Салливан Максин

Paslapties kaina

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Maxine Sullivan

Paslapties kaina

Leidykla „Svajonių knygos“, 2011

ISBN 978-609-406-380-0

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš Maxine Sullivan, High-Society Secret Baby, 2010

© Maxine Sullivan, 2010

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Dovilė Vaišvilaitė-Akdere, vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© iStockphoto.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2011

© Nextmedia, elektroninė versija, 2012

Pirmas skyrius

– Tekėti už tavęs? – susmukdama ant odinės sofos sušnabždėjo Kasandra Rot.

Dominykas Rotas stovėjo priešais terasos duris, už kurių driekėsi Melburno horizontas, ir stebėjo, kaip gražus brolio žmonos veidas mainosi iš nuostabos. Jeigu geriau nepažinotų šios moters, beveik imtų jos gailėti.

– Būtent. Mudu tuoksimės.

Jo balsas, rodėsi, traukė Kasandrą iš pačios savęs – pakėlusi šviesiais kaip pelenai plaukais įrėmintą galvą, moteris apniukusiomis akimis pažvelgė į Dominyką.

– Tačiau nuo Lijamo mirties praėjo tik savaitė.

– Ir pats puikiai žinau, kiek laiko praėjo nuo mano brolio mirties, – pajutęs aštrų skausmo dūrį atrėžė Dominykas. Ankstyvas gruodis jo šeimai jau niekada nebebus toks kaip anksčiau. Vasaros pradžia, paskui Kalėdos visada primins Lijamą.

– Jis buvo ir mano vyras, – akimirką pajutusi užuojautą atitarė Kasandra ir vėl ištiesino prakaulius pečius.

– Trumpiau negu trejus metus. Mano brolis jis buvo dvidešimt aštuonerius.

Lijamas buvo jauniausias šeimoje, Adamas buvo dvejais metais vyresnis, o Dominykas – dvejais metais vyresnis už Adamą. Nė vienam iš jų nė į galvą nebūtų atėję, kad Lijamo gyvybė galėtų nutrūkti tokiame ankstyvame amžiuje.

– Tai žema, Dominykai, – papriekaištavo Kasandra.

Jo veide nebuvo matyti nė šešėlio apgailestavimo. Niekada nieko panašaus nebūtų pasakęs kitai moteriai, bet šioji... Šioji ištekėjo už Lijamo vien tam, kad taptų Rotų šeimos turtų bendrasavininke. Dominyko prosenelis karste apsiverstų sužinojęs, kad Rotai – Australijos prabangos prekių parduotuvių tinklas – tenkina įnoringus šios moters prabangos poreikius.

– Turiu laišką. – Dominykas įkišo ranką į verslo kostiumo kišenę ir ištraukė voką. – Jis nuo Lijamo. Mano brolis norėjo, kad įteikčiau. Kaip paaiškinimą.

– Paaiškinimą? – tobulai išlenkti Kasandros antakiai susimetė į raukšlę.

– Kad žinotum, kodėl norėjo, jog taptum mano žmona.

– Ką! Mano vyras norėjo, kad mane vestum? – moteris iš nuostabos išsprogino savo mėlynas akis.

– Jis norėjo, kad jo dukra augtų kaip Rotų šeimos narė.

– Tačiau Nikolė ir taip turi Rotų pavardę, – suraukdama kaktą pasakė Kasandra, jos žvilgsnis buvo sumišęs.

Kažkas jo viduje apsivertė. Jis tai žinojo geriau negu kas nors kitas.

– Lijamas norėjo, kad jo dukra augtų kaip Rotų šeimos narė ir gyventų turėdama Rotų vardą. Jis nenorėjo, kad ištekėtum už vyro, kuris nepriklauso šeimai. Lijamas spėjo, kad galėtum taip pasielgti, ypač turint galvoje tavo santykius su Keitu Samjuelsu.

– Žinai apie mano ir Keito santykius? – skaudžiai įtraukusi oro paklausė Kasandra.

– Lijamas pasakojo.

– Tačiau... tačiau viskas buvo ne taip.

– Kasandra, prašau, nereikia aiškintis, – paduodamas laišką nutraukė Dominykas. – Nenoriu žinoti smulkmenų.

Kasandra pro virpančias blakstienas pažvelgė į Dominyko veidą, tačiau vaidyba jo nesujaudino. Įbrukęs į ranką laišką jis grįžo į vietą, iš kurios buvo ką tik pajudėjęs, ir ėmė stebėti, kaip ji atplėšia voką ir pradeda skaityti. Kaip tokia stulbinamai graži moteris gali būti tokia atšiauri ir reikli? Kas verčia ją atrodyti kitų akyse nenuoširdžią? Kuo ji traukia vyrus?

Su šviesiai rožinės spalvos kostiumėliu – derančios kelnės, berankovė palaidinė ir švarkelis – ji atrodė elegantiška ir grakšti. Atviri bateliai su dirželiais buvo neatskiriama susikurto stiliaus dalis, kaip ir ploni auksiniai auskarai bei plona auksinė grandinėlė ant kaklo. Jos makiažas buvo nepriekaištingas, oda tobula, pelenų šviesumo plaukai vos papurenti, krintantys ant pečių.

– Ar skaitei, kas čia parašyta? – perbėgusi akimis laišką ir išbalusi tarsi popierius paklausė Kasandra.

– Ne, tačiau prašydamas perduoti Lijamas trumpai papasakojo.

Kasandros veide šmėkštelėjo keista išraiška, bet iš karto pradingo; tvirtai spausdama rankoje laišką moteris pašoko ant kojų.

– Atleisk, tačiau to padaryti negalėsiu.

– Bijau, jog netrukus suprasi neturinti kitos išeities.

– Kodėl taip sakai? – kiek patylėjusi ji paklausė.

– Rytoj bus skaitomas Lijamo testamentas. Pamaniau būsiant išmintinga tau iš anksto pranešti apie dokumento turinį, kad išvengtume nereikalingo skandalo. – Dėkui Dievui, tėvas pasirūpino išvežti motiną paplaukioti jachta ir gedėti kelionėje, o ne tarp keturių sienų.

– Skandalo?

– Jeigu per dvi savaites už manęs neištekėsi, didžiuma jūsų šeimos turto atiteks Nikolei, bet tik tada, kai ji sulauks dvidešimt vienerių metų; jei susituoktume, viskuo galėtum naudotis jau dabar. Iki Nikolės pilnametystės tau būtų skiriama tik tiek pajamų, kiek reikėtų išgyventi, ir tai tik Nikolės gerovei užtikrinti. Be to, kiekvienas centas, kurio paprašytum, turėtų pereiti per mano rankas.

– Ką?!

– Lijamas man sakė, kiek gauni kas mėnesį, – nepasiduodamas užuojautai pasakė Dominykas. – Jis tau buvo be galo dosnus. Rodos, turi ką prarasti, ar ne?

– Tačiau pinigai buvo skirti... – išdžiūvusia gerkle pradėjo Kasandra.

– Tokie nurodymai, – nutraukė Dominykas, nenorėdamas klausytis pasiaiškinimų.

– Tai juokinga! Tai pasibjaurėtina. Užginčysiu tokį testamentą.

– Gali pamėginti. Tačiau Lijamas viską labai gerai apgalvojo. Dabartinėmis aplinkybėmis gausi tik tiek, kad galėtum išgyventi, todėl tokio pragyvenimo lygio išlaikyti tikrai nepavyks, – pasišaipė apžvelgdamas kambarį.

Erdvus namas buvo idealus modernaus gyvenimo pavyzdys – suprojektuotas orientuojantis į erdvę ir šviesą, baltas dekoras, balti baldai ir aukščiausios klasės technologijos, uždaras vidinis kiemas puikiai tiko gausiems pobūviams. Nors Dominykas šiame name lankėsi vos kelis kartus, vis galvodavo, kad jis idealiai tinka broliui ir žmonai.

Dabar, stebėdamas Kasandrą, suprato, kad ši moteris ne taip jau dera prie šios aplinkos. Gal namas labiau tiko Lijamui? Ir kodėl jam staiga pasirodė, kad Kasandrai ši aplinka netinka? Šalti, baltos spalvos, automatizuoti namai turėtų atitikti jos būdą, tačiau dabar kažkodėl taip nebeatrodė, ir Dominykas nebesuprato, kodėl šie namai nebeatspindėjo to, ką jis žino apie šią moterį.

Jis pats nusišaipė iš savo minčių. O koks, po galais, skirtumas? Kad jį kur tą Lijamą, įvėlė į šį reikalą. Jeigu tik tą dieną nežinodamas nebūtų nuvažiavęs jo aplankyti atliekant dirbtinio apvaisinimo procedūrą... Jeigu tik...

– Dominykai, pamiršai, kad šis namas priklauso man, – dabar Kasandros balsas skambėjo labiau pasitikinčiai. – Galėčiau jį parduoti. Ir su Nikole gyventume iš gautų pajamų.

– Šis namas įregistruotas mano vardu, – pakirdęs iš apmąstymų tarė Dominykas. – Lijamas jį perdavė man daugiau negu prieš mėnesį.

– O Dieve, jis norėjo, kad likčiau be skatiko kišenėje, tiesa? – dar labiau išbalusi pasakė Kasandra.

– Taip, tiesa.

Nuoskaudos šešėlis šmėkštelėjo jos veidu taip greitai, kad Dominykas vos spėjo pastebėti. Dėl įžeistų jausmų Kasandrai nepriekaištavo. Žmonai turėtų būti nelengva susitaikyti su tokiu vyro sprendimu, net jeigu savo elgesiu to užsitarnavo.

Žinoma, ji niekada nemylėjo savo vyro. Tikruosius jausmus atskleidė priversdama Lijamą palikti namus ir persikraustyti gyventi pas tėvus, užuot leidusi baigti gyvenimą greta žmonos ir dukters. Kaip turėtų būti. Ak, tiesa, ji iki pat galo puikiai vaidino ištikimos, nuo lovos nesitraukiančios žmonos vaidmenį, netgi verkė, kai viskas buvo baigta, bet ar ją galima vadinti nuoširdžiai gedinčia našle? Dominykas tuo netikėjo.

– Regis, jam buvo pasimaišęs protas, – praradusi viltį pasakė Kasandra.

– Jo teisininkas gali įrodyti, kad Lijamas mąstė kuo blaiviausiai.

– O kas man gali sutrukdyti ištekėjus už tavęs pasiimti pinigus ir išsiskirti? – jos akyse spindėjo panika.

Dominykas suprato, kad metas baigti betikslį pokalbį. Nenorėjo matyti, kaip ši moteris maldauja, nebent pultų jam į kojas miegamajame. Vien tik pagalvojus apie miegamąjį jo širdis ėmė beprotiškai daužytis, todėl kaip ir kiekvieną kartą prireikė didelių valios pastangų, kad pats nekristų Kasandrai po kojų.

Jis privalėjo pasakyti tai, ką ji ir taip neišvengiamai turėjo žinoti. Kasandra buvo devynių mėnesių Rotų kūdikio motina – kūdikio, kuris šiuo metu miegojo miegamajame ir nė nenutuokė, kas vyksta svetainėje tarp suaugusiųjų. Nesvarbu, ar jam pačiam ir Kasandrai tai patiko ar ne, reikalas turėjo būti sutvarkytas.

– Jeigu už manęs netekėsi arba ištekėjusi paprašysi skyrybų, pradėsiu teismo procesą dėl Nikolės globos teisių.

Susvyravusi Kasandra klestelėjo atgal ant sofos ir užmerkė akis. Dominykas žengtelėjo prie jos, bet tuoj pat save sustabdė. Buvo tikras, kad dabar Kasandra myli savo vaiką. Ir tai buvo vienintelė jos reputaciją gelbėjanti savybė, nepaisant Lijamo papasakoto fakto, jog pradžioje kūdikio nenorėjusi. Tačiau Dominykas negalėjo leisti sau pamiršti, kad kovoja kaip tik už to vaiko teises. Nikolė užsitarnavo būti auginama kaip Rotų šeimos narė.

O, kad jis galėtų sužlugdyti šitą farsą ir papasakoti Kasandrai tiesą apie dukterį. Tačiau, velniai griebtų, turėjo tylėti lyg vandens į burną prisisėmęs. Pažadėjo Lijamui saugoti paslaptį iki pat tos akimirkos, kai Nikolės ateitis taps saugi, kai jis ir Kasandra pagaliau bus susituokę. Be to, reikėjo atsižvelgti į tėvus. Prieš numetant dar vieną bombą teks palaukti, kol apmalš jų gedulas.

– Apsidairyk aplinkui, – tarė Dominykas, žvalgydamasis po nuostabią svetainę. – Judvi su Nikole gyvenate aukščiausios klasės gyvenimą. Nejau manai sugebėsianti įtikinti teisėją, neva pinigai ir privilegijos nesą tavo vaiko teisė?

– Motinos meilė kur kas svarbiau, – nutaisiusi nuožmų veidą atrėžė Kasandra.

– Taip, jeigu rastum teisėją, kuris patikėtų, kad meilė yra aukščiau už viską. Net nepaisant šio fakto, tikriausiai ir pati suvoki, jog vargu ar neištikima žmona nepriverstų teisėjo suabejoti jos morale?

– Tačiau aš nebuvau neištikima, – moteris blykšdama paprieštaravo.

– Pasilaikyk tai teisėjui, Kasandra.

Ji sudrebėjo. Dominykas matė, kad ji svarsto galimybes.

– Tai absurdas, – galiausiai pratrūko.

– Sutinku, bet taip norėjo Lijamas, ir pasistengsiu, kad mirštančio brolio prašymas būtų įvykdytas.

Žodžiai pakibo erdvėje.

Kasandra metė skvarbų žvilgsnį ir perėjo į kontrpuolimą, kaip jis ir tikėjosi.

– Pasakyk man, Dominykai. O kas tau iš to, jei susituoksime, išskyrus tavęs nemylinčią žmoną ir vaiką, kuris nėra tavo.

– Man užteks žinoti, kad dukterėčia turi tėvą, – jo širdis suspurdėjo.

– Kodėl tu? Kodėl ne Adamas?

Mintys apie Kasandrą ir Adamą nebuvo malonios. Dominykas mylėjo savo antrą brolį, tačiau kai prieš kelerius metus per autoavariją žuvo jo žmona, jaunėlis neplanavo dar kartą tuoktis. Be to, Dominykas nebenorėjo dalytis. Kai Kasandra buvo Lijamo žmona, jam sunkiai sekėsi kovoti su geismu. Daugiau to patirti nenori. Jeigu santuoka yra vienintelė išeitis – iš tiesų vienintelė, – ši moteris susituoks su juo.

– Esu vyriausias. Padarysiu viską, kas būtina.

Jos skruostai nusidažė lengvu raudoniu, tačiau vyras nesuprato, ar taip nutiko dėl užplūdusio pykčio ar sumišimo.

– Kai ką pamiršai, Dominykai. O tavo tėvai?

– Jie prarado mylimą sūnų, bet gaus galimybę išsaugoti anūkę. Manau, kad jie supras.

– Tačiau jie manęs nemėgsta. – Ji vis dar buvo išbalusi.

– Tu netinkamai pasielgei su jų sūnumi. Nejau manai, kad turėtų tave už tai mylėti?

– Ištekėjau už tavo brolio iš meilės, Dominykai, – kilstelėdama smakrą paprieštaravo Kasandra. – Nieko daugiau.

– Kurgi ne, – nusišaipė vyras.

– Visada manei, kad ištekėjau dėl pinigų, argi ne taip? – niekinamai žvelgdama pasidomėjo Kasandra.

– Ne tik dėl pinigų. Būdamas Rotu turi daug galimybių.

Jos lūpas iškreipė ciniška šypsena.

– Ak, taip, suprantu. Kadangi augau vaikų namuose, o paskui buvau įsivaikinta, tai turėtų reikšti, kad trokštu gauti tai, ką turite jūs? – paklausė atkakliai į jį stebeilydama. – Maniau, kad esi labiau išsilavinęs.

– Dabar kalbame ne apie mano išsilavinimą, – užsigavęs atrėžė Dominykas.

– Ne, dabar sprendžiamas mano ir mano dukters likimas.

– Man svarbi tik tavo dukters ateitis, – jis tyčia buvo šiurkštus.

– Širdingai dėkoju. Tikriausiai turėčiau ją tau perleisti ir pasišalinti? – iškošė Kasandra.

– Galėtum taip pasielgti? – piktai nustebo Dominykas.

– Žinoma, ne!

Dominyko širdis aprimo, o galvoje staiga nušvito, kad tokia galimybė visiškai reali.

– O jeigu už ją pasiūlyčiau visą milijoną?

– Neįžeidinėk manęs, Dominykai.

– Per mažai?

Ji atrodė tarsi sužeistas žvėris, tačiau netrukus vėl pasiruošė atremti ataką.

– Nikolė – mano dukra, nesiruošiu su ja skirtis. Ji man svarbiausia. Jai reikia motinos. O man reikia jos.

Dominyką užplūdo palengvėjimas. Galėjo susitaikyti su mintimi, kad ši moteris yra aukso ieškotoja ir svetimautoja, tačiau pasakyti vaikui, kad motina pati jo atsisakė, buvo visai kas kita.

– Tai rinkis – santuoka arba nieko, – griežtai pasakė vyras.

– Aš... – pradėjo ji, žvelgdama į laišką rankoje ir sunkiai nurydama seiles.

– Taip ar ne, Kasandra?

Praėjo kelios sekundės.

Tylą sudrumstė trūkčiojantis Kasandros įkvėpimas, ji kilstelėjo galvą.

– Neatrodo, kad turėčiau pasirinkimą.

– Aš taip pat neturiu, tačiau dabar kalbame ne apie mus.

– Ne, kalbame apie mano dukterį, o ji, Dominykai, yra vienintelė priežastis, dėl kurios ryžtuosi už tavęs tekėti.

– Mėgini paminti mano ego? – jis ciniškai nusišypsojo.

– Mano pėda tam per maža.

Dominyko lūpos nevalingai truktelėjo, o josios išsilenkė tarsi užuomina, ir staiga jam tapo aišku, kad ne šios moters pėdos turi bijoti. O to lengvo šypsnio, kurį ką tik regėjo švelniose lūpose. Lūpose, kurias greitai ketino pabučiuoti.

– Pasirūpinsiu formalumais, – staiga pasakė Dominykas ir išėjo daugiau netaręs nė žodžio. Jis privalėjo nuolat sau priminti, kad jaunesnį brolį pražudė būtent šios moters grožis. Lijamas suteikė jai Rotų vardą, aprūpino prabangiu namu, kailiais, brangiais papuošalais, o ji visa tai priėmė nė nedvejodama.

Kasandra, žinoma, darė viską, ko Lijamas iš jos tikėjosi, netgi padovanojo dovaną, kurios tas taip beviltiškai troško prieš mirdamas – vaiką, per kurį norėjo palikti dalelę savęs. Bet ar tai iš tiesų buvo tokia jau didelė auka? Ji puikiai žinojo, kad pagimdydama Rotų kūdikį apsidraus visam gyvenimui.

Tačiau nežinojo, kad Lijamo kraujo ryšys su vyresniuoju broliu nugalėjo sąžinės balsą. Kraujo ryšys per Nikolę.

Vieną dieną Kasandra privalės sužinoti tiesą. Kad dukra, kurios tėvu ji tikėjo esant savo vyrą, iš tiesų yra jo.

§

Dominykui išėjus, Kasandra ilgai sėdėjo ant sofos, džiaugdamasi, kad Nikolė saldžiai miega.

Laiške, kurį tebelaikė rankoje, viskas buvo aiškiai pasakyta.

Dieve, kaip Lijamas galėjo šitaip pasielgti? Lijamas, vyras, kuris prieš trejus metus pavogė jos širdį. Žavingas ir įspūdingas jaunuolis, kuris prisiekinėjo ją pamilęs tą akimirką, kai išvydo stovinčią už kosmetikos prekystalio pagrindinėje Rotų bendrovės parduotuvėje. Žodis ne jam neegzistavo. Ir dabar Kasandra dėl to labai gailėjosi.

Kasandra, atleisk man, kad taip su tavimi elgiuosi, tačiau neturiu pasirinkimo. Noriu, kad Nikolė augtų Rotų šeimos nare.

