката се изпари. Изпуснах дълга въздишка на облекчение.

— Не умирай, моля те — не спираше Ем-бот. — Ако това се случи, ще трябва да направя Родж мой пилот. Това съвсем няма да е най-логичната ми постъпка, защото и на двамата ще ни бъде неприятно.

— Няма да умра — заявих, облегнах се назад и докоснах шлема. — Имам дефект. Дупка вътре в мен.

— Човеците имат много дупки. Искаш ли да ти представя списък?

— Моля те, не го прави.

— Ха-ха. Това беше хумор.

— Имам дупка в ума си — признах. — Тя може да надникне в нищото, но те могат да я използват срещу мен. Мисля… мисля, че на татко са му показали някаква холограма за ума. Когато се е спуснал отново на Метален рой, той е видял онова, което врагът е искал да види.

Спомних си какво повтаряше той. Ще ви избия. Ще ви избия до един… Беше толкова тъжен, толкова мек. Той мислеше, че хората са изгубили, че приятелите му вече са мъртви. Онова, което бе видял, не е било истинско.

— Когато е прострелвал приятелите си — прошепнах, — той е мислел, че сваля креляни.

Няколко кораба като кутии приближиха до Ем-бот в чернотата. Реших, че са куриери или пък шлепове. През широкия преден прозорец видях създания, които бегло приличаха на нашите рисунки на креляни. Тъмни форми в ризници, с червени очи.

Само че тук те бяха в ярки цветове — наситено червено и синьо, изобщо не бяха тъмни. Напомниха ми донякъде на снимките на раци от старата Земя, които бях виждала по време на курса по древна биология. А „защитното облекло“, което носеха, приличаше повече на някакъв жив апарат с отвори за „главата“, така че съществата да могат да гледат навън.

Отстрани малките кораби бяха изписани с нещо като думи на странен език.

— Кетос редгор Артен листро листринс — прочете Ем-бот. — Грубо означава „Затворнически център за задържане на земляни“.

Ангели небесни. Това… звучеше зловещо.

— Можеш ли да ми кажеш какво говорят?

— По радио близо до станцията се води разговор — отвърна той, — но подозирам, че тези кораби използват комуникации, по-бързи от светлинен ускорител.

— Остави всичко, което правиш, за да ни защитиш с щита — помолих, — но не го спускай напълно. Ако изпищя или полудея, спусни го отново.

— Добре… — съгласи се Ем-бот. — Вече ми се виждаш луда, но това, предполагам, не е нищо ново.

Усетът отново се върна, чух гласовете от тъмнината на космоса. Чувах думите им, онези, които изпращаха от нищото. Знаех какво казват, нямах нужда от превод, защото на това място езиците бяха едно.

— То ме наблюдава! — каза едно от съществата. — Струва ми се, че иска да ме изяде. Това изобщо не ми харесва!

— Би трябвало да е обезсилено — върна се отговорът от станцията. — Ако те гледа, не те вижда. Ние пренаписваме образите пред очите му. Изтеглете кораба за оглед. Това не е стандартен модел на ЗСД. Любопитни сме как е построен.

— Изобщо не искам да се доближавам — рече друго същество. — Не знаете ли колко са опасни тези създания?

Любопитно погледнах през капака, когато корабът се приближи, след това се ококорих и оголих зъби. Съществото изпищя, обърна кораба си и избяга. Другите два също се отдръпнаха.

— Тази работа е за бойни дрони — рече едно друго. — Не за кораби с екипажи.

Те ми се струваха толкова уплашени. Съвсем не бяха ужасните чудовища, които си представях открай време.

Отпуснах се на седалката.

— Искаш ли да опитам да хакна системата им? — попита Ем-бот.

— Можеш ли да го направиш?

— Не е толкова лесно, колкото изглежда — отвърна той. — Ще трябва да прихвана входящ сигнал, след това да разкодирам кодовете им и да създам примерен модел, след това да прехвърля файловете, докато прониквам в местните защитени линии — и това трябва да стане, без да задействам алармите им.

— Значи, можеш ли да го направиш?

— Току-що го направих — отвърна той. — Обяснението беше много дълго. Започвам прехвърляне на данни… А, заловиха ме. Изхвърлиха ме и протокол за сигурност пречи да проникна отново.

В станцията заблестяха светлини и малко по-късно ескадрила малки кораби изскочи от един от входовете отстрани. Познавах тези изтребители. Крелянски прихващачи.

— Време е да вървим — рекох и стиснах контролните уреди, обърнах Ем-бот. — Можеш ли да ни преведеш през пояса отломки, без да задействаш платформите за защита?