Jų santuoka buvo apgaulė nuo pat pradžių. Kasandra mylėjo Lijamą, bet šiam tereikėjo žmonos kaip aksesuaro, trofėjaus, ir mylėjo ją vien dėl nepriekaištingo grožio. Apipylė dovanomis, bet tik tam, kad puikiai atrodytų viešumoje.

O paskui apkaltino svetimaujant su savo draugu. Kartą, kai Kasandra buvo viena, į duris paskambino Keitas. Nors šio Lijamo draugo ji labai nemėgo, išgirdusi, kad tas norįs pasikalbėti, pakvietė į vidų. Kasandra ketino išvirti kavos, ir Keitas, nusekęs iš paskos į virtuvę, pabučiavo. Netikėtai į namus grįžo Lijamas, ir pasiaiškinimai, neva bučinys buvęs prieš jos valią, neįtikino. Keitas, žinoma, elgėsi kuo nekalčiausiai, netgi apkaltino Kasandrą sugundžius jį jau prieš daug mėnesių, o save teisino tesistengus padėti tašką jų santykiuose – viskas tik tam, kad apsidraustų savo žmonos akyse, jeigu skandalas kada iškiltų į viešumą.

Praėjus dienai po atsitikimo paaiškėjo, kad Lijamas serga, ir Kasandra neišdrįso jo palikti. Ir džiaugsme, ir varge... Tai buvo pirmosios vedybų metinės.

Taip elgiuosi ne tik dėl Nikolės. Noriu, kad ir mano tėvai dalyvautų anūkės gyvenime.

Po kelių mėnesių Kasandrą ištiko dar vienas šokas. Lijamas netikėtai pareiškė norįs vaiko – kad jam pasitraukus iš gyvenimo dalelė jo gyventų toliau. Išvargintas alinamo gydymo ir nebesijausdamas patrauklus kaip vyras ėmė maldauti, kad Kasandra leistųsi dirbtinai apvaisinama.

Nikolė bus jiems didžiausia paguoda liūdesy. O tai mane guodžia.

Pirmą kartą išgirdusi šią Lijamo mintį, Kasandra kategoriškai atsisakė – nenorėjo, kad vaikas ateitų pasaulį dėl klaidingų priežasčių. Tačiau Lijamas žinojo, kaip stipriai žmona troško kūdikio vos jiems susituokus, ir užtikrino, kad jeigu jai kas nors nutiktų, vaiku pasirūpintų jo šeima.

Kasandra dvejojo.

Tada likimas sudavė lemiamą kirtį – jos mylimą įtėvį Džo ištiko insultas, jam būtinai reikėjo nuolatinės slaugos, už kurią kita dukra mokėti neišgalėjo. Lijamas, tik ir laukęs tinkamos progos, pakišo Kasandrai dar vieną jauką, prižadėdamas mokėti už brangius Džo slaugos namus, jeigu sutiksianti pagimdyti jam vaiką.

Galiausiai Kasandra pasidavė.

Noriu, kad ištekėtum už Dominyko. Tai vienintelis būdas užtikrinti, kad Nikolė išliktų Rotų šeimos nare. Mano brolis ja pasirūpins.

Lijamo siūlymu į Kasandros sąskaitą buvo pervesta pusė milijono dolerių slaugos namams, Lijamo buhalteris kas mėnesį į jos banko sąskaitą pervesdavo nustatytą sumą ir kasmėnesinius kišenpinigius. Kasandrą tokios sąlygos tenkino. Jai patiko, kad pati gali tvarkyti reikalus.

Šiandien paaiškėjo, kad įplaukos sustabdytos. Ir dabar žinojo kodėl – tegul Lijamo siela ilsisi ramybėje. Ar jis tokį planą puoselėjo nuo pat Kasandros pastojimo dienos? O gal ši mintis šovė prieš pat pabaigą? Atsakymo turbūt niekada nesužinos.

Jeigu atsisakysi, mano advokatas įteiks Dominykui skirtą laišką. Jame atskleista visa tiesa.

Kasandra buvo pasižadėjusi niekada gyvenime nebesusidėti nė su vienu Rotu, tačiau likimas surišo rankas. Dabar privalėjo tekėti už Dominyko.

Savo dieverio, vyro brolio.

Savo būsimo vyro.

Nors Dominykas Rotas su ja visada elgėsi šaltai ir arogantiškai, slaptai puoselėjama aistra tik ir laukė, kada galės užsiliepsnoti. Numanomas seksualinis ryšys tarp jų egzistavo nuolat, tačiau ji neleisdavo sau apie tai galvoti. Buvo ištekėjusi moteris, ir nenorėjo pripažinti egzistuojant tokio ryšio su svetimu vyru tikimybę. Nepaisant Lijamo kaltinimų, svetimauti sau niekada nebūtų leidusi. Nei su broliu, nei su Keitu.

Net ir dabar Kasandra nenorėjo pripažinti jaučianti seksualinį potraukį vyrui, kurio nemėgo. Nors tokią savybę tegalima pavadinti naivumu, jai norėjosi tikėti, kad meilė ir aistra eina ranka rankon. O su Dominyku, ji buvo tikra, viskas būtų kitaip. Tarp jų egzistuotų tik aistra, aistra ir dar daugiau aistros. Meilės nebūtų.

Atleidžiu tau už romaną su Keitu, dėl jo kaltinu tik pats save. Atleidžiu ir už tai, mieloji, kad privertei tau sumokėti už mano vaiką. Žinau, kaip smarkiai iš pradžių to vaiko nenorėjai ir kad padarei tai tik dėl manęs, nors paėmei ir pinigus. Žinau, kad jei tiesa paaiškės, jausiesi be galo įskaudinta.

Žiūrėdama į laišką Kasandrą sunkiai nurijo seiles ir leido žodžiams įsismelkti gilyn. Tiesa? Jo žodžiuose nebuvo nė lašelio tiesos nei apie romaną, nei apie Nikolę. Kaip Lijamas galėjo sau leisti šitaip meluoti? Kitaip tariant, jis norėjo pasakyti, kad ji buvo svetimautoja, kuri pardavė savo kūną, kad susilauktų mirštančio vyro vaiko. Tačiau buvo ne taip. Ji norėjo kūdikio, bet dvejojo dėl daugybės priežasčių. Sutiko ne dėl pinigų. Ne dėl savęs.

Tekėk už Dominyko ir augink kartu su juo Nikolę kaip šeima. Jis bus nuostabus tėvas. Graži maža mergaitė turi būti mylima.

Jeigu atsisakysi, Dominykas jau turi mano palaiminimą kovoti dėl Nikolės globos teisių. Advokatui paliktas laiškas su visomis detalėmis bus panaudotas prieš tave teisme.

Nuo grasinimų Kasandros nugara perbėgo virpulys. Tam, kad Dominykas laimėtų teisę auginti Nikolę, jo teisininkai pasistengs apdrabstyti ją purvais. Nedvejodami pateiks viską taip, kaip palanku Dominykui, ypač jeigu liudyti bus iškviestas Keitas. Buvo tikra, jog Keitas be vargo duotų melagingus parodymus, kad tik išgelbėtų santuoką.

O įrodžius Kasandrą esant melagę, teisininkams tereikėtų pridurti, kad jos mėnesinės išmokos buvo padidintos tuo metu, kai slaugos namuose atsidūrė jos įtėvis, ką jau kalbėti apie tai, kad po dirbtinio apvaisinimo į sąskaitą buvo pervesta penkių šimtų tūkstančių dolerių suma, skirta slaugos namams. Tereikėtų gauti kelerių pastarųjų metų ataskaitas, ir viskas taptų aišku. O šie dokumentai būtų geriausias įrodymas, kad ji šantažavo savo vyrą.

Laiškas bus sunaikintas praėjus šešiems mėnesiams po tavo santuokos su Dominyku. Pasistenk priimti šias sąlygas kaip mano palikimą visų jūsų labui.

Žinoma, ji galėtų kovoti su Dominyku, tačiau kokias galimybes laimėti turi mažas pajamas turinčios šeimos įsivaikinta mergaitė prieš tokią turtingą ir garbingą šeimą kaip Rotai? Sužinoję vadinamąją tiesą, Kasandros uošviai imtų jos dar labiau nemėgti. Tetrokštų keršto.

Todėl ji tekės už Dominyko.

Ir leis jam galvoti apie save blogiausia.

Tačiau neleis sužinoti nieko, kas galėtų būti panaudota prieš ją teisme. Teisėjas toli gražu nebūtų palankus neištikimai žmonai, kuriai sumokėjo, kad susilauktų vaiko, nepaisant aplinkybių ir kilnių tikslų, kuriems tie pinigai buvo panaudoti.

Ji nerizikuos būti pavadinta netinkama žmona ir motina.

Nerizikuos niekuo, kas suteiktų galimybę atimti dukterį.

Antras skyrius

Po kelių dienų mieste esančiame ištaigingame Dominyko biure buvo surengta sutuoktuvių ceremonija, ir tai buvo vienas trumpiausiai trukusių kada nors užregistruotų formalumų. Netgi Kasandros su Lijamu sutuoktuvių ceremonija truko kur kas ilgiau.

Kasandra kitaip ir nenorėjo. Dominykas šį skubų reikalą įtraukė į darbotvarkę, ir atrodė, kad abu tai puikiai tenkina. Santuoka nebuvo iš meilės. Vos juntamas formalumą užtvirtinantis Dominyko bučinys į lūpų kraštelį buvo geriausias to įrodymas.

Vos juntamas, bet jausmingas.

– Džiaugiuosi, kad pasirinkai tinkamą aprangą šiai progai, – sarkastiškai sumurmėjo Dominykas, kol Dženisė, jo asmeninė padėjėja, greitosiomis lydėjo pro duris santuokos registratorių.

Kasandra nerūpestingai pasitaisė brangakmeniais išpuoštą plaukų segtuką į prancūzišką kuodą surištuose plaukuose. Vilkėjo trumpą atlasinę suknelę su prabangiu bolero – tokia apranga, ypač iš juodos spalvos medžiagos, jai atrodė puikus pasirinkimas.

– Aš našlė, juk nepamiršai?

– Jau nebe.

– Kai tekėsiu kitą kartą, vilkėsiu pilkai, – nutvilkyta šalčio, bet neparodydama skausmo atšovė Kasandra.

– Kito karto nebus, – ištiesindamas kaktą nukirto Dominykas.

Moteris atlaikė jo žvilgsnį, paskui nusuko akis į šalį, į santuokos liudininką Adamą, kuris kaip tik ruošėsi atkimšti šampaną. O Dieve, visai nesinorėjo švęsti antrosios santuokos. Tokios santuokos parodijos išvis nereikėjo minėti. Dėl to ji šiandien neatsivežė ir Nikolės, nepranešė nė seseriai, o Dominykas ir nespaudė.

Laimė, Lijamo tėvai vis dar plaukiojo jachta ir gedėjo nuošalioje jūroje, tad šiame farse maloningai nedalyvavo. Visi buvo prisaikdinti jiems neprasitarti apie tai nė žodžio, kol grįš namo.

Nors uošviai jos nemėgo, ir dėl to, atleisk jam Dieve, buvo kaltas Lijamas, Kasandra nejautė jiems neapykantos. Netgi atvirkščiai.

– Tik tarp kito, – netikėtai sušnabždėjo į ausį Dominykas, – apsirengusi juodai atrodai be galo graži.

Moters kaklu nuvilnijo karščio banga, o akys nusekė tolstantį Dominyką – vilkėdamas verslo kostiumu jis atrodė stiprus ir seksualus. Pirmą kartą jis pasakė Kasandrai asmeninį dalyką, ir jos širdyje kilo didžiausia savigrauža dėl žodžių sužadinto jaudulio. Ji norėjo jaustis galinti tai paneigti, tačiau tarp jų visada egzistavo užuomina į kai ką daugiau, galimybė, kuriai niekada nebuvo lemta virsti realybe.

Iki šios dienos.

Kaip tik tą akimirką iššovė šampano butelio kamštis.

– Prašau, Kasandra, – eidama artyn tarė Dženisė. – Taurė šampano jaunajai.

– Ačiū, – išspaudusi skurdžią šypsenėlę padėkojo Kasandra.

Dženisė pasisuko taip, kad vyrai atsidurtų viduryje.

– Visi jau turime šampano, tad norėčiau paskelbti tostą, – pasakė iškeldama aukštyn taurę. – Už Kasandrą ir Dominyką.

Akimirką visi tylėjo.

Tada taurę pakėlė Adamas.

– Už Kasandrą ir Dominyką, – jo veidas buvo toks pat paslaptingas kaip ir brolio.

Kasandra nulenkė galvą prieš jauniausią dieverį. Adamas buvo per jaunas našlauti, tačiau Kasandra spėjo, kad kaip tik dėl ankstyvos gyvenimo tragedijos daugiausia laiko praleisdavo keliaudamas po Australiją, lankydamas tinklui priklausančias parduotuves, užtikrindamas sklandžią prekybą, stebėdamas tiekėjus, kad prabangos prekės visos iki vienos būtų išskirtinės kokybės. Kasandrai nebuvo pasitaikiusi proga artimiau su juo susipažinti; jo žmona žuvo dar prieš jiedviem su Lijamu susituokiant, tačiau jis buvo tik dar vienas Rotas ir stengėsi laikytis nuo jos atokiau, nors tarp jų ir nebuvo seksualinio ryšio nuojautos, skirtingai nei bendraujant su Dominyku.

Tačiau daugeliu atžvilgių Adamas buvo labai panašus į vyresnįjį brolį. Gražus. Savimi pasitikintis. Subrendęs. Spinduliuojantis seksualinę trauką, kuria Rotų sūnūs lenkė daugelį pasaulio vyrų.

– Ačiū jums abiem, – padėkojo Dominykas, nutraukdamas Kasandros apmąstymus. Pažvelgė žmonai į akis ir kilstelėjo taurę. – Už mus, – pasakė žvilgsniu mesdamas iššūkį.

Kasandros galvoje iškilo Dominyko, laikančio į ją atsuktą užtaisytą pistoletą, vaizdinys.

Tegu žaidimas prasideda.

– Už mus, – tarė atsakydama šaltu žvilgsniu, kuris bylojo ją atremsiant visas atakas.

Tarsi perskaitęs mintis Dominykas primerkė akis.

– Kasandra, kaip suprantu, turėsi pakeisti gyvenamosios vietos adresą, – pasakė Dženisė ir nukreipė žvilgsnį į šefą. – O gal tu ruošiesi persikraustyti pas Kasandrą ir Nikolę?

– Ne. Kasandra ir Nikolė persikraustys pas mane, – šaltai atsakė Dominykas, užkirsdamas kelią tolesnėms diskusijoms.

Dženisės skruostai paraudo, o Kasandra pajuto jai gailestį, kita vertus, ši moteris jau turėjo būti pripratusi prie šefo manierų.

Kasandra paslapčia turėjo pripažinti, kad džiaugiasi galimybe išsikelti iš priemiesčio namo, kuriame gyveno kartu su Lijamu. Nors kraustytis pas Dominyką toli gražu ji netroško.

– Bent nereikės keisti pavardės, – pajuokavo Adamas, ir Kasandra nusišypsojo, kad praskaidrintų biure tvyrančią įtampą.

– Adamai, apie tai nė negalvojau, – pasakė ji.

Dominykas pastatė taurę ant stalo.

– Verčiau važiuokime, – atžariai pasakė, ir Kasandrai pasirodė, jog jam nepatiko tai, kad ji nusišypsojo Adamui. Ar manė, kad ruošiasi sugundyti jo jaunesnį brolį?

Ko gero.

Tačiau jam nereikia jaudintis dėl Adamo, pačiai Kasandrai daug daugiau nerimo kėlė mintis, kad ji dabar pat išvažiuoja su Dominyku kurti bendros ateities.

Ilgiau svarstyti nebeturėjo laiko – Dominykas su visais jau atsisveikino ir vedėsi ją pro duris kilimais išklotu koridoriumi. Jo lytėjimas jaudino.

Kai abu atsidūrė asmeniniame lifte, Kasandra atsitraukė tiek, kad Dominykas nebegalėtų jos liesti.

– Nebuvo verta nė puoštis, – tarė norėdama nuslėpti tikrąją reakciją.

Vyro akys drąsiai klaidžiojo aukštyn žemyn juoda suknele – nuo krūtinės iki šlaunų vidurio, ties kuriuo baigėsi drabužis, žvilgsnis buvo ir dėkingas, ir smerkiamas.

– Tau pasisekė, kad nemačiau, ką prieš tai vilkėjai.

Kasandros širdis ėmė trankytis į šonkaulius tarsi kamuoliukas.

– Kodėl?

– Sakykime, kad būčiau laukęs, kol persirengsi.

– O jeigu būčiau prieštaravusi? – išsitiesdama paklausė.

– Ceremoniją būtų reikėję atidėti.

Ji išsižiojo kažką sakyti.

– Nebekalbėkime apie tai, Kasandra. Viskas jau baigta. Nesvarbu, kokia spalva pasipuoštum, atrodai žavingai, – pasakė Dominykas, ir jo akyse suspindo nematyta šviesa. – Ir nesvarbu, ką apsirengtum.

Kasandra apsidžiaugė, kad kaip tik tą akimirką liftas sustojo. Dominyko BMW markės automobilis su vairuotoju jau laukė požeminėje stovėjimo aikštelėje, į kurią ir atsivėrė lifto durys. Netrukus jie jau lėkė Dominyko namų Sandringame link – į priemiesčio rajoną pajūryje į pietryčius nuo Melburno, kuris garsėjo jachtklubu ir golfo aikštynu.

– Važiuosime gana ilgai, – pasakė Dominykas, sėdėdamas ant galinės sėdynės greta Kasandros, ką tik atgavusios normalų širdies ritmą.

– Tikrai? – O, Dieve. – Nagi, Dominykai, tik nesakyk, kad vykstame medaus mėnesio. – Rotų šeima turėjo vasarnamį atogrąžų Kvynslande.

– Ne visai, – žybtelėdamas akių kampučiais pasakė Dominykas. – Draugas leido pagyventi nuošaliame miško namelyje Didžiojo vandenyno kelyje netoli Lorno. Ten ir išsiruošime savaitei.

Savaitė su Dominyku nuošalioje vietoje? Jau ir taip buvo sunku suvokti, kaip reikės pradėti šeiminį gyvenimą su šiuo vyru... kaip reikės miegoti vienoje lovoje... tačiau Kasandra tikėjosi, kad jie bent neturės daug progų būti vienudu. Dominykas buvo be galo užsiėmęs žmogus. Ji taip pat vylėsi galėsianti daug kuo užsiimti, kad nebūtų žmona trofėjus, kaip nutiko susituokus su Lijamu.

Mintys apie galimybę būti vien žmona trofėjumi privertė pasiryžti kovoti už savo teises ir nepasiduoti tol, kol Dominykas supras negalįs jos stumdyti kaip panorėjęs.

– Turėjai man iš anksto pranešti apie savo planus, – susierzinusi pasakė.

– Kodėl? Kas būtų pasikeitę? – jis pasuko galvą.

– Juk galėjau būti ką nors suplanavusi.

– Tada turėtum pakeisti planus.

Ak, koks jis savimi patenkintas.

– Kaip persivilkti suknelę? Nebūk toks tikras,

Dominykai, – ji šaltakraujiškai atrėžė ir nusuko žvilgsnį į langą, leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas.

Įsivyravo įtampa.

Suskambo Dominyko telefonas, jis atsiliepė. Jam kalbantis mobiliuoju, automobilis įsuko į medžiais apsodintą gatvę palei paplūdimį. Jos gale vairuotojas pasuko pro aukštus vartus ir per parką nuvažiavo prie didžiulio saulės atokaitoje paskendusio namo.

Pastatas didingas, tačiau pirmą kartą čia vairuotojo atvežta prieš ceremoniją, kad galėtų palikti Nikolę, Kasandra nebuvo deramai nusiteikus įvertinti jo grožį. Nesijautė tam nusiteikusi ir dabar, kai vairuotojas sustojo už prabangaus universalaus sportinio automobilio priešais laiptelius prie paradinių durų.

Vos jiems išlipus, Dominykas paleido vairuotoją, ir šis išvažiavo BMW, o tarpduryje, nešina Nikole, pasirodė namų prižiūrėtoja.

– Sveikinu, ponia Rot, – artindamasi pasakė Nesta.

Kasandra paėmė iš moters rankų Nikolę, ir jos veidą nušvietė nuoširdžiausia šypsena. Nuo pat pradžių namų prižiūrėtojos akyse pastebėjo geranoriškumą, ir tai ją draugiškai nuteikė šios moters atžvilgiu.