— Предполага се, че креляните правят това всеки път, когато атакуват планетата — отвърна той, — така че би трябвало да е възможно.

Включих на свръхскорост, отправихме се към външния пласт отломки. Ем-бот включи някакви насоки на капака и аз ги последвах, отначало доста напрегната. Плъзнахме се близо до някои от платформите, докато си проправяхме път към планетата, но нито една от тях не откри огън по нас.

Чувствах се странно… нащрек. Очарованието, което бях изпитала преди — желанието да разбера какво кара звездите да пеят — бе изчезнало. Беше заменено от неподправен реализъм.

Идването ми тук наистина беше проява на лудост. Дори за мен. Само че докато се промъквахме покрай пластовете отломки, крелянските прихващачи изостанаха. Изглежда щях да успея да се върна на планетата.

— Добра ли се до нещо? — попитах. — От компютрите им?

— Започнах с най-важните заповеди на станцията и продължих нататък. — Не свалих много, но… О-о-о… Това много ще ти хареса.

— Кое? — попитах и включих на свръхскорост на връщане към Метален рой. — Какво си открил?

— Отговори.

Епилог

Два часа по-късно седях в командния център на ЗСД, увита в одеяло, качила крака на седалката. Бяха ми дали стола на адмирал Железен юмрук.

От онзи момент в нищото ми беше студено. Не можех да се отърва от студа и одеялото почти не ми помагаше. Главата ми все още пулсираше въпреки огромното количество обезболяващи, които изпих.

Група важни хора бяха наобиколили стола ми и се бяха надвесили над мен. Лидери от националното събрание, младши адмирали, командири. Увереността ми растеше, че вярват, че няма да се обърна срещу тях, макар че отначало — след като навлязох в атмосферата — те бяха изключително предпазливи.

Вратата към командния център се отвори и Коб най-сетне закуцука вътре. Бях настояла да изчакаме, докато го докарат и изпие следобедната си чаша кафе.

— Добре — скръсти ръце Железен юмрук. — Капитан Коб е тук. Може ли вече да говорим?

Вдигнах пръст. Може и да бе дребнава проява от моя страна, но ми беше безкрайно приятно да карам Железен юмрук да чака. Освен това, имаше още един човек, който заслужаваше да бъде тук, преди да започна с обясненията.

Докато чакахме, посегнах към радиото до мен.

— Ем-бот — повиках го аз. — Всичко наред ли е?

— Старая се да не се обиждам от начина, по който инженерите в този хангар ме оглеждат — обясни той. — Сърбят ги ръцете да ме разглобят на съставни части. Досега обаче никой не е опитал нищо.

— Този кораб е на ЗСД… — започна Железен юмрук.

— Този кораб — прекъснах я аз — ще изпържи собствените си системи, ако се опитате да проникнете в него. ЗСД ще получи техническите му характеристики, но при нашите условия.

Начинът, по който тя изглеждаше — зачервена — когато казах това, ми достави огромно удоволствие. Тя обаче не ме предизвика с нищо друго.

Най-сетне вратата се отвори и Джорген влезе. Усмихваше се и на мен ми хрумна, че това изражение — колкото и да бе приятно — не му отиваше. Повече приличаше на себе си, когато беше сериозен.

Не чакахме обаче него, а слабия и висок младеж, който той трябваше да доведе. Дърдорко се ухили като глупак, когато влезе в стаята, след това се изчерви, когато командири и адмирали му направиха път и отдадоха чест. Въпреки че Железен юмрук беше разгневена, задето двамата с Дърдорко не сме предали кораба незабавно, повечето бяха съгласни, че при положение, че се работи с ненормален изкуствен интелект, който заплашва да се самоунищожи, Дърдорко се бе справил великолепно и бе предал технологията на ЗСД.

— Сега вече ще говориш ли? — попита Железен юмрук.

— Креляните не са това, което мислим — започнах. — Корабът ми свали част от базата им данни и откри какво се е случило преди прадедите ни да се приземят тук, на Метален рой. Имало е война. Междугалактическа. Хора срещу извънземни.

— Срещу креляните — уточни Железен юмрук.

— В началото не е имало креляни — поправих я аз. — Били сме само ние срещу галактиката. Човечеството изгубило. Победителите били коалиция от извънземни, които, доколкото двамата с Ем-бот разбираме, възприемали човешките създания като прекалено брутални, прекалено нецивилизовани и прекалено агресивни, за да бъдат допуснати да станат част от междугалактическата общност.