– Ačiū, Nesta. Ar ji gražiai elgėsi?

– O taip. Nuostabi maža mergaitė, ją prižiūrėti man bus vien malonumas, – pasakė Nesta, palytėdama mažylės skruostą. – Galėčiau lažintis, kad visa į mamą.

– Tik kai kalbame apie prabangiai ilgas vakarines maudynes, – nusijuokusi tarė Kasandra. Nikolė labai mėgo vakarais žaisti pilnoje vandens vonioje, o Kasandra, jei tik pasitaikydavo galimybė, dievino mirkti burbuluose. Vaikystėje niekada nebūdavo progų ilgiau užsibūti vonioje.

Tarsi pritardama mamai, Nikolė kažką sučiauškėjo, ir visi prapliupo kikenti. Kasandra visada galėjo pasikliauti dukters gebėjimu prajuokinti; susimąsčiusi ėmė braukti šviesias garbanas nuo putlaus mergaitės veidelio.

Staiga pagavo Dominyko žvilgsnį. Jo skruostuose pulsavo raumenys, o akys žvelgė skvarbiu, pragaištingai tamsiu žvilgsniu, kuris tarsi voratinklis raizgė ją tomis pačiomis fizinio artumo nuojautos gijomis. Kasandros gerklė išdžiūvo.

Įtampą nutraukė Nesta.

– Ilgiau nebetrukdysiu, – pasakė nekreipdama dėmesio į povandenines sroves. – Pone Rotai, viskas paruošta ir sudėta į automobilį.

Kurį laiką visi tylėjo, tada Dominyko išraiška vėl tapo įprastai neįskaitoma.

– Ačiū, Nesta, – padėkojo jis, vis dar žiūrėdamas į Kasandrą. – Gal prieš važiuodama nori persirengti?

Kasandra pastebėjo, kad Dominykas jau buvo spėjęs nusivilkti švarką ir nusirišti kaklaraištį ir dabar atrodė gundomai neoficialus.

– Ne, tai galėsiu padaryti ir vėliau. – Nesijautė pasirengusi eiti į miegamąjį, kuriame grįžusi iš kelionės turės miegoti su naujuoju vyru. Šiuo metu jai tai atrodė per daug intymu.

– Keliausime ne vieną valandą, – tvirčiau suspausdamas lūpas pasakė Dominykas.

– Nieko baisaus.

– Kaip sau nori, – jis ištarė lediniu balsu ir nužingsniavo prie sportinio automobilio.

Jo šaltumas toli gražu nesuteikė Kasandrai drąsos, tačiau jai beliko tik sekti iš paskos; prieš pajudėdama ji pajuto švelnų Nestos rankos prisilietimą.

– Dar neleiskite jam išvykti, ponia Rot. Tuojau grįšiu.

Namų prižiūrėtoja dvejojo ir tik sulaukusi pritariamai linktelint Kasandrą – ši pamanė, kad pusamžė moteris bus ką nors pamiršusi, – nuskubėjo į vidų.

Kasandra nuėjo prie automobilio, kad įsodintų Nikolę. Šiek tiek nustebo, kad Dominykas pasirinko ne Porsche, kuriuo kartkartėmis matydavo jį atvažiuojant į tėvų namus; kita vertus, šis automobilis labiau tiko šeimai ir buvo tobulas ilgai keliauti su vaikais. Atrodė naujutėlaitis, toks tikriausiai ir buvo, tačiau, dėkui Dievui, Dominykas bent buvo pasirūpinęs vaiko sėdyne.

Akivaizdu, kad jo supratingumas tik tiek ir tesiekia, – nusprendė Kasandra, Dominykui stovint prie vairuotojo durelių ir stebint, kaip ji sega saugos dirželius. Jai pagaliau atsitiesus, iš namo išsiskubino Nesta.

– Tai jums, ponia Rot, – pasakė tiesdama juodą kašmyrinį susagstomą megztinį. – Galite nusimesti švarkelį ir apsivilkti šitą. Jausitės kur kas patogiau.

– Ačiū, Nesta, – susijaudinusi dėl moters supratingumo padėkojo Kasandra.

Išsinėrusi iš švarkelio, apsivilko dailų megztą drabužį. Megztinis buvo gana lengvas ir plonas, tokį galima vilkėti ir karštą ankstyvos vasaros dieną kaip šiandien, su juo vestuvinė Kasandros suknelė iš karto tapo stilingu kasdieniu drabužiu.

– Na, štai. Taip bus daug patogiau, – širdingai šypsodamasi pasakė Nesta.

– Dar viena detalė, – tarė Kasandra ir ištraukė brangakmeniais puoštą segę, paleisdama prancūzišku stiliumi susuktą kuodą ir leisdama plaukams laisvai kristi ant pečių. – Dabar jau tikrai viskas.

– Jūs tokia graži, ponia Rot.

– Nesta, apie tai nieko neišmanau, – šypsodamasi tarė Kasandra.

Dominykas kažką subambėjo po nosimi ir sėdo prie vairo.

– Lipk vidun. Mums jau laikas.

Kasandra pamerkė namų prižiūrėtojai akį, tačiau iš pykčio virte virė. Kai automobilis judėjo keliuku, jai knietėjo pakomentuoti storžievišką Dominyko elgesį su pusamže moterimi, bet išvydusi atšiaurų jo profilį susilaikė.

Ji kausis tik lemiamuose mūšiuose.

Vis dėlto Kasandrai pasisukus į užpakalinę sėdynę patikrinti Nikolės, į širdį įsėlino baimė. Stebėdamas, kaip ji tvirtina mergaitės sėdynės dirželius, Dominykas atrodė visiškai tolimas. Ar jis ir vėliau laikysis kuo atokiau nuo savo įdukros? Ar rūpinsis išimtinai tik materialine Nikolės gerove?

Žinoma, – mąstė ji, – juk dukterėčią nuo gimimo tematė vos kelis kartus. O kai kurie vyrai išvis abejingi vaikams, ypač kol šie dar visai maži. Tikriausiai per daug skubinu įvykius, – nusprendė ir giliai įkvėpė. Kasandrai buvo sunku susitaikyti su tuo, kad vyras, kuris skelbiasi esąs susirūpinęs dukterėčios gerove, gali būti toks kietaširdis ir ją ignoruoti.

Giliai kvėpuodama apmaldė nerimą, ir dabar jos krūtinė kilnojosi lygiai ir ramiai; automobilis judėjo pietų kryptimi, jo keleiviai tylėjo. Kasandra kartkartėmis atsisukdavo užmesti akį į Nikolę, ir pamačiusi ją žaidžiant su kimštiniu žaisliuku apsidžiaugdavo.

Dar kartą atsisukusi išvydo, kad Nikolės akys užmerktos.

– Užmigo, – sumurmėjo daugiau sau negu Dominykui iš motiniškos meilės tirpstančia širdimi.

– Ilgai neužtruko, – sutrikęs tarė šis.

Kasandros įkarštis jau buvo spėjęs šiek tiek atlėgti.

– Juk visai nepažįsti vaikų, – abejingai pasakė ji.

– Neabejoju, kad netrukus pažinsiu, – kreivai šyptelėjęs atrėžė Dominykas.

Jos širdis suspurdėjo. Dominyko žodžiai buvo įrodymas, kad likti nuošalyje neketino. Ačiū Dievui!

Kasandra staigiai nusuko veidą į priekinį stiklą ir atlošė galvą į sėdynės atlošą, nenorėdama parodyti, kad dėl vaiko galėtų atleisti viską.

– Numik, jeigu nori.

– Ne, nenoriu, – kreivai pažvelgusi Dominyko pusėn pasakė moteris.

– Atrodai pavargusi.

– Ak, ačiū, – Kasandra perkreipė lūpas.

Dominyko veidas atrodė kuo rimčiausias.

– Ši išvyka tau ir Nikolei išeis į gera.

Jos viduje vėl kažkas atsileido.

– Ačiū, – ji padėkojo, bet uždraudė sau pasiduoti šiltiems jausmams. – Tik nesijausk suvaržytas grįžti atgal į miestą ir toliau kibti į darbus. Savaitę mudvi su Nikole puikiai pasirūpinsime viena kita.

Jis tvirčiau sukando žandikaulius, ir jie, rodos, vėl grįžo į tą patį tašką, nuo kurio pradėjo.

– Savaitę reikalus galės tvarkyti Adamas, – paaiškino. – Man ši pertrauka taip pat reikalinga, – padvejojęs pridūrė.

Dominyko prisipažinimas Kasandrą nustebino, prieš jos pačios valią širdį užplūdo užuojauta. Nors stengėsi atrodyti abejingas ir paviršutiniškas, ji įtarė šio vyro jausmus esant kur kas gilesnius. Jaunėlio brolio netektis turėjo būti didžiulė tragedija.

– Gal gavai žinių iš tėvų? – paklausė Kasandra, norėdama palaikyti pokalbį, ir visa širdimi susitapatindama su Lauros ir Maiklo skausmu.

– Ne, tačiau to ir nesitikiu. Noriu, kad plaukiodami Ledi Laura jie apie mus visai negalvotų.

– Džiaugiuosi, kad nusprendė plaukti tik dviese, – švelniai tarė Kasandra ir pajuto veriamą Dominyko žvilgsnį. Ji atsiduso. Ar šis vyras privalėjo tikėti, kad ji sugeba atjausti?

Toliau važiavo tylėdami. Sorente, automobiliui kylant kelto trapu, Nikolė pabudo ir ėmė reikšti nepasitenkinimą, tačiau pakeitus sauskelnes ir sugirdžius buteliuką pieno mišinio vėl tapo miela ir rami.

Keltui pasukus Kvinsklifo kryptimi, jie išlipo ant denio pasimėgauti saule ir nuostabiais Port Filipo įlankos vaizdais, žavėdamiesi visą kelią lydinčiais delfinais – tai buvo gražiausia per visą keturiasdešimt penkių minučių kelionę.

Kai vėl susėdo į automobilį, Kasandra jautėsi atsigavusi, pastebėjo, kad įtampa aplink Dominyko akis taip pat gerokai atslūgusi.

Galiausiai jie įsuko į Didžiojo vandenyno kelią – šį didingą kelią žuvusių draugų atminimui kastuvais ir kirtikliais nutiesė iš Pirmojo pasaulinio karo grįžę kariai. Nuostabūs vaizdai gniaužė kvapą, raižyta pakrantė iš vienos pusės ir nepaliesti miškai iš kitos kelionę darė įdomią ir neleido prarasti žvalumo.

Kaskart automobiliui pasukus kelio vingiu, jie išvysdavo vis nuostabesnius peizažus, ir Kasandra nesusilaikiusi aiktelėdavo.

– Negaliu patikėti, kad niekada nesi čia važiavusi, – tarstelėjo Dominykas ir metęs smalsų žvilgsnį į moterį sutelkė dėmesį į vingiuotą kelią.

– Gaila, bet nesu. Vaizdai kvapą gniaužia, – tepasakė ji. Kasandra nežinojo, kiek Dominykas žino apie jos vaikystę, tačiau numanė, kad jeigu būtų žinojęs įtėvį buvus slaugos namuose, bent žodžiu būtų apie tai prasitaręs. Jei Dominykas būtų ką nors numanęs, ji apie tai žinotų.

Bet dabar jie jau buvo vedę, ir Kasandra galėjo šiek tiek atsipalaiduoti. Ji įvykdė jo norą. Apie Lijamo sumokėtus pinigus Dominykas sužinotų tik tada, jeigu nuspręstų jį palikti.

Lorną, pajūrio kurortą tarp mirguliuojančių vandenų, skalaujančių nuostabų paplūdimį, ir vešlių Otvėjaus teritorijos miškų, jie pasiekė apie septintą valandą vakaro. Šis mielas miestelis pasitiko Kalėdų [Pietų pusrutulyje (Australijoje, Brazilijoje, Pietų Amerikoje ir kt.) vartojamas meteorologinis apibūdinimas vasarai, kuri prasideda gruodžio 1 d. ir baigiasi vasario pabaigoje arba kartais anksti kovo mėnesį. (Čia ir toliau – vert. past.).] puošmenomis, ir tai priminė Kasandrai, kad iki vasaros šventės liko vos kelios savaitės. Nors šventiškos nuotaikos toli gražu nejautė, privalėjo pasistengti bent dėl Nikolės.

– Miestelį apžiūrėsime rytoj, – pasakė Dominykas, sulėtindamas greitį ir pro šoninį langą žvilgčiodamas į nukreipiamuosius ženklus.

– Ko ieškai?

– Nepamenu, į kurį kelią sukti.

– Kodėl nesustoji ir nepaklausi?

– Nebūtina.

– Sustok ir paklausk darbuotojų, – rodydama į nedidelę kavinukę pasiūlė Kasandra.

– Neverta, pats rasiu, – išsiblaškęs papurtė galvą Dominykas ir nuvažiavo toliau, Kasandra tyliai prunkštelėjo. Dominykas pažvelgė į ją. – O šitai ką reiškia?

– Esi tipiškas vyriškosios lyties atstovas. Verčiau rizikuosi paklysti negu paklausi krypties.

– Kam klausti, jeigu pats galiu surasti? – su linksmomis ugnelėmis akyse paklausė jis ir dar kartą žvilgtelėjęs į kelią įjungė automobilio posūkio signalą, rodydamas, kad ruošiasi sukti į dešinę. – Kaip štai dabar.

– Iš kur žinai, kad šis kelias teisingas? – sumirksėjusi paklausė Kasandra.

– Žinau, ir tiek.

Moteris nusišypsojo ir pavartė akimis, bet nusprendė nebesakyti nė žodžio, kol atvyks į vietą.

Arba ne.

Nuvažiavę dar kelias mylias jie pasuko į vingiuotą žvyro keliuką. Ir visai netrukus išvydo tarp aukštų kaučiukmedžių pasislėpusį dviejų aukštų namelį, panirusį į nepaliesto miško oazės ramybę. Dominykas surado ją taip, tarsi būtų vadovavęsis protiniu sekimo įtaisu.

– Tau pasisekė, – pašmaikštavo Kasandra.

Na, gerai, ji klydo. Šis vyras visai nebuvo tipiškas vyriškosios lyties atstovas. Jis ne tik mokėjo rasti kelią, bet dar ir turėjo savo būdą tai padaryti.

Jis sukikeno, o ji nusijuokė; Dominykui statant automobilį tarsi retas paukštis tarp jų praskriejo laisvumo akimirka. Juodu išlipo iš automobilio, ir kol Kasandra iš kūdikio sėdynės ėmė Nikolę, Dominykas iškėlė kai kurį bagažą.

– Kas antrą dieną čia ateis moteris, – pasakė užlipus mediniais laipteliais į viršų. – Ji tvarkys namus ir rūpinsis, kad šaldytuve nieko netrūktų.

Nors Kasandra, susituokusi su Lijamu, nė piršto nepridėjo prie namų ruošos, vaikystėje ir ankstyvoje jaunystėje viskas buvo kitaip. Jos įtėviai manė, kad kiekvienas turi atlikti lygiai darbų, ir Kasandrai tai atrodė teisinga.

– Esu tikra, kad savaitę pati sugebėsiu gaminti valgį ir tvarkyti namus.

– Ne. Tu turi pailsėti – užginčijo vyras, ir Kasandrą užliejo šilumos banga. Jau ilgą laiką nebuvo jautusi vyro rūpinimosi.

Dominykas atlapojo laukujes duris ir pastatęs ant žemės lagaminus paspaudė skaičių derinį moderniame apsaugos pulte. Akivaizdu, kad namelyje įdiegtos visos įmanomos signalizacijos sistemos, ir, Kasandros manymu, tai buvo protinga, nes netoliese nebuvo regėti kito gyvenamojo būsto.

Namelis buvo žavingas, daug didesnis, negu buvo galima spėti žiūrint iš išorės, ir maloniai erdvus. Kaimiško stiliaus svetainė įrėminta katedrai būdingomis lubomis, o tokio pat stiliaus virtuvėje tviskėjo moderniausia įranga. Čia buvo net puikiai įrengtas darbo kambarys. Kitoje namo pusėje vėrėsi durys į miško apsuptą baseiną.

Abiejose namo pusėse kilo laiptai į miegamuosius. Lipdama viršun Kasandra stengėsi negalvoti apie būsimą naktį. Pirmi du kambariai buvo dideli ir gražūs. Trečiame stovėjo dvigulė lova, šalia įrengta bendra vonia, kuria galėjo naudotis ir gretimo kambario gyventojai; dar buvo mažas šaldytuvas, kampe sudėti kavos ir arbatos reikmenys. Vienoje kambario pusėj stovėjo vaikiška lovelė.

Dominykas pastatė lagaminus greta lovos.

– Pamaniau, kad norėsi gyventi šiame kambaryje su Nikole, – pasakė nustebindamas Kasandrą. – Juk paprastai miegi su ja viename kambaryje, argi ne taip? – paklausė kiek patylėjęs.

Kasandra negalėjo susivaldyti. Tik stebeilijosi į jį. Nė akimirką to nesitikėjo. Vis dėlto pasidarė įdomu, ar jis visai nenori su ja mylėtis, bet šią mintį iš karto nuvijo šalin. Šio vyro geismas buvo juntamas kaskart, kai į ją žiūrėdavo.

– Paliksiu, kad galėtum persirengti patogesniais drabužiais. Nesta sukrovė viską, ko, jos manymu, gali prireikti. – Dominyko akys tyrinėjo juodą Kasandros suknelę, kurios kaklo iškirptę dengė juodas kašmyrinis megztinis. – Daugiau juodos nebus, gerai?

– Man... patinka juoda, – atsikrenkštusi tarė Kasandra, stengdamasi blaiviai mąstyti.

– Tačiau tądien nebuvai apsirengusi juodai.

Kasandra suprato, kad jis kalba apie dieną, kai atvažiavo įteikti jai Lijamo laiško.

– Tuo metu buvau namie, štai kodėl.

– Daugiau nereikia juodos spalvos, Kasandra. Nikolei pravartu matyti mamą, vilkinčią ryškių, o ne tamsių spalvų drabužiais.

Štai ją ir prigavo.

– Tu teisus, – ji linktelėjo.

Dominykas išėjo patenkintu veidu, Kasandrai tai buvo nė motais. Juk galų gale jis galvojo apie Nikolę.

Jam uždarius duris, Kasandra su palengvėjimu atsiduso. Nors ir nesuprato, kodėl Dominykas duoda jai laiko apsiprasti, jautėsi be galo dėkinga. Kas galėjo pagalvoti, kad jis bus toks rūpestingas.

Toliau svarstyti nebebuvo laiko. Nusivilko megztinį ir vestuvinę suknelę, užsitempė kelnes ir megztą palaidinę ir nusinešė Nikolę žemyn į virtuvę vakarieniauti. Kasandra girdėjo, kaip Dominykas priešais esančiame miegamajame kalbasi telefonu. Be abejonės, apie verslo reikalus.

Nikolė paprastai turėjo gerą apetitą, tačiau šį kartą vakarieniauti nebuvo nusiteikusi, suvalgė vos kelis šaukštelius košelės. Sučiaupė išlinkusias lūputes, o tamsių akių žvilgsniu, kuris Kasandrai priminė Lijamą, tarsi tikrino, kiek dar gali bandyti mamos kantrybę. Kasandra turėjo pripažinti, kad ši savybė būdinga visiems Rotams, taip pat ir Dominykui.

– Nagi, mieloji, – įkalbinėjo mama. – Turi pavalgyti.

Nikolė nė nesijudino. Darėsi vis irzlesnė.

– Gal reikia pagalbos?

Kasandra pakėlė akis ir išvydo į virtuvę įžengiantį Dominyką. Moteris tyliai atsiduso. Prasta nuotaika Nikolei tikrai nepadės susidraugauti su patėviu. Kasandra sudrebėjo nuo savo minčių. Juk vaikas nėra muziejaus objektas. Dominykui teks išmokti pakęsti ir tokias Nikolės nuotaikas.

– Ačiū, – padėkojo popieriniu rankšluosčiu šluostydama dukters rankeles. – Dažniausiai tokiu metu ji jau miega, todėl bus geriausia, jeigu sugirdysiu buteliuką pieno ir paguldysiu į lovą. Rytą bus daug žvalesnė. – Nuovargis nuo dieną patirtos įtampos Kasandrą taip pat lenkė prie žemės.

Dominykas ją stebėjo palinkęs ant baro stalo.

– Neguldyk jos vien dėl manęs.

– Ne dėl tavęs, – keldama Nikolę iš maitinimo kėdutės pasakė Kasandra, dėkinga už rūpestingumą. – Jeigu neprieštarauji, pabūsiu su ja, kol užmigs.

Dominykas stebėjo ją vieną sekundės dalį ilgiau, negu derėjo, ir Kasandra nesuprato kodėl. Tik po kelių akimirkų suvokė jį žiūrint į jas abi, tarsi mėgintų apsiprasti su mintimi, jog nuo šiol jiedvi yra jo šeima. Tą akimirką Kasandra pajuto užuojautą. Su tokia mintimi nelengva susigyventi.

– Tikrai neprieštarauju, – pagaliau pasakė Dominykas, o jo veidas buvo visiškai neįskaitomas. – Pavakarieniausime, kai grįši.

Kasandra linktelėjo ir stvėrusi iš šaldytuvo buteliuką su paruoštu pieno mišiniu išsinešė Nikolę iš virtuvės. Verčiau pašildys mišinį viršuje negu dar bent minutę liks su Dominyku vienoje patalpoje.

Pati nesijautė galėsianti vakarieniauti, nors šaldytuve matė suruoštas skaniai atrodančias lėkštes su jūros gėrybėmis. Dominykas buvo dosnus laiko, tačiau ji žinojo, kad anksčiau ar vėliau juodu turės atsidurti vienoje lovoje.

§

Kadangi praėjus pusvalandžiui Kasandra vis dar nesirodė, Dominykas leidosi į paieškas. Jos miegamojo durys buvo užvertos, o kambaryje nebuvo girdėti nė garso, jis tyliai žvilgtelėjo vidun.

Ir mama, ir dukra miegojo.

Jų miegančių vaizdas paskatino Dominyką tyliai užeiti į kambarį ir pažiūrėti iš arčiau. Dvigulė lova buvo pristumta prie sienos, Nikolė gulėjo prisispaudusi prie mamos, o ši savo kūnu tarsi lanku buvo apjuosusi mergaitę, kad nenusiristų ant žemės. Akivaizdu, kad prieš užmigdamos abi gulėjo veidais viena į kitą ir tikriausiai žaidė; net miegant sauganti motinos ranka ilsėjosi ant sauskelnėmis apmauto kūdikio užpakaliuko.

Keistas jausmas suspaudė jam krūtinę. Stengdamasis nekreipti dėmesio į naują pojūtį, Dominykas pakėlė lovos kojūgalyje gulėjusią atsarginę antklodę. Kažin ar kuri iš jų prabus neišaušus rytui.

Apklojęs motiną ir dukrą, išslinko iš kambario ir nužingsniavo įsipilti šlakelį romo; einant į terasą jo mintys nepaliaujamai sukosi apie kelnėmis apmautas ilgas Kasandros kojas ir klubų linkį.

Ir ką jis, po galais, sau manė, leisdamas jai šį vakarą miegoti atskirai? Tikrai ne taip įsivaizdavo jų pirmą naktį, tik ne po šitiek metų eidamas dėl jos iš proto. Savimi pasitikinti Kasandros laikysena nuolat kaitino – ketino įsitempti šią moterį į lovą pirmai progai pasitaikius, įaudrinti iki tirpimo, kad nebegalėtų už nieko pasislėpti... kad nebegalėtų nuo jo nieko slėpti.

O staiga persigalvojo. Dominykas, aišku, žinojo kodėl. Jį sujaudino nuoširdus Kasandros rūpinimasis Nikole visą kelionę; ji atsiskleidė kaip mylinti, jautri moteris, o ne kaip aukso ieškotoja, kokia manė ją esant.

Dabar štai miegojo, nesuvokdama, kad savo atsipalaidavusia poza įrodo, jog tas rūpinimasis nebuvo vaidyba. Jog noras apsaugoti jo – jų – dukterį, kad ši nenusiristų nuo lovos, jai buvo toks pat natūralus kaip ir kvėpavimas.

Dominykas persibraukė ranka plaukus. Velniai griebtų tą Lijamą, kad privertė jį prisiimti tokią atsakomybę. Ir po velnių jį patį, kad nusileido mirštančiajam. Per dirbtinio apvaisinimo procedūrą, sutikdamas duoti savo spermos, manė elgiąsis... tinkamai, tačiau dabar taip nebeatrodė. Nuo tada, kai Dominykas sutiko patenkinti Lijamo prašymą, gyvenimas apsivertė aukštyn kojomis.

Padaryk dėl manęs šią paskutinę paslaugą, – paskubomis maldavo Lijamas, Dominykui įėjus į ligoninės palatą ir radus brolį vieną. Lijamas verkė tarsi pamišęs, nes pats įkalbėjo Kasandrą pagimdyti jam vaiką, o dabar bijojo, kad kūdikis nepaveldėtų jo ligos, ir niekas, kad ir ką sakė Dominykas, jo nenuramino. Nors liga nebuvo genetiškai paveldima, kaip tik tuo metu Lijamas pradėjo vartoti naują, stipresnį vaistą, kuris turėjo pristabdyti ligos vystymąsi, ir jis nuogąstavo, kad šis vaistas galėjo pakenkti spermai. Dominykui plyšo širdis matant mylimą jaunėlį brolį šitaip palūžusį. Nė nesvarstydamas paėmė sterilų indelį ir nužingsniavo į tualetą atlikti to, ką reikėjo.

O kaip kitaip galėjo pasielgti?

Vėliau, ėmęs mąstyti apie galimus tokio poelgio padarinius, Dominykas nesiliovė savęs kaltinęs. Jo brolis viena koja jau buvo kitame pasaulyje, o būsimo kūdikio motina buvo moteris, kurios Dominykas negerbė.

Kasandrai pastojus, stebėjo, kaip su kiekviena diena jos pilvas, kuriame augo jo vaikas, darėsi neįtikėtinai didelis, tačiau Dominykas laikėsi kuo atokiau, negalėdamas abejingai žiūrėti į šį vyksmą. Pasitenkinimas Lijamo akyse buvo geriausias įrodymas, jog sprendimas teisingas, nepaisant būsimų padarinių. Lijamas be galo džiaugėsi dėl savo žmonos, kuri per visą nėštumą žydėte žydėjo.

Po gimdymo pasikvietė vyresnįjį brolį į ligoninę aplankyti kūdikio. Dominykui užteko vienintelį kartą žvilgtelėti į dukterį, kad pamiltų ją visiems laikams. Tai buvo jo dalis. Dėl šio vaiko galėjo paaukoti gyvybę.

Trečias skyrius

Kasandra pabudo tik po šešių valandų!

Nikolė dar miegojo, tad ji turėjo puikią progą palysti po dušu. Prieš eidama į vonios kambarį patikrino vibracijos režimu nustatytą mobilųjį telefoną, ar nepraleido skambučių iš slaugos namų. Pati skambinti į slaugos įstaigą neturėjo drąsos, nes galėjo būti paprašyta pervesti pinigų. Kitą savaitę grįžusi į Melburną ką nors sugalvos.

Tikriausiai tekantis vanduo prižadino Nikolę, nes Kasandrai išėjus iš vonios kambario mergaitė jau buvo nubudusi ir kažką čiauškėjo. Mano brangiausias turtas, – pagalvojo Kasandra ir puolė keisti sauskelnių; tik pasirūpinusi dukra ėmė rengtis pati – apsimovė kasdienes kelnes ir užsivilko megztą palaidinę, kad apsigaubtų nuo ryto vėsos. Susiruošusios abi nusileido į virtuvę pusryčių.

Dominykas sėdėjo prie stalo ir skaitydamas laikraštį gėrė kavą. Pakėlęs galvą, žaibo greičiu nužvelgė Kasandrą nuo galvos iki kojų, jo akys pritariamai žybtelėjo. Ji nebuvo pratusi prie atviro Dominyko žavėjimosi, todėl sekundės dalį užgniaužė kvapą; ne mažesnį įspūdį Kasandrai darė ir jo vyriškas grožis, kurį paryškino plieno mėlynumo spalvos polo marškinėliai, gražiai gulantys ant plačios krūtinės

Galiausiai Kasandra prisivertė pajudėti.

– Atleisk, kad nevakarieniavau, – atsiprašė sodindama Nikolę į maitinimo kėdutę prie stalo. – Užmigau.

Dominykas sulankstė ir padėjo laikraštį.

– Nieko tokio. Ir aš anksti nuėjau gulti.

Kasandra pajuto, kaip skruostus išmušė raudonis. Ar ateis laikas, kai juodu eis anksti gulti kartu? Tvirtindama apsauginius maitinimo kėdutės dirželius, Kasandra stengėsi nežiūrėti į Dominyką, tada nuėjo ruošti dukrai pusryčių, neleisdama sau gilintis į užplūdusius jausmus. Tokia strategija saugiausia.

Jai maišant kūdikių košelę, virtuvėje tvyrojo tyla. Susidomėjusi ji metė žvilgsnį per petį ir pastebėjo, kad sėdėdamas prie stalo Dominykas kuo švelniausiu žvilgsniu stebeilija į Nikolę. Kasandros širdis suspurdėjo. Akivaizdu, kad jis nėra toks abejingas savo dukterėčiai, kaip ji manė.

Kasandrai grįžus prie stalo, švelni Dominyko veido išraiška buvo dingusi – jis sėdėjo atsilošęs ir gurkšnojo kavą.

– Pamaniau, gal po pusryčių galėtume nuvažiuoti į Lorną, – pasiūlė jis, Kasandrai atsisėdus priešingoje stalo pusėje. – Apžiūrėtume miestelį. Jeigu tau ko nors reikia, ten yra gausybė parduotuvių. Arba galėtume pavaikštinėti paplūdimiu.

– Būtų šaunu, – pritarė ši, dėdama šaukštelį košės į Nikolės burną. Mergaitė ją greitai nurijo. Nieko keista – vargšas vaikas buvo išbadėjęs. Juk paskutinį pieno mišinio buteliuką išgėrė vidurnaktį, tad praėjo šešios valandos, o prieš tai beveik nieko nevalgė.

Ir pačios Kasandros skrandis akimirksniu susitraukė iš alkio. Vakar beveik nė kąsnio neturėjo burnoje.

– Jai patinka košytė, – pasakė Dominykas.

– Taip, – pritarė Kasandra, šypsodamasi ir dėdama mergaitei į burną dar šaukštelį košės, tačiau nedaug trūko, kad košė atsidurtų ant žemės.

– Maitinti kūdikį turbūt labai varginantis darbas? – paklausė Dominykas, kai Kasandra žvilgtelėjusi užtiko jį stebintį.

– Ji dar tik mokosi koordinacijos.

– Ar nebijai likti apdrabstyta koše?

– Ne, jeigu dėl to kalta mano dukra, – nusijuokusi atsakė ji.

Kasandra tenorėjo nerūpestingai pajuokauti, tačiau staiga Nikolė tarsi išnyko.

Akimirksniu liko tik ji ir Dominykas, ir jo reakcija į jos šypseną.

Moteris stebėjo, kaip jo žvilgsnis nukrypsta į jos lūpas... stebėjo, kaip širdies gelmėje ją užplūsta nepaaiškinamas žinojimas, kad jis nori pabučiuoti... Paskui iš lėto... labai lėtai... jo akys vėl įsistebeilija į jos akis.

Ir jas surakina.

Kasandra jautė, kaip Dominykas žvilgsniu ją traukia į save.

– Jei jau kalbame... apie maistą – pasiskrudinsiu duonos, – pašokdama pasakė Kasandra, paėmė dubenėlį, kuriame neseniai buvo Nikolės košė, nunešė prie kriauklės ir išplovė.

Už nugaros buvo tylu, tačiau ji nekreipė į tai dėmesio, kol išgirdo nuo stalo stumiant kėdę.

– Turiu kai kam paskambinti, – pakilęs pasakė Dominykas ir nužingsniavo prie durų. – Pasakyk, kai būsite pasirengusios. Neskubėkite.

Kišant duoną į skrudintuvą jos rankos drebėjo, tai buvo visiška beprotybė. Beprotiška buvo tai, kad tas kažkas tarp jos ir Dominyko vis stiprėjo. Dabar, kai juodu vedę, atrodė, kad jokios taisyklės nebegalioja.

O gal man tik reikia pavalgyti, – nusišaipė stengdamasi neprarasti sveikos nuovokos.

Maždaug po valandos, greitai išpraususi Nikolę, aprengusi ją žavingu vaikišku kombinezonu ir pati persivilkusi koše suteptą palaidinę, Kasandra leidosi ieškoti Dominyko. Rado jį terasoje kalbantį mobiliuoju telefonu; išvydęs žmoną iš karto baigė pokalbį ir netrukus jie jau buvo pakeliui į miestelį.

Kelionė į Lorną buvo ganėtinai maloni, ir greitai jie vaikštinėjo pagrindine kurorto gatve, kurioje buvo gausu stilingų parduotuvių ir kosmopolitiškų restoranų, atitinkančių pajūrio nuotaiką. Dominykas pasisiūlė stumti Nikolės vežimėlį; paslapčiomis jį stebėdama, Kasandra nusprendė, kad jis atrodo kaip savimi patenkintas tėtis, kuris be galo didžiuojasi vežimėlyje stumdamas savo dukrytę.

O ko čia nesididžiuoti? – susimąsčiusi klausė savęs Kasandra, nes pati buvo išdidi mama.

– Ko šypsaisi? – paklausė Dominykas, pagavęs Kasandros žvilgsnį, kai ši to visai nesitikėjo. Moteris nemanė, kad jos veide taip aiškiai atsispindi visos emocijos.

Ji išsižiojo kažką sakyti, bet persigalvojo. Nenorėjo, kad Dominykas pradėtų sąmoningai suvokti, kaip elgiasi su jos dukra. Paskui sau nusišypsojo. Sąmoningai save suvokiantis Dominykas? Tai bent diena!

– O kas nesišypsotų vaikštinėdamas po tokį nuostabų miestelį? – atsakė Kasandra.

Jis metė šaltą žvilgsnį.

Dar valandą vaikštinėjo gatvėmis. Galiausiai Dominykas pasiūlė papietauti viename iš prabangesnių restoranų, tačiau diena buvo tokia šilta, kad Kasandrai pasirodė būsiant smagiau užkąsti lauko kavinėje, kuri atsivėrė į aptvertą įlanką. Dominykas keistai į ją pažiūrėjo, bet galiausiai nusileido, ir netrukus ji jau maitino Nikolę gatavu kūdikių maistu, o paskui su Dominyku mėgavosi žuvimi ir keptomis bulvytėmis, kurių skonis jai atrodė dieviškas – jau daug metų nieko panašaus nebuvo ruošusi ir valgiusi. Kasandra jautė, kaip pamažu atsipalaiduoja, ir net Dominykas atrodė kur kas mažiau įsitempęs.

Pavalgę grįžo į namelį, Dominykas užsidarė darbo kambaryje, o Kasandra, paguldžiusi Nikolę pietų miego, pasiėmė iš svetainės knygą.

Patenkinta, kad turi šiek tiek laiko sau, užsidėjo akinius nuo saulės ir nešina knyga nužingsniavo prie baseino, nusispyrė batus ir išsitiesė ant gulto. Saulė jau buvo gerokai karštesnė, o miško cikadų čirpimas iš lėto trynė pastarųjų dienų įtampą.

Pasinėrusi į knygą nepajuto, kaip ant gretimo gulto prisėdo Dominykas; jis buvo su laisvomis karinio stiliaus kelnėmis, krūtinę glaudžiai dengė tie patys mėlyni polo marškinėliai, akys slėpėsi už akinių nuo saulės, o ranka gniaužė storą knygą popieriniais viršeliais.

– Nežinojau, kad mėgsti skaityti, – netikėtai užklupta Kasandra pasakė tai, kas pirmiausia šovė į galvą.

– Na, štai, – nusišaipė Dominykas. – Kasdien sužinai ką nors nauja. – Po šių žodžių juodu vėl tapo priešais.

Kvailai nusivylusi ji žvilgtelėjo į Dominyko knygos pavadinimą.

– Matau, kad domiesi moksline fantastika.

Jo žvilgsnį į Kasandros knygos viršelį palydėjo pašaipus šypsnys.

– O tu skaitai meilės romanus.

Laimė, jos akis slėpė akiniai.

– O kuo tai blogai? – kaip galėdama nerūpestingiau paklausė ji, nenorėdama išsiduoti, kad Dominyko žodžiai nuliūdino. Niekada nesuteiks jam tokio malonumo.

– Iš tiesų tai juk nėra tavo... stiprioji savybė?

Jis tik stengiasi mane supykdyti, – pagalvojo Kasandra.

– O tu, Dominykai, netiki tikra meile? – metė tarsi iššūkį.

– Kuo aš tikiu, visai neturi reikšmės.

– Man taip neatrodo, – paprieštaravo Kasandra, turėdama galvoje jo nuomonę, jog ji – neištikima žmona; jai tai turėjo didelę reikšmę. Tokia Dominyko nuostata darė įtaką ir jo elgesiui. Šio vyro akimis, ji tesiekė patogiai gyventi, ir tiek. Jis manė ją esant iš tų moterų, kurios nesugeba mylėti vyro vien už tai, kas jis yra.

Staiga pajutusi šleikštulį užvertė knygą ir atsistojo.

– Man atrodo, kad girdžiu bundančią Nikolę, – pasakė ji ir patraukė namo link, jausdama, kaip Dominykas seka žvilgsniu.

– Kasandra?

Ji žengė dar kelis žingsnius ir sustojusi atsigręžė.

– Atsinešk Nikolę pasitaškyti baseine.

Liūdesio kaip nebūta. Kasandra vis atidėliojo akimirką, kai turės apsivilkti prieš Dominyką maudymosi kostiumėlį.

– O gal bijai vandens? – iš lėto paklausė jis.

Nuojauta kuždėjo, kad Dominykas pasąmonėje žino jos dvejonių priežastį.

– Dievinu vandenį, – ramiu balsu atsakė Kasandra, stengdamasi neišduoti vidinio jaudulio.

Praėjo dar viena tylos sekundė, ir oras, rodėsi, tapo juslingai tirštas.

– Ak, taip. Juk mėgsti ištaigingai ilgas maudynes vonioje.

Saulė akimirksniu tapo karštesnė.

– Netrukus grįšime, – tepasakė ji, liežuviu sudrėkinusi išdžiūvusias lūpas, ir apsisuko eiti smarkiai plakančia širdimi, prisiminusi, kad smarkiai iškarpytas maudymosi drabužėlis, kurį įdėjo Nesta, toli gražu neatitinka jos paprastai dėvimų maudymosi kostiumėlių standarto. Net prieš gimdymą bikinį vilkdavosi retai, o dabar tokiu drabužiu dar mažiau žavėjosi, nes krūtys gerokai papilnėjusios, o klubai dar labiau išlinkę.

Po galais, reikėjo miestelyje įsigyti naują maudymosi kostiumėlį, – pagalvojo. Šį rytą buvo puiki proga nusipirkti kokį uždaresnį drabužį, tačiau Dominyko artumas paralyžiavo visas logiškas mintis.

Gal galėtų tiesiog apsimesti, kad maudymosi kostiumėlio Nesta išvis neįdėjo. Kasandra pati iš savęs nusišaipė. Nereikia nė sakyti, ką Dominykas atsakytų į tokį pasiaiškinimą.

Maudykis nuoga.

§

Dominykas veik manė, kad žiūrint į tolstančią Kasandrą vos svyruojančiais klubais aprasos jo akinių stiklai. Jam nevertėjo įsivaizduoti šios moters nei besimaudančios vonioje, nei dėvinčios bikinį. Ryškūs vaizdiniai tikrai nepadės liautis fantazavus apie savo rankas, glostančias jos laibą nugarą ir švelnius klubų iškilumus. Jam, kaip vyrui, šito buvo per daug.

Per daug šios moters.

Ir kaip jai, po galais, tai pavyksta? Kaip ji sugeba puikiai save tvardantį vyrą – Dominykas save laikė būtent tokiu – priversti eiti dėl jos iš proto? Kaip jai pavyksta kiekvieną jo kūno dalelę įelektrinti geismu, tarsi žinotų tikslų jo, kaip vyro, kodą? O svarbiausia – kodėl jis leido šiai moteriai tai daryti?