— Те настоявали всеки човешки флот, независим или не, да се предаде под тяхна власт. Нашите прадеди на Дръзки и малкият му флот смятали, че са невинни. Те не били част от войната. Само че, когато отказали да се предадат, извънземната коалиция изпратила група, която да ги залови и затвори. Тези същества наричаме креляни.

Затворих очи.

— Те са ни притиснали. И — след конфликт на борда на Дръзки — прабаба ми ни е довела тук, на Метален рой. Знаели сме за тази планета, но тя е била изоставена преди векове.

— Креляните ни последвали и създали станция, от която да ни наблюдават след като сме катастрофирали. Те не са извънземни убийци. Те са надзиратели на затвор. Силите им и мат за цел да държат човечеството в капан тук, тъй като някои от извънземните са напълно сигурни, че ще се опитаме да завладеем галактиката, ако някога бъдем отново допуснати в космоса.

— Животозаличаващите са създадени, за да унищожат цивилизацията ни, ако стане ясно, че се доближаваме до момента, когато можем да напуснем Метален рой. В повечето случаи, когато нападат, не мисля, че се опитват да ни унищожат. Те имат закони, които не им позволяват да унищожат напълно даден вид. Те гледат на тази планета като на… резерват за човечеството. Изпращат кораби, за да се съсредоточим над битките, за да ни занимават с нещо, за да не ни остане време за изследователска дейност и търсене на начини за бягство. Изтребителите се опитват да ограничават флота ни като брой изтребители и им е позволено да използват ограничени сили, да не би случайно да ни заличат като вид.

Потреперих въпреки одеялото.

— Напоследък обаче нещо се е променило — обясних аз. — Изглежда последната бомба е имала за цел да ни унищожи напълно. Имало политика… колко са готови да изтърпят от нас. Опитали се да разрушат Висина и Огнен рай, но ние сме ги победили. Това много ги е изплашило.

— Браво, прекрасно — скръсти ръце Железен юмрук. — Това обаче не променя много. Знаем защо креляните атакуват, но те си остават силата, която ни превъзхожда. Това само ще им вдъхне повече решителност да ни избият.

— Може би — отвърнах. — Само че извънземните, които ни пазят, не са воини. Те са затворнически надзиратели, които пускат предимно безпилотни дронове, които не е нужно да се бият добре — защото могат да ни задушат с големия брой, който изпращат.

— Това е така — съгласи се адмиралът. — Ние не разполагаме с големи ресурси, докато те имат по-добра технология и флот в орбита. Пак сме обречени.

— Истина е — кимнах.

— Защо тогава се усмихваш? — попита Железен юмрук.

— Защото — отвърнах — чувам какво си казват. А когато знаеш какво възнамерява да направи противникът, имаш предимство. Те си мислят, че сме в капан на тази планета.

— А не сме ли? — попита Джорген.

Потреперих отново и си припомних момента, когато бях в нищото. Креляните знаеха, че трябва да се целят във всеки, който лети прекалено добре, защото бяха запознати с дефекта. Знаеха, че всеки, който го има, може да направи същото като мен.

Нямах представа как телепортирах кораба си. Не знаех дали ще посмея да го направя отново. Знаех обаче, че бабчето е права. Използването на тази сила бе ключът. Ключът към оцеляването. Към бягството от тази планета.

Към истинската дързост.

В знак на благодарност

За да напиша тази книга, канализирах емоциите си на млад мъж. Страстта ми не беше да стана пилот на изтребител, а да стана писател. Понякога обаче този път изглеждаше безнадежден също като пътя на Спенса. Все още имам чувството, че светът е мой, тъй като върша онова, което обожавам, за да си изкарвам хляба.

Също като Спенса, аз разчитам на много добри приятели и колеги. Криста Марино бе редактор на книгата, първият ѝ почитател и великолепен командир. Еди Шнайдър беше агентът по договора с помощ от Джошуа Билмис. Те тримата, заедно с издателката Бевърли Хоровиц, проявиха невероятно търпение към мен, когато измъкнах под носа им друга книга, за да издадат първо тази.

Непрекъснато се удивявам от уменията на визуалните артисти. Страхотната корица на Чарли Боуатър съживи Спенса, а Бен Максуини сътвори обичайната си техническа магия, превърна драсканиците ми на хартия в готините кораби, които виждате в книгата. Накрая добрият ми приятел Айзък Стюарт направи картите и стана художествен директор.

Всички типографски грешки, които ги няма, са резултат от зоркото око на Питър Алстром, който ги е отстранил, за да види книгата бял свят. Както винаги, безкрайно много му благодаря за неуморните усилия и задето ме развеселяваше.