Dominykas atsistojęs nusimovė kelnes ir liko tik su maudymosi trumpikėmis, dar prieš pasirodant Kasandrai jau buvo vandenyje; ji atėjo apsivilkusi dangaus žydrumo spalvos bikinį ir suplėšė jo vaizduotę į skutelius.

Ar ji tyčia erzina? O gal tai Nestos kaltė? Dominykas buvo prisakęs namų prižiūrėtojai pasirūpinti, kad Kasandra šį savaitgalį turėtų maudymosi kostiumėlį, tačiau nesitikėjo, kad pusamžei moteriai šaus į galvą įdėti į lagaminą šiuos trikampius, iš po kurių matyti tiek daug nepridengto kūno. Dieve, ir kaip jis galėjo nesutikti, jog Kasandros kūnas dieviškas, o figūra idealiai tinka tokiai šykščiai priedangai. Nežinodamas nė už ką nebūtų pasakęs, kad prieš devynis mėnesius pagimdė kūdikį.

Tada Dominykas pamatė, kad ji rausta. Pirmiausia pradėjo rausti skruostai, paskui raudonis ėmė plisti po visą nuogo kūno paviršių ir, be abejonės, po skurdžiais medžiagos lopinėliais. Kas galėjo pamanyti, kad ji tokia drovi? Ši moteris tikrų tikriausia paslaptis.

– Gal... – kostelėjusi pradėjo Kasandra, – galėtum trumpam paimti Nikolę?

Jos žodžiai privertė Dominyką atitraukti akis nuo maudynių gražuolės ir... pažvelgti į mažąją šaunuolę mamos glėbyje. Pritūpusi prie baseino krašto, Kasandra ištiesė dukrą Dominykui.

Jo dukrą.

Staiga Dominyką pervėrė suvokimas. Sunkiai nurijo seiles. Ligi šiol jam pavyko vengti fizinio kontakto su Nikole, nes bijojo, kad jo reakcija gali kaipmat išduoti tiesą.

– Dominykai?

Jis priėjo vandeniu prie baseino krašto ir ištiesė rankas.

O Nikolė ištiesė rankas į jį... jo dukra ištiesė rankas į jį... jis apkabino plaštakomis mažą kūnelį, apvilktą maudymosi kostiumėliu, o mergaitei apsivijus rankelėmis jo kaklą ir tvirtai prisispaudus – Dieve padėk – gerklėje įstrigęs gumulas pasirodė toks velniškai didelis, kad Dominykas pagalvojo paspringsiąs.

– Laikai?

Jis net akių negalėjo pakelti į Kasandrą.

– Taip, tvirtai, – pagaliau prabilo nurijęs seiles.

Dominykas laikė glėbyje savo dukrą... laikė visa savo esybe... kol pasimuisčiusi mergaitė sukrykštavo... o jo širdis vos neplyšo iš džiaugsmo.

– Jai patinka.

Dominykas giliai įkvėpė ir pažvelgė Kasandrai į akis.

Kažkas be perspėjimo prasprūdo pro tvirčiausias jo sąmonės užkardas, ir tarp jųdviejų nusitiesė tiltas. Tai buvo keista akimirka. Pirmą kartą pasijuto laimingas, kad vedė šią moterį.

Kasandra pakilo, nuėjo prie laiptelių, tarsi undinė nusileido į vandenį, paniro ir iškilo priešais Nikolės veidą.

– Kukū, – švelniai tarė, kad neišgąsdintų mergaitės.

Nikolė sumirksėjo, paskui sukrykštė ir pradėjo džiaugsmingai spardytis putliomis kojytėmis; Dominykas turėjo pasistengti, kad išlaikytų besitaškančią mergaitę vandenyje.

– Tikras vijurkas, – tarsi pats sau pajuokavo Dominykas, tačiau Kasandra jam nusišypsojo, ir bent trumpą akimirką jie pasijuto esą vieningi – kartu su juos siejančiu mažu žmogučiu. Dominykas pasistengė nukreipti mintis kitur. Kasandra kol kas nesuvokė, koks stiprus tas ryšys.

– Gal nori, kad ją paimčiau? Tikriausiai tau darosi per sunku.

Tačiau Dominykas dar nebuvo pasiruošęs paleisti mergaitės iš rankų.

– Ne, viskas gerai.

Kad sudomintų Nikolę, jis ėjo ratu aplink baseiną, laikydamas jos galvelę viršuje, o pilvuką įmerktą į vandenį, tarsi plauktų. Žaisti su mergaite jam be galo patiko.

Tik po kurio laiko jis išgirdo Kasandrą kažką sakant; pakėlęs akis Dominykas išvydo ją sėdinčią ant žemutinio baseino laiptelio. Moters akyse spindėjo švelnumas.

Apsukęs ratą apie seklųjį baseino galą jis priėjo artyn.

– Atleisk, negirdėjau, ką sakei.

– Sakiau, kad džiaugiuosi, jog stengiesi susipažinti su Nikole.

Prisiminęs, kad tikrąjį ryšį su dukra turi laikyti paslaptyje, Dominykas vėl tapo atsargus.

– Stengiuosi, – linktelėjęs patvirtino.

Netikėtai, tarsi kažką supratusi, Kasandra nukreipė akis į vandenį.

– Kas nutiko? – su nerimu širdyje paklausė Dominykas.

– Ji tokia panaši į Lijamą, – pakėlusi liūdesio kupinas akis atsakė Kasandra.

Skausmo dūris pervėrė Dominyką, kai to visai nesitikėjo, – ne todėl, kad brolis miręs, o todėl, kad vaikas, kurį laikė savo rankose, Lijamui nepriklausė. Tai aš esu jos tėvas, – veržėsi lauk žodžiai, kuriuos stūmė skausmas, tarsi žaizda atsivėręs tą dieną, kai gimė Nikolė. – Tai aš suteikiau jai gyvybę.

Nieko taip ir nepasakęs Dominykas iškėlė mergaitę iš vandens ir padavė motinai.

– Ką tik prisiminiau, kad turiu paskambinti.

Kasandra sumirksėjo, o jos žvilgsnis išdavė sumišimą.

– Gerai, – pasakė imdama Nikolę.

Dominykas spėriai užkopė laipteliais, pasiėmė kelnes ir marškinėlius ir dingo namo viduje nespėjęs pasakyti nieko, dėl ko vėliau reikėtų gailėtis.

§

Kasandra gailėjosi, kad užsiminė apie Lijamą, tačiau Dominykas paprastai visai šeimai suteikdavo stiprybės, todėl būdama greta jo neretai pamiršdavo, kad ir jį gali užvaldyti skausmas dėl brolio netekties.

Kaip visai neseniai užvaldė ją.

Ir ne dėl jos pačios, o dėl Nikolės.

Kartais ši atrodydavo tokia panaši į Lijamą, kad Kasandrai būdavo skaudu suvokti, jog jis niekada nepamatys mergaitės augančios. Ir Nikolė niekad nepažins savo tėvo. Saulei pasislėpus už debesies, Kasandros širdį vėl suspaudė liūdesys. Atrodė, kad net oras atšalo. Nikolės oda pašiurpo.

– Eime, mieloji. Apsirengsime šilčiau, – Kasandra su mergaite ant rankų pakilo.

Užkopusi laipteliais į terasą, nuėjo tiesiai į savo kambarį. Dominyko niekur nebuvo matyti; jo kambario durys buvo užvertos, o iš vonios sklido bėgančio vandens garsas. Vien nuo minties apie įdegusia krūtine srūvantį vandenį Kasandros kūnas įsitempė, kaip ir tą trumpą akimirką baseine. Nors tada apsimetė nekreipianti į jį dėmesio, sukinėdamasi su Nikole kelis kartus slapta metė žvilgsnį į nuogą vyro kūną.

Paskubomis uždariusi duris pasodino Nikolę ant grindų ir puolė ieškoti spintoje, kuo jiedviem apsirengti. Mintys apie besimaudantį Dominyką neišeis į gera, tik ne po to, kai matė jį išlipantį iš vandens su tomis nederamai aptemptomis maudymosi kelnaitėmis. Tarsi būtų nuogas. Visiškai nuogas.

Staiga pasigirdo Nikolės klyksmas, nuo kurio Kasandros nugara nuėjo pagaugais. Pribėgusi artyn pamatė, kad apatinis komodos stalčius prispaudė Nikolės pirštelį; mergaitė suklykė dar kartą, ir Kasandrai suspaudė širdį.

Švelniai išvadavusi dukters pirštelį ir pamačiusi, kad kraujas nebėga, ji lengviau atsiduso, tada pakėlė mergaitę ant rankų ir priglaudė prie krūtinės. Nikolės skruostais sruvo ašaros, lūpos virpėjo, ieškodama nusiraminimo, mažylė tvirtai prisispaudė prie mamos.

Nepraėjus nė kelioms sekundėms į kambarį įsiveržė Dominykas.

– Kas nutiko? Kas?

– Apatinį komodos stalčių palikau šiek tiek pravirą, ir ji įkišo į tarpą pirštą, – vis dar glausdama prie peties Nikolę paaiškino Kasandra.

– Ar jai viskas gerai? – priėjęs artyn paklausė Dominykas.

Kasandra linktelėjo ir švelniai glostė mergaitės nugarytę, kol verksmas virto gailiu inkštimu. Šiek tiek atsitraukusi nuo Nikolės, ji dar kartą apžiūrėjo sužeistą pirštelį. Šis buvo vos paraudęs.

– Mamytė nori jį pabučiuoti, – pasakė ir pridėjo lūpas prie Nikolės piršto pagalvėlės, jausdama, kaip meilė dukrai pripildo širdį. – Na, štai. Dabar kur kas geriau.

Tarsi laukdama dar vieno bučinio Nikolė iškėlė pirštelį priešais save ir susiraukė. Papūstomis lūpytėmis ir drėgnais skruostais atrodė tokia žavi, kad Kasandra ir Dominykas vienas kitam nusišypsojo.

– Ji labai panaši į tave, – pasakė jis, ir Kasandrą užliejo pasididžiavimas.

Kai ji jau ketino nukreipti žvilgsnį į šalį, akys užkliuvo už Dominyko krūtinės. Nuogos krūtinės. Pati to nejausdama, Kasandra pasiklydo tamsių ir švelnių kaip šilkas plaukelių miške, kuris leidosi iki pat klubų, kur nuogą kūną dengė paskubomis užrištas rankšluostis.

Ji ėmė tirpti tarsi žvakė karštą vasaros dienos. Dieve, koks turėtų būti jausmas rankomis liesti šį tobulą meno kūrinį?

Ar jo oda šilta ir glotni?

O gal karšta ir elastinga?

Kasandra pažvelgė į Dominyko akis ir išvydo, kad šis vyras ryja ją alkano žmogaus žvilgsniu. Ji sąmoningai nusuko žvilgsnį į šalį, dėkinga Nikolei, kad ši laiku suspurdėjo norėdama išsivaduoti.

Nuleidusi mergaitę ant žemės, pakėlė akis aukštyn ir spėjo pamatyti, kaip Dominykui išeinant užsiveria durys. Apsvaigusi Kasandra susmuko ant grindų ir kelias sekundes sėdėjo, kol atgavo savitvardą. Jai taip magėjo paliesti Dominyką, kad tai ją šokiravo. Dar labiau netikėta buvo tai, kad taip ir būtų pasielgusi, jeigu kambaryje nebūtų buvusios Nikolės.

Ketvirtas skyrius

Dominykas minėjo, kad jie vakarieniaus lauke, todėl Kasandra pasitaisė makiažą, paskubom perbraukė šepečiu pečius siekiančius plaukus, tada apsivilko baltą medvilninę palaidinę ir laisvai krintančias kelnes. Atviri plokščiapadžiai bateliai aprangą darė kasdieniškai elegantišką.

Nusileidusi į terasą Kasandra pamatė dviem padengtą stalą, o Dominykas, vilkintis žalsvai rusvos spalvos kelnėmis ir marškinėliais, traukė kamštį iš vyno butelio. Geso prie horizonto artėjanti saulė.

Vaizdas itin... romantiškas.

Kasandrai užėmė kvapą, o mintyse vėl iškilo klausimas, ar šią naktį Dominykas nemėgins jos įsitempti į lovą. Prisiminusi savo popietinę reakciją buvo beveik tikra, kad jam nė nereikėtų per daug stengtis. Dominykas pasitiko ją su taure vyno ir atitraukęs kėdę pakvietė sėstis. Ji iš karto taip ir padarė, nelaukdama, kol pradės linkti kojos.

– Į sveikatą, – atsisėdęs priešais jis kilstelėjo taurę.

– Į sveikatą, – pakėlusi savo taurę atsiliepė Kasandra.

Dominykas atsilošė kėdėje ir, žiūrėdamas į ramų baseino paviršių ir sodą, už kurio driekėsi miškas, gurkštelėjo vyno. Pasekusi jo pavyzdžiu Kasandra pajuto, kaip įtampa atsileidžia.

Dominyko žvilgsnis nukrypo į ją.

– Šiek tiek vėliau laukiu skambučio verslo reikalais, tačiau viliuosi, kad iki tol galėsime ramiai pavakarieniauti. Nesklandumai su tiekėju, noriu apie juos daugiau sužinoti.

Pirmą kartą dėl jo sunerimusi, Kasandra susiraukė, bet savo jausmų atskleisti neketino.

– O aš maniau, kad atvykai čia pailsėti nuo darbų? – tepasakė.

– Puikiai ilsiuosi, – subambėjo Dominykas, tačiau žvilgsnis išdavė, kad jam gana ne tik poilsio, bet ir susilaikymo.

– Tai kas valgiaraštyje? – suvirpėjusi paklausė Kasandra ir pagalvojo, kad, atsižvelgiant į aplinkybes, tą patį galima buvo pasakyti kitais žodžiais.

Sutrikusios vyro akys išdavė, kad jis pagalvojo tą patį.

– Pamaniau, jog galėtume pasivaišinti nuo vakar likusiomis jūrų gėrybėmis.

Kasandra pasijuto kalta, kad praėjusį vakarą taip netikėtai užmigo.

– Puiki mintis, kitaip reikėtų viską išmesti.

– Ar tik dėl šios priežasties jas valgysi? – kilstelėjęs antakį pasiteiravo Dominykas. – Gal pageidauji ko nors kito?

– Ką? O ne. Man patinka jūrų gėrybės. Tik pamaniau, kad neturėtume be reikalo išlaidauti.

– Išlaidauti? – jis paklausė taip, tarsi niekada nebūtų girdėjęs šio žodžio.

– Dominykai, pasaulyje yra badaujančių žmonių, – papriekaištavo Kasandra, negalėdama neprisiminti metų metus įmotės kartotų žodžių.

– Ir pats žinau, – Dominykas iškošė pro sučiauptas lūpas. – Tik niekada nesitikėjau išgirsti tave prabylant šia tema.

Nesvarbu, sąmoningai ar nesąmoningai jis įžeidė, tačiau jo pastaba nuteikė Kasandrą priešiškai.

– Tai reiškia, kad manęs nepažįsti.

– Aš tavęs nepažįstu, – patylėjęs patvirtino Dominykas.

– Ko gero, būtų geriausia, jei taip ir liktų, – atrėžė ji, o lengvumo iliuzija išsisklaidė kaip rūkas.

– Ką nori pasakyti? – vyras piktai žybtelėjo akimis.

Kasandra ėmė kunkuliuoti pykčiu. Kelių pastarųjų mėnesių baimė, įtampa ir stresas pasiekė apogėjų.

– Dominykai, negaliu šitaip nugyventi mūsų vedybinio gyvenimo. Kad ir ką apie mane manytum, pageidaučiau, kad ateityje nerodytum savo priešiškumo.

Jo veide atsispindėjo nuostaba, paskui jis susierzino ir skvarbiu žvilgsniu pervėrė Kasandrą.

– O jeigu negalėsiu to padaryti?

Kasandra žiojosi sakyti, kad paduos prašymą skirtis, bet prisiminė neturinti tokios galimybės. Ji buvo spąstuose. Dieve švenčiausias, net negalėjo jam pasakyti apie slaugos namams skirtus pinigus, kad nesumotų, kaip viskas buvo iš tikrųjų. Išsiskirtų ar ne, bet Dominykas pasinaudotų viskuo, įskaitant Keitą Samjuelsą ir jo įtikinamą melą, kad nuteiktų teisėją prieš Kasandrą.

O tada ji prarastų Nikolę.

Jos širdis, rodėsi, nustojo plakusi, ir ji suprato, kad įsiutusio žvėries geriau neerzinti. Verčiau tartis gražiuoju. Kitokio pasirinkimo neturi.

– Dominykai, prašau, jei negali to padaryti dėl manęs, padaryk bent dėl Nikolės.

– Nikolės? – įsitempęs perklausė jis.

– Mergaitei reikia tėvo. Stebėjau šiandien judu ir mačiau, kad pradedi prie jos prisirišti. Nuolatinis mūsų priešiškumas ją tik skaudintų.

Dominyko veidas atrodė uždaresnis negu paprastai, todėl Kasandrai beliko viltis, kad žodžiai pasiekė tikslą. Jis nebuvo linkęs lengvai pasiduoti, tačiau logiškai mąstydamas ir pats turėjo suprasti, jog ji teisi.

– Tu teisi, – galiausiai pripažino. – Atsiprašau dėl savo nusiteikimo tavo atžvilgiu.

Kasandrai palengvėjo, akyse susitvenkė ašaros. Ko jau ko, bet atsiprašymo tikrai nesitikėjo.

– Nikolė neturėtų kentėti dėl mūsų nesutarimų, – dar pridūrė Dominykas.

Išgirdusi šiuos žodžius Kasandra vėl apsiniaukė, tačiau pasistengė neleisti jausmui išsikeroti. Puiku. Tegu priešiškumas ir toliau leidžia šaknis pasislėpęs po mandagumo kauke. Ar ji gali tikėtis iš šio vyro ko nors kito? Jeigu dukra bus apsaugota nuo atviro jų nesutarimo, Kasandra viską pakels. Svarbiausia – Nikolė, o ne ji.

– Eime, – atsistojęs pakvietė Dominykas.

– Ką? – Kasandra išsigando: ar kviečia į lovą?

Sumišęs vyro žvilgsnis išdavė supratus, jog ji padarė klaidingą išvadą.

– Noriu, kad padėtum atnešti maisto.

Ar nusivylimas šią akimirką užplūdo dėl to, jog jis turėjo galvoje ne mylėjimąsi? Moteris vylėsi, jog yra kitaip.

– Eisiu paskui tave, – pakilusi tarė.

Atsinešę maisto į lauką, juodu kibo doroti didžiulį pusdubenį karališkųjų krevečių, midijų, lašišų skrotelių ir avokadų, įdarytų dieviškais marinuotais kalmarais. Desertui mėgavosi uogų apkepu su grietinėle.

Pasisotinę abu atsilošė ir gurkšnojo vyną, žiūrėdami, kaip leidžiasi saulė už horizontą išraižiusių medžių.

– Ar ruošiesi įtėviams pranešti apie mudviejų santuoką? – netikėtai pasiteiravo Dominykas.

Atgauta vidinė ramybė subyrėjo į šipulius tarsi veidrodžio stiklas. Kasandra galėjo pranešti tik seseriai, tačiau jo klausimas iškėlė kitą klausimą. Ką Dominykas žino apie jos šeimą? Lijamas buvo sakęs, kad jiedviem staiga susituokus jo tėvas pasirūpino gauti išsamią ataskaitą apie ją ir jos šeimos narius. Tačiau iš Dominyko klausimo galima spręsti, kad ataskaita senokai nebuvo atnaujinta. O jeigu tai tiesa, jis nežino, kad Džo perkeltas į slaugos namus.

– Pranešiu, – ji linktelėjo, nusprendusi ir toliau neatskleisti tiesos. – Paskambinsiu jiems, kai tik grįšime į miestą. – Penė liktų įskaudinta, jeigu apie santuoką sužinotų iš laikraščių, todėl Dominyko sprendimas oficialų pranešimą atidėti iki tėvų grįžimo išeis tik į naudą. – Beje, Dominykai, jie nėra mano įtėviai. Jie pati tikriausia šeima, kokią esu turėjusi. Jaučiuosi jiems tokia pat artima, kokia jausčiausi su tikraisiais tėvais.

– Tačiau į vestuves jų nepakvietei, – paprieštaravo jis.

– O tu dėl to stebiesi? – nusišaipė Kasandra.

Sutikdamas su žmonos argumentu Dominykas nulenkė galvą.

– Ar jie būtų atvykę?

– Jeigu būčiau pakvietusi, – Kasandra tikrai manė, jog Penė būtų padariusi viską, kad tik atsitemptų iš Sidnėjaus vaikus ir vyrą, nors ir būtų įklimpusi iki kaklo į skolas. Jos sesuo neturėjo pinigų Džo slaugos namams, todėl Kasandra nuo pat pradžių prisiėmė visą atsakomybę. Nė nesvarstydama. Jeigu būtų norėjusi, kad jos šeima dalyvautų šiame farse, būtų radusi būdą jiems atvykti. Tačiau nenorėjo.

– Tai jūs gerai sutariate?

Kasandra užgniaužė Dominyko žodžių sukeltą gėlą. Jis tikriausiai ir pats nesuprato, kad savo žodžiais nesąmoningai ją kaltino.

– Taip, mes puikiai sutariame.

– Papasakok apie juos.

Pavojinga teritorija.

– Turiu seserį Penę, – stengdamasi kalbėti kuo atsainiau pradėjo Kasandra. – Ji su vyru ir dviem vaikais gyvena Sidnėjuje, – pasakė ir nutilo, nežinodama, ką pasakyti apie Džo. Jei pasakys per daug...

– O tavo tėvai? – dvejones nutraukė Dominyko klausimas. – Tavo tėvas prieš kelerius metus sirgo, ar ne? – pasiteiravo Kasandrai sukeldamas beprotišką širdies plakimą. – Pamenu, motina buvo užsiminusi.

– Sirgo, bet dabar jam geriau, – stengdamasi išlikti rami sumelavo Kasandra, mintyse pateisindama melą. – Jis gyvena Sidnėjuje su mano seserimi, – ir vėl melas.

– O tavo motina?

– Staiga mirė prieš penkerius metus. – Merė buvo tik šešiasdešimties, Kasandra iki šiol liūdėjo netekusi mylinčios motinos.

– Kas nutiko tavo tikriesiems tėvams, Kasandra? – kurį laiką tyrinėjęs ją žvilgsniu paklausė Dominykas.

Tai buvo taip seniai, kad ji retai kada apie juos bepagalvodavo, tačiau kiekvieną kartą prisiminus tragediją suspausdavo širdį.

– Mano tikroji motina žuvo per autoavariją, kai man buvo šešeri. Tėvas mirė, kai buvau devynerių, tačiau jau gerokai anksčiau jis man buvo nustojęs būti tėvu.

– Užjaučiu, – susimąstęs pratarė Dominykas. – Tikriausiai tai buvo didžiulė trauma.

Jos gerklė išdžiūvo.

– Ačiū. Buvo labai skausminga, – patvirtino ji, dėkinga už užuojautą.

– Tačiau, kaip suprantu, tave įsivaikinusi šeima buvo geri žmonės, – Dominykas lyg ir buvo tikras, kad tokia dalia tenka kiekvienam įvaikintajam.

– Taip, – patenkinta atsakė moteris.

Tačiau Kasandra abejojo, ar Dominykas, toks turtingas žmogus, nuo pat gimimo augęs turtingoje aplinkoje, iš tiesų sugeba suvokti, kokį skirtingą gyvenimą jai teko gyventi. Ar tikrai supranta, ką reiškia vaikui likti vienui vienam pasaulyje? Ar žino, ką reiškia niekam nebepriklausyti? Ką reiškia, kai nėra kam tavimi pasirūpinti ir tave saugoti? Brolio jis neteko jau būdamas suaugęs. Tai visai kas kita.

– Žinai, Dominykai, jie nebuvo pirmieji, kurie mane pasirinko, – tai ištarusi Kasandra pastebėjo, kaip vyras krūptelėjo. – Pirmiausia mane įsivaikino kita šeima. Aš jų nekenčiau. Tikroji jų dukra buvo pagiežinga ir dėl visko kaltindavo mane.

– Suprantu.

Ar tikrai supranta?

– Laimė, man rado kitą šeimą. Buvau be galo laiminga, kad patekau pas Vilsonus, – ji pabrėžė. – Iki įsivaikindami mane, jie rūpindavosi pamestinukais tik laikinai, tačiau pagerėjus finansinėms galimybėms nusprendė, kad galėtų porą ir įsivaikinti, suteikdami jiems savo vardą, – pasakojo Kasandra, o jos širdį pamažu užliejo švelnumas. – Vilsonai buvo nuostabūs tėvai. Jie įsivaikino ir Penę, suteikdami mums abiem prarastą šeimą.

Dominykas nuščiuvo.

Netikėtai suskambo jo mobilusis telefonas.

Kasandra tikėjosi, kad Dominykas atsilieps, bet tas nė nesukrutėjo.

– Tai lauktas skambutis, – ji švelniai priminė, pastebėjusi, kad oda aplink vyro lūpas šiek tiek pabalusi.

– Paskambins vėliau.

– Ne, atsiliepk dabar.

Kasandra jau pasakė viską, ką norėjo.

Atrodė, kad Dominykas vis tiek nesiruošia atsiliepti, tada staiga pakilo ir nužingsniavo prie durų.

– Klausau, – spėjo išgirsti Kasandra prieš jam pradingstant, ji akimirką pajuto gailestį Adamui kitame laido gale, tačiau jaunėlis gana stiprus ir atlaikys prastą vyresniojo brolio nuotaiką.

Moteris atsiduso ir liko sėdėti panirusi prisiminimuose. Iš dalies Kasandra priekaištavo sau, kad papasakojo daugiau, negu reikėjo, bet vis dėlto džiaugėsi, kad Dominykas dabar žino apie jos praeitį. Geriau pažinus vienam kitą bus lengviau gyventi po vienu stogu. Ji žinojo jo šaknis. O dabar ir jis žinojo jos.

Viską, išskyrus...

Kasandra pakilo ir drebančiomis rankomis pradėjo tvarkyti stalą. Ne, neleis sau galvoti nei apie tėvą, nei apie pinigus, nei apie pavojų prarasti Nikolę, jei Dominykas sužinotų ją pardavus kūną vyrui, kad susilauktų nuo jo vaiko. Ar gyvenimas gali būti toks žiaurus?

Virtuvėje Kasandra sukrovė indus į indaplovę. Neleis sau galvoti apie praeitį. Privalo sutelkti dėmesį į Nikolę ir pasistengti dukrai suteikti kuo geresnį gyvenimą. Tad turi pasistengti būti tokia mama, kuri neleidžia savo nuogąstavimams prasismelkti į šeimą.

Baigusi tvarkyti virtuvę, Kasandra vis dar girdėjo iš svetainės sklindantį žemą Dominyko balsą, todėl grįžo į terasą. Tvyrančią tamsą sode sklaidė saulės baterijomis įkrautos naktinės lempos. Sodas ją kvietė.

Nusileidusi laipteliais žemyn Kasandra patraukė takeliu palei lygų kaip veidrodis baseiną. Vakaras buvo gražus, kvepėjo jazminais. Ji jautė, kaip pamažu atsipalaiduoja, kaip idiliška aplinka slopina įtampą.

– Kasandra, sustok!

Apsisukusi pamatė takeliu artėjantį Dominyką. Jo balse buvo justi pavojus.

– K-kas?

– Eini tiesiai į voro tinklą.

Ji pažvelgė per petį ir pamatė tarp dviejų medžių per takelį ištemptą didžiulį voratinklį. Suvirpėjusi žengė žingsnį Dominyko link.

– Vaje!

– Viskas gerai, – nuramino Dominykas prilaikydamas Kasandrą, kad neparvirstų. – Voro nematyti. Tai tik tinklas.

– Tik? – moteris vos nepaspringo, jos kūną vėl nupurtė drebulys. – Nekenčiu vorų.

– Ir aš jų per daug nemėgstu, – Dominykas buvo suglumęs, o jo akyse spindėjo keista šviesa, kurios priežastį Kasandra suprato netrukus. Jos rankos kažkodėl buvo ant jo krūtinės. Delnais liesdama tvirtus Dominyko raumenis, Kasandra jautė, kaip jos kūnas ima dilgčioti.

Oras įsielektrino. Voras visai išgaravo iš galvos. Kaip ir tinklas.

– Aš...

– Ką?

Pabučiuok mane.

– Kasandra? – pasislinkęs arčiau laukė atsakymo Dominykas.

– Aš... – sudrėkinusi lūpas ji vėl pamėgino.

Jo rankos apsivijo Kasandros liemenį ir prisitraukė ją artyn.

– Sakyk.

– Pabučiuok mane, – sušnabždėjo moteris.

Dominyko galva palinko į Kasandrą, ir pasigirdo gili aimana. Su iškvėpimu jos lūpos prasivėrė ir paniro į svaiginančias bučinio gelmes. Jų bučinio. Pirmo jųdviejų – vyro ir moters – bučinio.

Dominyko liežuvis pradėjo glostyti josios, kaskart nerdamas gilyn su svaiginančiu vyno ir energijos prieskoniu. Aistros liepsnos darėsi vis kaitresnės, stūmė Kasandrą į jo glėbį, kuriame ji grimzdo vis giliau. Fizinis artumas, rodėsi, apvertė viską aukštyn kojomis. Dominykas įsiūbavo ją iki beprotiško troškimo atsiduoti visa esybe.

Paskui kažkodėl – ji nežinojo kodėl – vėl sukilo dvejonės ir baimės. Staiga užvaldę pojūčiai pasirodė per stiprūs. Viskas grįžo nevaldoma jėga. Juk Dominykas manė, kad ji tėra jo brolį įskaudinusi aukso ieškotoja. Jis tikėjo ją buvus neištikimą žmoną. Pagimdžius kūdikį vien tam, kad amžiams būtų susieta su Rotų šeima. Lijamo testamentu gavus tai, ko nusipelniusi. Kaip tuo tikėdamas jis išvis galėjo norėti su ja mylėtis? Ir kaip ji galėjo tam leisti įvykti?

– Ne! – pasipriešino atsitraukdama nuo Dominyko.

– Kas, po gal...

– Atleisk, – tepasakė Kasandra ir prasmukusi pro jį nubėgo į namo vidų.

§

Dominykas jos nesustabdė, nors buvo taip sunku leisti jai pasišalinti nesulaužius juodu skiriančio barjero, kurio nebelikus ji maldaute maldautų nesiliauti. Jam nereikėjo nenorinčios su juo mylėtis moters. Norėjo fiziškai suartėti su partnere, kuri to trokštų ne mažiau negu jis pats.

Dieve, jo kūnas, rodėsi, sprogs iš taip ilgai slėpto geismo. Bučinio skonis buvo toks viliojantis, o prisispaudęs kūnas gundė, varė iš proto dėl alkio ir noro susilieti su jos širdies plakimu. Vien nuo šios minties kraujas gyslose virte virė.

Akivaizdu, kad ji dar nepasiruošusi.

Dominykas pratisai atsiduso, mėgindamas nustumti į šalį kūno poreikį, bet suprato, kad jo mintis užvaldė kitas dalykas ir to nepaisyti jis negalėjo.

Jos vaikystė.

Kai prieš kelerius metus Kasandra susituokė su Lijamu, jo tėvas užsakė ataskaitą apie gražiąją sūnaus žmoną, tačiau Dominykas to dokumento neskaitė. Tik iš savo šeimos buvo šiek tiek girdėjęs apie jos įvaikinimą ir įtėvio širdies smūgį.

Tačiau nė karto nesusimąstė, ką šiai moteriai iš tikrųjų teko išgyventi. Gėda, bet apie Kasandros vaikystę nė nebuvo pagalvojęs, o dabar, kai susidūrė su jos praeitimi akis į akį, niekaip negalėjo atsikratyti skrandyje atsiradusio gumulo. Viskas tapo dar sudėtingiau. O ir ligi šiol jų santykiai, Dieve padėk, buvo ganėtinai painūs.

Po galais, juk jis nebuvo bejausmis šaltakraujis padaras. Kita vertus, nors Dominykas ir suprato, kad augdama Kasandra patyrė daug skaudžių išgyvenimų, niekaip negalėjo jai atleisti, kad ištekėjo už brolio dėl pinigų ir liko su juo dėl vaiko.

Tokios mintys Dominyką vertė manyti, gal ji šį vakarą tyčia išsipasakojo. Gal tesiekė užuojautos? O gal dar ko nors? Ar stengėsi paaiškinti, kodėl gyvenime jai svarbiausia pinigai? Vaikystė be tikrų tėvų, matyt, turėjo tam tikrų padarinių, bet ar tokios priežasties užteko pateisinti tai, kam ji ryžosi? Juk ne vienas žmogus sugeba išgyventi negandas, išsaugodamas orumą ir nesinaudodamas kitais žmonėmis.

Dominykas sunkiai atsiduso. Ar turi teisę kaltinti ją norint turėti daugiau, negu gali turėti? Gal reikėtų elgtis atlaidžiau?

Vyras tvirčiau sukando dantis. Nevalia prarasti budrumo. Būdamas verslininkas, prieš kelerius metus gavo skaudžią pamoką – ne viską galima priimti už gryną pinigą. Už visko slypi gilesnis motyvas, priežastis, kuri kartais pateisinama, o kartais ne. Jis negalėjo atmesti ir galimybės, kad atviras prisipažinimas galėjo tebūti bandymas sužadinti jo užuojautą ir užmigdyti budrumą.

§

Kasandra užvėrė už savęs duris ir sustingo klausydamasi, ar Dominykas neseka iš paskos, tačiau girdėjo tik tylų kūdikio kvėpavimą. Priėjusi prie lovelės pamatė, kad Nikolė vis dar miega, ir lengviau atsiduso.

Kasandra susmuko ant lovos ir drebančiais pirštais perbraukė plaukus. O, Viešpatie. Ką ji padarė? Juk nesąžininga sužadinti Dominyką ir pabėgti. Taip negalima elgtis su vyrais!

O dar savo vyru!

Bet ar tikrai jis būtų ėjęs paskui ją? Dominykas ne kartą parodė, jog neima to, kas nesiūloma. Kasandra nusišaipė iš savęs. Skaudžiausia, jog ji norėjo būti paimta. Norėjo mylėtis su Dominyku toje vietoje tą pačią akimirką.

Tačiau ji pabėgo ir šiuo metu graužė save nemaloniais svarstymais. Kasandra tik dabar suprato, kaip beatodairiškai buvo užvaldyta geismo Dominykui. Dar niekada nejautė tokios aistros – netgi Lijamui. Mylėtis su Lijamu pirmosiomis jų pažinties dienomis buvo tarsi reta maloni liepsna, kuri negrėsė išplisti už sveiko proto ribų.

Tačiau Dominyko lytėjimas ir bučinys įplieskė gyslose kaitrą, kurią ji galėjo palyginti tik su ugnikalnio šlaitu žemyn besiveržiančia lava. Ir kaip galėjo labiau už gyvybę trokšti vyro, kurio nemylėjo? Niekada nebūtų patikėjusi, kad gali nutikti kas nors panašaus. Visada manė esanti aukščiau fizinių juslių, ir dėl to seksas turėjo būti tik geresnis.

Akivaizdu, kad klydo.

Aišku ir tai, kad ilgiau bėgti nuo Dominyko nebegalės. Anksčiau ar vėliau jam atsiduos. Kaip atsiduos ir savo troškimams. Ši mintis ir baugino, ir jaudino.

Kaip tik tuo metu ant pievelės po Kasandros langu iš svetainės sklidusi šviesa užgeso, miegamajame irgi tapo tamsu. Širdis krūtinėje ėmė daužytis. Ar Dominykas jau ruošiasi miegoti? Ar pasibels į jos kambario duris paklausti, ar viskas gerai? Ar ji atsilieps?

Panikuodama paskubom nusimetė drabužius, apsivilko šilkinius naktinius baltinius, įsliuogė į lovą ir iki pat kaklo užsitraukė antklodę. Jeigu Dominykas ir žvilgtelėtų vidun, pamanytų, kad ji miega.

Po akimirkos jai pasirodė kvaila šitaip gulėti ir klausytis kiekvieno krepštelėjimo. Jeigu Dominykas iš tiesų nusprendė eiti miegoti, žinoma, jis tai padarė tyliai. Pagaliau atsipalaidavusi, Kasandra užmerkė akis ir netrukus užmigo.

Vidury nakties pašoko iš išgąsčio pažadinta kažkokio garso.

– Kasandra!

Dominykas! Tai buvo ne riksmas, o kaip dejonė ištartas jos vardas – garsas prasisunkė pro sienas. Moteris nusviedė šalin antklodę ir šoko iš lovos. Ko gero, kažkas nutiko. Vyro balsas skambėjo taip, tarsi jam skaudėtų. Tačiau motiniškas instinktas buvo stipresnis – Kasandra negalėjo išeiti iš kambario neapžiūrėjusi Nikolės. Tik įsitikinusi, kad dukra ramiai miega, puolė pro duris į koridorių, o iš ten – į Dominyko kambarį.

Jo kambario durys buvo atlapos, akimirką Kasandra pastovėjo ant slenksčio, leisdama akims apsiprasti su kambario tamsa; netikėtai jai šovė galvon, kad pro visas apsaugos sistemas į namus įsiveržė nusikaltėlis – širdis, rodės, nustojo plakusi nuo šios minties. Tačiau Kasandros niekas nepuolė. Niekas nė nesukrutėjo. Įtartinų šešėlių nebuvo matyti.

Pasigirdo dar viena dejonė, ir pažvelgusi į lovą išvydo garso šaltinį – nutviekstas mėnesienos šviesos, krintančios į kambarį pro praskleistas užuolaidas, lovoje gulėjo Dominykas. Vyras vėl sudejavo, ir Kasandrai palengvėjo. Tai tebuvo košmaras, nieko daugiau. Kvailas košmaras.

– O, Dieve, Kasandra.

Moteris sustingo. Kimus balsas išdavė, kad tai ne košmaras. O sapnas.

Apie ją.

Nevaliodama savęs suturėti, Kasandra pajudėjo prie lovos. Dominykas gulėjo ant nugaros užmerktomis akimis. Kasandros žvilgsnis nuslydo krūtine žemyn link juosmens, kur dengė antklodė. Akivaizdu, kad jis smarkiai susijaudinęs. Pagalvojusi, kad šis vyras sapnuoja ją, Kasandra suvirpėjo.

Jos akys vėl pakilo kūnu aukštyn. Akis patraukė raumeninga Dominyko krūtinė, nusėta retais plaukeliais, kurie, rodėsi, tik ir maldavo būti palytėti. Sulaikiusi kvapą Kasandrą ištiesė į priekį ranką. Ilgiau valdytis nebegalėjo.

Dominyko oda buvo karšta ir drėgna, nuo jos sklido vyro kvapas, kurį užuodusi pajuto esanti beprotiškai susijaudinusi. Giliai įkvėpusi ir įgavusi drąsos moteris ėmė glostyti delnu glotnų odos paviršių.

Staiga Dominyko ranka be perspėjimo sugniaužė jos plaštaką, ir Kasandra iš netikėtumo vos neprarado žado. Vyras atsisuko į ją veidu, akys atsimerkė. Akimirką ji stovėjo tarsi suakmenėjusi. Jis nutvėrė ją.

Dominykas sumurmėjo jos vardą, ir moteris suprato, kad jis vis dar sapnuoja. Jos širdis ėmė smarkiai plakti – ne iš palengvėjimo, o iš nusivylimo. Troško, kad Dominykas stvertų ją į glėbį ir imtų mylėtis nesuteikdamas laiko apsigalvoti. Jeigu nesiliaus svarsčiusi, paprasčiausiai gali...

Dominykas čiupo ją ir užsivertė ant savęs.

Ištikta šoko Kasandra negalėjo nė pajudėti.

Buvo bepradedanti kažką sakyti, kad jis atsibustų ir suvoktų, ką daro, tačiau Dominykas ėmė ją bučiuoti, ir ji liko nugalėta. Jo skonis, kvapas, artumas ties šlaunimis buvo tai, ko ji labiausiai troško. Šį kartą Kasandra neberado jėgų pasipriešinti.

Dominyko rankos ėmė iš lėto slinkti Kasandros kūnu žemyn, paskui grįžo aukštyn, tarsi norėdamos įsitikinti, kad ji tikrai jo glėbyje. Tada suprato, kad jis nebemiega. Kasandra atitraukė lūpas ir kilstelėjo galvą, kad galėtų pažvelgti jam į veidą.