И останалата част от „Драгънстийл“ бяха прекрасен „наземен екип“ за пилотските ми своеволия. Кара Стюарт изпращаше всички тениски и книги, които сте поръчали от уебсайт магазина ми. Адам Хорн е изпълнителният ми асистент и публицист. И, разбира се, съпругата ми, Емили, е тази, която ни държи в правилната посока. Освен това, трябва сърдечно да благодаря на Емили Грейндж и Катлин Дорси Сандърсън за помощта им във всяко отношение. (А това включва да изслушват обяснения отпреди пет години как той харесва сандвичите си. Майонезата отделно, ако се чудите.)

Карън Алстром (която получава специално посвещение за тази книга) е моят редактор на продължението. Нямате представа каква каша представляват някои от тези книги преди тя да се заеме с тях и да ме накара да призная, че хората няма начин да бъдат на две места едновременно. Допълнителна помощ получих от Пенгуин Рандъм Хаус/Делакорт Прес от Моника Джейн, Мери Макю, Лиса Надел, Ейдриън Уайнтрауб и Ребека Гуделис. Редактор беше Барбара Перис, а коректор Шона Макарти.

Писателската ми група и партньори в книгата бяха обичайните заподозрени: Карън Алстром, Питър Алстром, Алън Лейтън, Кейлин Зо Бел, Емили Сандърсън, Дарси Стоун, Ерик Джеймс Стоун, Бел Олсън, Итън Скарстед и Ърл Кейхил.

Сред супер читателите са Ники Рамзи (позивна: Фосфофилит), Марни Питърсън, Ерик Лейк (позивна: Хаос), Дарси Коаул (позивна: Синьо), Рави Персо (позивна: Дрънкало), Деана Ковел Уитни (позивна: Плитка), Джейдън Кинг (позивна: Трипод), Алис Арнисън (позивна: Блатната), Брейдин Рей, Сумеджа Муратаджик-Тадик (позивна: Сигма), Джанел Форсиър (позивна: Ряпа), Пейдж Филипс (позивна: Майстор), Джо Диърдъф (позивна: Пътешественик) и Брайън Т. Хил (позивна: Любовник).

Двама от тях, Джейдън Кинг и Брейдин Рей, споделиха с мен пилотския си опит, обясняваха (понякога надълго и нашироко) тъпите неща, които не бях разбрал за летенето. Ерик Лейк също беше огромна помощ с пресмятането на скорости, разстояния и координационната система. (Писатели, сприятелете се с физици и математици. Има смисъл.)

Направихме специално четене пред тийнейджъри и сред членовете бяха: Лилиана Клайн (позивна: Страж), Нейтън Скоръп, Хана Хърман, Джошуа Сингър, Ив Скоръп (позивна: Силвърстоун), Валенсия Къмли (позивна: Алфа Финикс), Даниъл Съмърстей, Крестиън Скоръп, Ребека Арнисън (позивна: Скарлет), Коул Нюбъри, Брет Хърман (позивна: Хърманейтър), Ейдън Дензъл (позивна: Крос), Еван Гарсиа, Катрин Стивънс и Уилям Стей.

Сред забележителните ни коректори бяха страхотни хора плюс Трей Купър, Марк Линдбърг (позивна: Мегалодон), Брандън Коул (позивна: Коулвандър), Иън Макнат (позивна: Загубеняк), Келин Нюман (позивна: Скачач), Гари Сингър, Бека Репърт, Калиани Полури (позивна: Къна), Пейдж Вест, Джори Филипс (позивна: Отскок), Тед Хърман (позивна: Кавалерия), Боб Клъц (позивна: Кока), Бао Фам (позивна: Дивак), Линдзи Лутър (позивна: Висота), Дейвид Бърнс, Лингтинг „Ботаника“ Кзу (позивна: Хасан), Тим Чалънър (позивна: Антей), Уилям „Абърдашър“ Хуан, Раул Пантула (позивна: Жираф), Меган Кан (позивна: Врабче) и Рос Нюбъри.

Благодаря искрено на всички тях. Има и нови имена в списъка, но много от тези хора подкрепяха писането ми от години — дори десетилетия. Така че, ако имате нужда от добър партньор в летенето, мога да ви насоча към неколцина от тях.

1

Наука за отглеждане на растенията без почва. — Б.пр.

2

Момиче воин от китайската династия Джин, повела другите воини в битка, когато била на тринайсет години. — Б.пр.

Content

Брандън Сандърсън
Към небето
Към небето (Дръзки) #1

Пролог

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Втора част

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Трета част

Интерлюдия

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

Четвърта част

Интерлюдия

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

Пета част

Интерлюдия

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Епилог

В знак на благодарност

1