Tamsios Dominyko akys degė.

– Tu čia, – jis kimiai pratarė.

Kasandra perbraukė liežuviu sukepusias lūpas.

– Taip, – pasakė nurydama seiles. – Šį kartą lieku.

Jo glėbyje.

Vyras suvirpėjo jos kūne irgi sukeldamas virpulio bangeles. Perbraukęs rankomis akies mirksniu per galvą nuvilko šilkinius baltinius, kad galėtų nevaržomai liesti nuogą Kasandros kūną. Tyloje skendinčiame kambaryje buvo girdėti, kaip ant žemės tarsi saldžiausias atsidavimas krinta šilkas.

– Dieve mano, žinojau, kad esi graži, – sušvokštė Dominykas, žiūrėdamas į tvirtas Kasandros krūtis. Kilstelėjo ją aukštyn ir apžiojo spenelį.

– Prašau! – sušuko ji išriesdama kaklą, Dominykui timptelėjus lūpomis spenelį pajutusi nepaprastą kankinamą palaimą. Tačiau ko iš tikrųjų ji maldavo – liautis ar kankinti toliau? To ir pati nežinojo.

Dominykui peršokus prie kito spenelio, prie apatinės pilvo dalies Kasandra pajuto galingą jo erekciją. Malonumo virpuliai varė iš proto. Dievaži, gyvenime dar nebuvo tekę patirti nieko panašaus vien nuo vyro prisilietimo. Aistra dar niekada nebuvo užgožusi sveiko proto. Ji taip troško Dominyko, kad, rodėsi, jautė šį poreikį visa krūtine ir kaulų čiulpais.

Paskui viskas vyko žaibišku greičiu. Jųdviejų geismas akimirksniu pasiekė virimo tašką ir išsiliejo per kraštus.

Su vieninteliu atokvėpiu tarp įkvėpimų Dominykas kilstelėjo ją aukštyn už liemens, praskleidė kojas ir nuleido ją ant savo pritvinkusio vyriškumo, suliedamas du kūnus į vieną. Kasandra nebuvo tikra, kuris šūktelėjo pirmas – gal abu kartu, tačiau po vieno postūmio ėjo kitas, ir visos ją varžiusios grandinės atsipalaidavo. Visiškai paniro į palaimą, spėjusi pajusti, kaip jis stumteli dar kartą, sustingsta ir išsilieja jos viduje.

Kasandra ilgai gulėjo panardinusi veidą į jo kaklą, pulsuodama tuo pačiu ritmu, kaip ir jis. Jautė tokį pasitenkinimą, apie kokį nė nebuvo svajojusi. Ji ir Dominykas fiziškai tapo vienu. Ir tai buvo tokia pilnatvė, kokios dar niekada nebuvo patyrusi.

§

Kasandrai nurimus, tarsi kas nuvilnijo per Dominyko kūno ląsteles. Vieną minutę regėjo ją sapne, o kitą, visiškai prabudęs, sodino ant savęs. Nė nepasivargino išbučiuoti kiekvieno jos tobulo kūno lopinėlio, kaip įsivaizdavo save darant jiedviem pirmąkart mylintis.

Mylintis su ja.

Kasandra pakėlė galvą nuo Dominyko kaklo linkio, kur ilsėjosi po malonumo akimirkos. Atsimerkiančias jos akis nušvietė mėnesiena, ir Dominykas aiškiai išvydo pasitenkinimą, kurio nuslėpti moteris negalėjo.

– Sapnavau tave, – sumurmėjo jis, tiesdamas ranką, kad nubrauktų šviesių plaukų sruogas nuo gražaus moters veido.

– Žinau, – kvėptelėjusi pasakė Kasandra ir sudvejojo. – Šaukei mano vardą, – pridūrė patylėjusi.

Negi tai tiesa?

Dominykas nejautė gėdos. Atvirkščiai, didžiavosi, kad leido šiai moteriai suprasti, kaip stipriai jos troško.

Vis dar trokšta.

O rimtesnio šito įrodymo jai tikriausiai ir nereikia, – galvojo vėl pradėdamas tvinkti Kasandros viduje. Jos akys išsiplėtė, vėl pripildydamos Dominyką laukimo ir padėdamos dar aiškiau pajusti jos drėgną ir švelnią šilumą, supančią jo vyriškumą. Jis sudejavo ir, negalėdama suvaldyti savo kūno, lengvai stumtelėjo.

– Jau ilgai troškau tavęs, – išlemeno jausdamas, kaip susitraukinėja jos raumenys, ir žinodamas, kad ji taip pat negali sustabdyti šio vyksmo.

– Tikrai? – žibančiomis akimis paklausė Kasandra.

Buvo per daug gundanti.

– O tu troškai manęs, – pasakė Dominykas, degdamas poreikiu išgirsti iš jos lūpų patvirtinimą to, ką numanė.

Kasandra ilgai žiūrėjo jam į akis.

– Taip, – galiausiai sušnibždėjo ir nuleido galvą ant Dominyko krūtinės, pasislėpdama nuo vyro žvilgsnio.

Jo kūnu nusirito adrenalino banga, tačiau kažkas buvo ne taip. Seksualinis Kasandros pažeidžiamumas neatitiko to, ką Dominykas apie ją žinojo. Atrodė, kad ši moteris tik dabar bunda aistrai, ir tai jį išmušė iš vėžių. Juk Kasandra nejautė sąžinės graužaties užmegzdama romaną su kitu vyru, kol Lijamas dar buvo gyvas, tad kodėl dabar apsimetinėjo esanti visiškai nepatyrusi?

Galiausiai Dominykas suprato.

Ar gali būti, kad ji tik vaidina? Ar tai šitaip ji laimi vyrus – apsimesdama, kad jis vienintelis sugeba pažadinti giliausias ir slapčiausias seksualines galias? Jeigu tai tiesa, Kasandra tikra profesionalė.

Bet gal jis klysta?

– Pakelk galvą, – pasistengęs nuvyti šalin užplūdusias abejones paliepė Dominykas. – Pažiūrėk į mane.

– Neturiu... jėgų.

Na, štai ir vėl.

Apvertė ją ant nugaros, pats atsidūrė viršuje.

– Dabar pažiūrėk į mane.

Atrodė, kad laikas sustojo.

Kasandra atsimerkė.

Ji kerinti.

Dominykas ir vėl pajuto geismo tvinksnį, kuris privertė jį dar sykį stumtelėti, atsakydama į jo judesį Kasandra išsirietė, pasitikdama pusiaukelėje. Dominyko kūnu nuvilnijo pergalinga džiaugsmo banga, ir jis vėl ėmė judėti, nerdamas vis giliau, įnirtingiau ir ryžtingiau. Negalėjo patikėti, kad praėjus vos kelioms minutėms ir vėl jos troško. Jam dar niekada nebuvo tekę patirti nieko panašaus.

Palaimą pajuto abu vienu metu.

Širdies ritmui sulėtėjus Dominykas nulenkė galvą ir pažvelgė Kasandrai į veidą. Ši stebeilijo į jį su nuostaba, žvilgsniu išduodama negalinti patikėti, kad taip greitai pasiekė dar vieną orgazmą. Nors negalėjo iki galo tikėti šia moterimi, Dominykas visiškai suprato jos jausmus. Jis apsisprendė gyventi bent dėl tokių trumpų akimirkų – imti tai, ką ji duos, ir duoti geriausia, ką pats galėjo duoti. Kol bus budrus ir nepamirš tikimybės, jog juo gali būti manipuliuojama, Kasandrai nepavyks jo apvynioti aplink pirštą.

Jos akys nukrypo į Dominyko krūtinę, tarsi vėl vengdamos žvilgsnio.

– Mes nenaudojome jokios apsaugos priemonės, – ji vos girdimai sušnabždėjo.

Dominyko skrandis susitraukė. Tokia mintis ir jam šmėkštelėjo.

– Jau vėlu. Pasikalbėsime apie tai rytoj, – pasakė ir išlipęs iš lovos pakėlė ją ant rankų.

– Kur dabar?

– Į dušą, – atsakė žingsniuodamas į vonios kambarį. Pastatęs Kasandrą ant žemės, atsuko karštą vandenį. – O paskui... – pradėjo ir įsisiurbė jai į lūpas, kai atsitraukė, juos supo tiršti garai, – pradėsime viską nuo pradžių.

Penktas skyrius

Išbudinta paukščių čiulbėjimo Kasandra pasirąžė ir staiga prisiminė, kur esanti.

Dominyko lovoje.

Tačiau jo greta nebuvo.

Atsisėdo ir apsidairė aplinkui; pamačiusi per kėdės atlošą permestus savo šilkinius naktinius baltinius, nuraudo. Paskutinį kartą juos matė, kai Dominykas šį drabužėlį vilko per galvą.

O, Dieve.

Pagunda likti lovoje ir dar kartą mintimis išgyventi praėjusios nakties palaimą buvo be galo stipri, tačiau motiniškas instinktas reikalavo pažiūrėti, kaip laikosi Nikolė. Nusiklojusi apklotą stvėrė baltinius ir prisidengusi iš priekio per koridorių nutipeno į savo kambarį.

Ne, nuo šiol tai tebūnie Nikolės kambarys. Dominykas nebeleis įvykiams pasisukti atgaline tvarka.

Kasandra turėjo pripažinti, kad ir pati to netroško. Ar per drąsu tikėtis, kad pokyčiai peržengė miegamojo ribas? Ar gali būti, kad nuo šiol gyvenime juodu bus tokia darni pora kaip ir lovoje?

Nikolės lovelė buvo tuščia – tikriausiai Dominykas nusinešė mergaitę į virtuvę pusryčiauti. Išgirdusi iš apačios sklindantį dukters juoką, nurimo. Susidomėjusi, kaip Dominykui sekasi susidoroti su naujai iškepto tėvelio vaidmeniu, greitai palindo po dušu – vien mintis apie naktines maudynes su Dominyku maloniai pakuteno papilvę – ir apsivilko berankovę palaidinę bei keliasluoksnį sijoną, kuris vaikštant šnarėjo aplink kojas. Dar įsisegė žiedo formos auskarus, tad atrodė šiek tiek panaši į čigonę.

Iš virtuvės tarpdurio pamačiusi šiokią tokią netvarką, Kasandra suprato, kad pusryčių ritualą Dominykas jau atliko, patenkinta mergaitė maitinimo kėdutėje žaidė savo mažutėliais žaisliukais.

Dominykas pakėlė akis į Kasandrą, jo ranka, pylusi į puodelį kavos, sustingo. Vyriško dėkingumo kupinas žvilgsnis maloniai suvirpino jos kūną. Juslingos Dominyko akys privertė sudrebėti. Dabar šis vyras žinojo jos kūno paslaptis. Nuo šiol nebegalės nuo jo pasislėpti.

– Labas rytas, – kimiai pasisveikino Dominykas.

– Labas rytas, – atsakė Kasandra ir, norėdama nuslėpti sumišimą, apsimestinai ramiai nuėjo prie Nikolės. – Labas rytas, mieloji, – tyliai pasisveikino su dukra, pakštelėjo mergaitei į viršugalvį, tada pasuko prie pakabinamos spintelės pasiimti puodelio kavai. Privalau likti rami, – įsakė sau. Ji nesileis apimama panikos vien dėl to, kad taip lengvai pasidavė Dominykui, kad atskleidė savo silpnumą. Vien dėl to, kad...

Netikėtai Dominykas pastojo kelią ir prisitraukęs artyn prie savo raumeningo kūno sugrąžino naktinį jaudulį, kurį patyrė suvokusi, kad jis sapnuoja ją. Kasandros kvėpavimas sutankėjo. Niekas negalėjo sujaudinti labiau už žinojimą, kad šio vyro fantazijose ji atlieka pagrindinį vaidmenį.

Dominykas palenkė galvą ir lūpomis įsisiurbė į jos lūpas. Kasandra atsidavė bučiniui taip lengvai, kaip medžio šakos atsiduoda vėjui. Viskas, kas tarp jų vyko, jai atrodė taip teisinga. Taip natūralu.

Ir tai negalėjo ilgai trukti.

Geri dalykai ilgai nesitęsia.

Kasandra nesuvokė, kiek laiko abu stovėjo paskendę abipusėje palaimoje, bet kai Dominykas pagaliau atsitraukė, nedvejodama jį apėjo ir nužingsniavo prie spintelės.

– Kaip matau, jau pamaitinai Nikolę, – Kasandra nerūpestingai tauškėjo, kad nuslėptų tikruosius jausmus. – Ačiū. Kitaip būtų praalkusi.

– Pamaniau, kad mudviem su Nikole laikas artimiau susipažinti, – patylėjęs ištarė jis.

Šie žodžiai Kasandrai nuskambėjo tarsi gražiausia muzika ir nuotaika akimirksniu pagerėjo.

Tačiau pildamasi į puodelį kavos ji prisiminė, kad Dominykas toli gražu nėra iš tų, kurie noriai sklaido susitvenkusius debesis. Jis garsėjo kaip puikus žmonių žinovas, kuris permano ir permato charakterius tiek versle, tiek kasdieniame gyvenime, aišku, išskyrus ją.

Po kurio laiko Kasandra susivokė vis dar svarstanti šią jo savybę, bet jau kitu aspektu. Juk Dominykas ne tik ją neteisingai įvertino. Juk ir Lijamo iki galo neperprato. Dominyko įžvalgumas būtų labai žavinga ir vertinga ypatybė, jeigu tai neturėtų tokios didelės įtakos jai pačiai. Tai puikiai atskleidė jo – rūpestingo brolio ir šeimos saugotojo – būdą ir...

Netikėtai Kasandrą persmelkė aiškumas. Praėjusią naktį Dominykas savo miegamojo duris paliko plačiai atidarytas. Ar gali būti, kad taip pasielgė tyčia? Ar gali būti, kad, nepaisant įjungtos apsaugos sistemos, norėjo likti budrus, jeigu jiedviem su Nikole jo prireiktų? Ar gali būti, kad jas saugojo?

Kasandra nusišaipė iš savęs. Saugojo Nikolę. Juk Kasandra jam tiek nerūpėjo, kad norėtų ją apsaugoti. Dominyko manymu, pati galėjo pasirūpinti savimi. Juk ji nepriklausė Rotams. O Nikolės gyslomis tekėjo jo šeimos kraujas.

Ši mintis dar labiau priartino Kasandrą prie reikalo esmės. Ko daugiau ji gali norėti, jei ne saugumo savo vaikui? Argi svarbu, kad Dominykas apie ją prastos nuomonės? Ji išgers visą šio vyro rūstybės taurę, jei tik dukra bus laiminga ir saugi. Svarbiausia, kad Nikolė bet kokia kaina bus saugoma. Dominyko abejingumas jos saugumui neturi reikšmės. Kasandra ir pati gali savimi pasirūpinti. Jei nereikia nei jo apsaugos, nei...

Mintims ritantis vienai po kitos, ji vos nepaleido iš rankų puodelio, prisiminusi visai kitokio pobūdžio apsaugą. Apsisaugojimą tarp vyro ir moters. Tą, kurią juodu visiškai pamiršo praėjusią naktį ir prisiminė tik tada, kai buvo jau per vėlu.

– Kasandra?

Ši pakėlė akis į Dominyką ir sunkiai nurijo gerklėje įstrigusį gumulą.

– O kas, jeigu aš nėščia?

Jųdviejų žvilgsniai susitiko.

Prieš Dominykui nusukant akis į šalį, Kasandra spėjo pamatyti jas keistai žybtelint.

– Aš neprieštaraučiau.

– Neprieštarautum?

– Žinoma, gal ne iš karto, – atsakė žvelgdamas Kasandrai į akis, – bet po kurio laiko tikrai norėčiau susilaukti poros vaikučių. Tačiau jeigu taip įvyktų dabar, tebūnie.

Kasandra to nenorėjo.

Nenorėjo.

Melagė.

Kad ir kaip atrodė keista, vien nuo minties, kad gali nešioti Dominyko vaiką, vos nepradėjo tirpti.

Paskui staiga suprato, ką tai reikštų. Pastojusi nuo Dominyko, taptų pririšta prie jo visiems laikams. Niekada nebegalėtų jo palikti. Jei juos tesietų Nikolė, kuri jam tik dukterėčia, Kasandra dar turėtų galimybę nuo jo atsitolinti, kad ir nedaug. Netgi galvojo, kad ateityje jiedvi su mergaite galėtų susikurti atskirą gyvenimą, kuriame nebūtų Dominyko. Bet jeigu pastotų... ir susilauktų jo vaiko... jųdviejų santykiai taptų daug sunkiau išardomi. Galimybės pabėgti nebeliktų.

Netikėtai tylą perskrodė užtrenkiamų automobilio durelių garsas, tada dar vienas. Kasdienio gyvenimo vyksmas užgožė Kasandros mintis.

Dominykas susiraukė, praėjęs pro ją nužingsniavo tiesiai į svetainę ir iš ten pro didžiulius langus pažvelgė į lauką.

– Ką matai? – stebėdama nuo virtuvės slenksčio paklausė Kasandra.

– Turime svečių.

– Svečių? Turi galvoje namų tvarkytoją?

– Savo tėvus.

Dominykas nuėjo prie laukujų durų, o Kasandra tik vargais negalais sulaikė atodūsį. Jeigu kada jai ir nesinorėjo matyti savo uošvių, tai būtent dabar. Žinojo, kad jų pasirodymas tegali reikšti nelaimę, todėl prieš nusekdama paskui Dominyką pasiėmė maitinimo kėdutėje sėdėjusią Nikolę.

– Tėti? Mama? – klausiamai pasisveikino Dominykas, Kasandrai žingsniuojant artyn. – Ką čia veikiate?

Dominyko tėvai buvo bebaigią šeštą dešimtį. Jo tėvo stotas ir vyriškas grožis puikiai derėjo prie žmonos grakštumo. Abu kilę iš geriausių Australijos šeimų. Abu grynakraujai australų aristokratijos nariai. Dėl šių savybių pats faktas, kad jie priėmė Kasandrą į savo aplinką, jai atrodė be galo žavus.

Pradžioje.

Laura Rot atrodė įsitempusi žvelgdama į vyriausiąjį sūnų. Pamačius greta jo stovinčią Kasandrą, akys sugriežtėjo, o Kasandros rankos tvirčiau apkabino Nikolę.

Tarsi pastebėjusi šį judesį, vyresnioji moteris nukreipė akis į mergaitę. Jos veidas akimirksniu atsileido.

– O, Dieve, Maiklai, – pratarė užbėgdama mediniais laiptais. – Štai mūsų mažoji anūkėlė, – pasakė tiesdama rankas į Nikolę, ir mergaitė nedvejodama palinko į ją. – Tik pažiūrėk. Taip išaugo per tokį trumpą laiką. Dieve, tokia panaši į tė... – ir Laura pratrūko raudoti.

Pirmasis pajudėjo Dominykas. Paėmė Nikolę iš motinos, o jo tėvas nuskubėjo prie žmonos.

– Liaukis, mieloji. Neverk, – priglaudęs žmoną ramino Maiklas.

Kasandra, klausydama uošvės kūkčiojimo, jautė, kaip pačią varsto skausmo dūriai. Nė vienam tėvui ar motinai neturėtų būti leista išgyventi vaiko netekties.

– Mama, kodėl jūs čia? – šiurkščiai subambėjo Dominykas.

Laura ir toliau šniurkščiojo įsikniaubusi į vyro krūtinę. – Privalėjome atvykti, – grėsmingu balsu prabilo tėvas, ir Kasandra pastebėjo, kaip Dominykas įsitempė. Maiklas padavė žmonai nosinaitę. – Gal eime į vidų, mieloji?

Laura trūkčiodama įkvėpė ir šluostydamasi ašarotas akis atsitiesė.

– Jau viskas gerai, brangusis. Nesitikėjau taip sureaguoti pamačiusi Nikolę, – pasakė ji, o jos akys vėl pritvinko ašarų.

– Gal išvirti kavos? – pasiūlė Kasandra. – O gal jūs išalkę? Ar jau pusryčiavote?

– Užkandome pakeliui, – mandagiai atsakė Maiklas. – Tačiau kavos mielai išgertume, – pridūrė ir abu su Laura patraukė į vidų.

Dar akimirką Kasandra pastovėjo prie durų, tada nusekė paskui visus į namo gilumą. Dominykas nešė Nikolę pasisodinęs ant klubo, jo veidas ir vėl buvo neįskaitomas. Nelabai geras ženklas, – pagalvojo Kasandra, tačiau nebuvo tikra, ką tai reiškia. Suvirpėjo. Ir ką ji bandė apgauti? Praėjusios nakties įvykiai miegamajame nė per nago juodymą nepakeitė šio vyro nuomonės. Dominykas nemėgo jos ne mažiau negu jo tėvai.

– Užkaisiu kavos, – sumurmėjo Kasandra, kai vyresnioji pora įsitaisė svetainėje. Pasuko į virtuvę. Dingus iš jų akių bus lengviau.

– Palauk, – staiga pasigirdo Maiklo balsas. – Pirmiausia norime abiem kai ką pasakyti.

Kasandra metė žvilgsnį į savo vyrą. Dominykui pritariamai linktelint pastebėjo, kaip virptelėjo jo žandikaulio raumuo; įkėlęs Nikolę į žaidimo aptvarą vos už kelių pėdų, jis atsistojo priešais atvirą ugniakurą. Kasandra įsitaisė krėsle. Dominyko tėvai sėdėjo vienas šalia kito ant ilgos kušetės, Lauros ranka ilsėjosi Maiklo delne.

– Klok, tėti.

Maiklas linktelėjo, jo išvaizda spinduliavo ryžtą.

– Gerai. Kaip matai, namo grįžome anksčiau negu planavome. Tiesą sakant, praėjusią naktį. Tad gali numanyti, kaip nustebome, kai Adamas pranešė apie jūsų vestuves.

Dominykas tvirčiau suspaudė lūpas.

– Jis turėjo man paskambinti.

– Paprašėme to nedaryti, – paaiškino Maiklas. – Norėjome pasikalbėti su tavimi akis į akį.

– Kodėl? Ar kas nors atsitiko? – abejingai kilstelėjęs antakį pasidomėjo Dominykas.

– Taip, kai kas negera, – atšovė Maiklas. – Adamas papasakojo apie testamentą. Sakė, kad taip pasielgei prašomas Lijamo.

– Tai tiesa.

– Žinoma, tai pagirtina, sūnau, tačiau mudviem su tavo motina atrodo, jog vertėjo šiek tiek palaukti. Nebuvo reikalo stačia galva pulti į santuoką su Kasandra. Tikrai būtume sugalvoję, kaip išsisukti. Po galais, juk tam ir yra teisininkai.

Kasandra sunkiai gaudė orą. Lijamui sergant uošviai su ja elgėsi šaltai, bet tokia atvira neapykanta skaudino. Akivaizdu, kad juodu nebūtų išdygę prie durų, jeigu Dominykas būtų vedęs bet kurią kitą moterį pasaulyje.

Kasandros akys nukrypo į vyrą, ieškodamos šio veide bent menkiausių apgailestavimo dėl skubotos santuokos požymių. Kad ir kaip būtų keista, tematė atšiaurumą ir užsispyrimą – neįtikėtina – dėl tokio tėvų elgesio. Iš jo sklindantis atviras priešiškumas... baugino.

– Kasandrą vedžiau ne dėl to, kad taip reikėjo, – iš Dominyko balso buvo aišku, jog neketina nusileisti.

Maiklas išsižiojo kažką sakyti, bet sučiaupė lūpas, tarsi rinkdamasis naują taktiką.

– Paklausyk, žinome, kad taip pasielgei dėl Nikolės, bet... – Mudu su Kasandra savo noru žengėme šį žingsnį, – nutraukė tėvą Dominykas. – Nė neabejokite.

– Tačiau, mielasis, šią santuoką galėtum panaikinti, – skubėjo įsiterpti Laura, nesitikėdama, kad juodu jau bus spėję permiegoti. – Mielai sumokėtume šiai moteriai dosnią sumelę. Tų pinigų pakaktų padengti visiems nuostoliams, kuriuos ji patirtų dėl Lijamo testamento.

Lauros žodžiai buvo tarsi aštrus dūris Kasandrai į širdį. Visi kalbėjo taip, tarsi jos nė nebūtų kambaryje, ką jau kalbėti, kad Lauros žodžiai žeidė. Ilgiau šios šeimos nebegalėjo pakęsti.

– Tai dabar tapau perkama moterimi! – pašokusi Kasandra sušuko.

– O ar tokia nebuvai lig šiol?

– Negaliu patikėti, kad taip pasakei, Laura, – Kasandra staigiai įkvėpė.

Dominyko motina bent jau buvo gana taktiška susigėsti.

– Aš...

– Užteks, – tyliai, bet šiurkščiai nutraukė Dominykas. – Mama ir tėti, paklausykite. Visai nesvarbu, ar jums patinka, ar ne, Kasandra dabar mano žmona. Verčiau susitaikykite su tuo arba...

– Arba kas, sūnau? – pasišiaušė tėvas.

Du stiprūs vyrai.

– Tėti, neversk manęs rinktis, – apniukusiu žvilgsniu perspėjo Dominykas. – Didžiausias mūsų visų rūpestis – Nikolė. Jei norite dalyvauti mergaitės gyvenime, privalote išmokti sutarti su jos motina.

Išgirdę tokius žodžius visi tylėjo ištikti šoko.

– Dominykai, ji nuteikė prieš mus Lijamą, – skausmo perkreiptu veidu prašneko Laura. – O dabar nuteikinėja ir tave.

– Aš nenuteikinėjau Lijamo, – žioptelėjusi paprieštaravo Kasandra. – Nedarau to ir dabar, – subambėjo negalėdama patikėti savo ausimis. Matė, kaip Dominykas purto galvą, tarsi liepdamas nesikišti. O, Dieve. Nejaugi jai net neleidžiama apsiginti prieš šiuos žmones?

– Gal geriau išvirk kavos, – pasiūlė Dominykas.

– Bet...

– Eik virti kavos, Kasandra, – įsakmiai paliepė Dominykas. – Prašau.

Tik pastarasis žodis privertė paklusti. Žvilgtelėjusi į žaidimo aptvare smagiai žaidžiančią Nikolę, Kasandra išėjo iš kambario, nerasdama jėgų pakelti akių. Tai buvo neįmanoma.

Virtuvėje Kasandra automatiškais judesiais pripildė kavinuką ir spragtelėjo jungiklį. Paskui priėjo prie stumdomųjų durų, kurios vedė į vidinį kiemą, ir įsistebeilijo į baseiną. Girdėjo iš svetainės sklindančius balsus, tačiau nenorėjo žinoti, apie ką kalbama jai už nugaros. Dabar buvo aišku, kas apie ją manoma.

Tokie santykiai juos siejo ne visada. Šitai pripažinti Kasandrai buvo sunkiausia. Jeigu Lijamo tėvai būtų buvę prieš ją nusiteikę nuo pat pradžių, jei nebūtų stengęsi jai padėti pasijusti šeimos nare... Jeigu Kasandra nebūtų nuo pat pradžių jų karštai pamilusi... dabar nebūtų taip sunku. Ji mylėjo Laurą ir Maiklą, todėl jautėsi išduota.

Dar blogiau, kad jie akivaizdžiai jautėsi taip pat. Kaltino ją dėl daugybės dalykų, o ji dėl visko tegalėjo kaltinti Lijamą. Dėl to, kad šis nuo pat pradžių pavydėjo jai gražių santykių su jo tėvais. Dėl to, kad vėliau naudojosi kiekviena proga savo tėvams atskleisti ją iš blogosios pusės. Dėl to, kad norėjo, jog Kasandra susilauktų jo vaiko, o paskui nusišalino, užsispyrė numirti tėvų namuose. Ir pagaliau dėl to, kad privertė ją ištekėti už savo brolio.

Tam, kad Nikolė gautų Rotų šeimos vertą auklėjimą? Ar tam, kad paverstų jos gyvenimą kančia?

– Ar kava jau paruošta?

– Ką? O, taip, – Kasandra atsisuko.

Dominykas žiūrėjo nuo virtuvės durų, jo akyse spindėjo kažkas žodžiais neapibrėžiama.

– Ar gerai jautiesi?

– Žinoma, – atsakė vis dar stovėdama tarsi įbesta ir stengdamasi suimti save į rankas. Vos prieš kelias minutes jo tėvai smarkiai įskaudino, ir Kasandrai nebuvo lengva to nepaisyti.

– Apgailestauju dėl tėvų pasakytų žodžių.

Kasandra sumirksėjo. Jautėsi dėkinga, kad Dominykas užstojo prieš savo tėvus, nuoširdžiai dėkinga, tačiau taip jis elgėsi ne dėl jos. Toli gražu ne dėl jos. Nors juodu su Dominyku praėjusią naktį ir mylėjosi, jo nuomonė nepakito. Kasandra abejojo, ar jis apskritai kada nors pasikeis.

Pajutusi, kad pyktis padeda atgauti pusiausvyrą, pakreipė smakrą.

– Kodėl? Juk ir pats taip pat manai.

Jo žandikauliai įsitempė. Mėlynų akių žvilgsnis tapo šaltas.

– Šiuo atveju mano nuomonė nesvarbi. Kasandra, aš vedžiau tave, mudu ir toliau būsime vyras ir žmona. Todėl šia tema daugiau nebekalbėkime.

Jai net skrandį sutraukė pagalvojus apie aplinkybes, kuriomis viskas taip susiklostė. Kasandra turėjo pripažinti, kad jos padėtis niekada nepasikeis.

– Netrukus atnešiu kavos, – pasakė skubiai linktelėjusi galva.

Dar akimirką pamėginęs atremti jos žvilgsnį, Dominykas apsisuko ir grįžo į svetainę. Kasandrai pagaliau kažkaip pavyko prisiversti pajudėti iš apmirimo taško. Ji privalėjo paruošti kavą ir grįžusi į nelemtą svetainę vėl stoti akis į akį su atviru priešiškumu, kokio nė nebuvo įsivaizdavusi egzistuojant. Dieve švenčiausias! Ir ką gi ji padarė, kad to užsitarnautų?

Kasandra prisiminė Nikolę. Nesvarbu, ar už Dominyko ištekėjo sava valia ar ne, dėl dukters šis poelgis buvo teisingas. Ji užtikrino prigimtinę Nikolės teisę. Jos dukra augs Rotų šeimos nare. O jeigu Lijamo tikslas buvo tuo pasinaudojant paversti žmonos gyvenimą pragaru, ji kaip nors susidoros.

Ji visada susidorodavo.

Ir visada susidoros.

Grįžusią į kambarį Kasandrą Laura pasitiko nenatūralia šypsena.

– Norėčiau atsiprašyti dėl to, ką pasakiau, Kasandra. Mano žodžiai buvo netinkami.

Ji vos neišmetė iš rankų padėklo. Suvokusi, kad tai Dominykas privertė motiną atsiprašyti, persimetė žvilgsniu su vyru. Kad ir kaip ten būtų, dėl šio mažo mandagumo poelgio ji pasijuto geriau.

– Ačiū, Laura.

– Man irgi nederėjo taip kalbėti, – pratarė Maiklas, o įtampa jo veide Kasandrai priminė Dominyką. – Aš taip pat norėčiau atsiprašyti.

– Ačiū, Maiklai, – kuo atsainiau linktelėjusi padėkojo Kasandra, džiaugdamasi, kad gali savo dėmesį nukreipti bent į kavos pilstymą. Nenorėjo, kad jie matytų akyse besitvenkiančias ašaras. Troško vėl tapti su jais draugais, tačiau negalėjo leisti jiems to suprasti.

Kai kava buvo išpilstyta, pirmasis prakalbo Dominykas.

– Tai kokie tolesni šiandienos planai, tėve?

– Ar jau mėgini mūsų atsikratyti, sūnau? – vos šyptelėjęs paklausė Maiklas.

– Visai ne, – nusišypsojęs atsakė Dominykas. – Tik ketinau pasiteirauti, ar nenorėtumėte likti priešpiečių.

– Ačiū, tačiau mudviem su tavo mama reikia kuo greičiau grįžti į Melburną, – papurtęs galvą pasakė Maiklas.

Kaip tik tuo metu Nikolė kažką sučiauškėjo, ir visų akys nukrypo į žaidimo aptvarą, kur mergaitė smagiai žaidė savo žaisliukais. Ji atrodė tokia miela, kad Kasandros širdis akimirksniu prisipildė meilės.

– Tik pažiūrėkite į tą mažutėlę, – džiaugėsi Laura, statydama puodelį ant kavos stalelio. – Būtinai turiu ją pamyluoti. Aš... – norėjo dar kažką sakyti, bet pamėginusi atsistoti akimirksniu išbalo ir susmuko ant kušetės.

– Mama? – susirūpinęs pakilo Dominykas.

– Mieloji, tu visiškai balta.

– Man viskas gerai, – visus sustabdydama ištiesė ranką Laura. – Tik netikėtai pajutau silpnumą.

– Ar tikrai gerai jautiesi? – Maiklas susiraukė.

– Neišpūskime šio reikalo, mielasis, – nurijusi seiles paprašė jo žmona. – Man viskas gerai.

– Dabar jau atgavai rausvumą, – pasakė Dominykas, susirūpinęs stebėdamas motiną. – Mama, tau tiesiog visko per daug. Primygtinai reikalauju, kad liktumėte iki rytojaus ryto.

– Ak, bet...

– Jokių bet. Juk net dvi valandas važiavote. Nėra reikalo apsisukti ir tuojau pat leistis atgal.

– Dominykas teisus, – patvirtino Maiklas. – Man irgi atrodo, kad kelionė atgal tave tik dar labiau išvargintų. Be to, ir man reikia pailsėti, nes savo vairuotoją palikome namie, – pridūrė. – O ir lagaminėlį su visais nakčiai reikalingais reikmenimis turime.

– Tačiau nenorime trukdyti, – prikandusi lūpą pasakė Laura.

– Netrukdysite, – išgirdo save sakant Kasandra; ji kuo nuoširdžiausiai nenorėjo išleisti uošvės į ilgą kelią žinodama, jog šioji prastai jaučiasi. – Čia apstu miegamųjų.

– Ačiū, – pilnomis ašarų akimis sumurmėjo Laura.

Maiklą taip pat užplūdo palengvėjimas, ir jis jau švelnesniu žvilgsniu pažvelgė į Kasandrą.

– Taip, ačiū.

Kasandra nulenkė galvą, jos širdis suvirpėjo. Netikėtai suvokus, jog Laura ir Maiklas nė nenumano juodu su Dominyku kartu praleidus naktį, sentimentalumas išsisklaidė kaip rūkas. Ji jaustųsi labai nesmagiai, jeigu tiesa dabar iškiltų aikštėn.

– Einu į viršų paieškoti tinkamo miegamojo, – pasakė ir nė nežvilgtelėjusi į Dominyką nuskubėjo laiptais aukštyn.

Pirmiausia jai rūpėjo patikrinti, ar praėjusią naktį nepaliko savo drabužių Dominyko kambaryje. Jo tėvai, žinoma, turės apsiprasti su mintimi, kad Kasandra ir jų sūnus miega vienoje lovoje. Tačiau dar ne dabar. Velniai griebtų, gal pats Dominykas daugiau nebenorės su ja miegoti. Ji kažkodėl vis tikėjosi, kad norės. Nuo taip netikėtai užklupusių minčių užgniaužė kvapą.

Didesnis miegamasis tolimiausiame koridoriaus gale kuo puikiausiai tiks vyresniajai porai. O Dominyko kambaryje vienintelis ženklas, kad ji čia miegojo, buvo dviejų galvų įspaudai pagalvėse. Stengdamasi nustumti šalin prisiminimus apie kartu praleistą naktį, Kasandra skubiai ištiesino patalynę.

Tyliai uždariusi duris apsigręžė eiti ir netikėtai pamatė tiesiai už savęs stovintį Dominyką. Iš netikėtumo vos nepašoko į orą.

– Ko nors ieškai? – lipšniai paklausė vyras.

– Na... ne, – beprotiškai spurdančia širdimi atsakė Kasandra. – Tik norėjau įsitikinti...

– Kad neliko įkalčių?

– Jei taip nori, – jausdama, kaip jos veidą nutvieskia raudonis, atsakė Kasandra.

Tarsi karščiausias laužas tarp jų akimirksniu įsiplieskė aistra.

– O taip, labai noriu, – sumurmėjo jis, žengdamas artyn.

– Dominykai, aš...

Iš apačios atsklidę garsai nutraukė jų intymumo akimirką, ir tai buvo tik į gera. Dominykas buvo toks puikus meilužis, kad ji ir vėl norėjo mėgautis jo glėbyje. Pagalvojusi apie jį Kasandra tirpo tarsi pavasarinis sniegas. Tačiau ji privalėjo atsitraukti ir laikytis saugiu atstumu. Dominykas jau ir taip per daug giliai įsiskverbęs į jos gyvenimą, ir ji jautėsi pavojingai pažeidžiama, leisdama jam tapti kuo nors daugiau, negu norėjo.

Laimė, vyras buvo atgavęs šaltakraujišką laikyseną.

– Atėjau padėkoti, kad paskatinai mano tėvus pasilikti.

– Taip atrodė išmintingiausia.

– Galėjai išsiųsti juos į motelį.

– Ne, – paprieštaravo Kasandra. Tokia mintis nė nebuvo šovusi į galvą, o jeigu ir būtų, niekada negalėtų sau leisti taip pasielgti.

– Elgeisi maloniau, negu jie užsitarnavo.

– Juk jie – Nikolės seneliai, – nustebinta Dominyko žodžių tarė moteris. – Privalau elgtis maloniai.

– Ne. Neprivalai.

– Kieno tu pusėje, Dominykai? – suraukusi kaktą paklausė Kasandra.

– Niekieno, – jis patylėjęs atrėžė ir nuėjo.

§

Priešpiet atvyko namų prižiūrėtoja, kad išvalytų namelį, prikrautų į šaldytuvą šviežio maisto. Laura jautėsi daug geriau ir pasiūlė važiuoti į miestelį, nes jai reikėjo nusipirkti keletą daiktų.

Automobiliu greitai įveikę nedidelį atstumą iki Lorno, visi drauge pasivaikščiojo po centrą. Suvokusi, kad Dominyko tėvų akivaizdoje negalės dėvėti atviro bikinio, Kasandra pasinaudojo proga ir nusipirko vienos dalies maudymosi kostiumėlį, paskui visi papietavo prabangiame restorane.

Kai grįžus namo Kasandra norėjo paguldyti Nikolę pietų miego, Laura primygtinai reikalavo leisti jai užnešti mergaitę į viršų. Kasandra negalėjo nepastebėti pasitenkinimo uošvės akyse šiai įsitikinus, kad marti gyvena viename kambaryje su dukra, o ne su Dominyku.

Laimė, Laura nieko apie tai nesakė; netrukus jiedvi persirengė maudymosi kostiumėliais ir prisijungė prie vyrų sode prie baseino. Vasaros saulė turėjo atpalaiduoti. Tačiau Kasandra toli gražu nesijautė atsikračiusi įtampos, ypač matydama, kaip srūva vanduo nuo lipančio iš baseino Dominyko kūno. Nors stengėsi nežiūrėti, šlapio vyro vaizdas jai atrodė be galo seksualus. Tą ji patyrė praėjusią naktį abiem maudantis po dušu. Vien nuo tokių prisiminimų moters oda pašiurpo.

Prieš Dominykui užsidedant akinius nuo saulės, Kasandra pažvelgė jam į akis ir suprato, kad seksualu yra net tai, kaip vyras žiūri į jam patrauklią moterį. Dominykui greitomis nužvelgus ant gulto gulinčią Kasandrą vientisu jūros žalumo maudymosi kostiumėliu, jos širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Ji pati nustebo, kad maudymosi kostiumėlis, kuris parduotuvėje atrodė ganėtinai santūrus, dabar tarsi rėkte rėkė Dominykui: Sugundyk mane! Kasandra spėjo, kad jeigu ne tėvai, jis taip ir pasielgtų.

Likusi popietė slinko labai lėtai, nors visi nekart rodė vienas kitam didelį geranoriškumą. Juos siejo tik Nikolė; mergaitei nubudus, seneliai labai džiaugėsi galėdami pabendrauti su mažyle.

Galiausiai Laura pasijuto pavargusi ir nuėjo prigulti, o Dominykas ir Maiklas nutarė pažaisti šachmatais, vis užmesdami akį į Nikolę, kol jos mama ruošė vakarienę. Saulei leidžiantis, Kasandra pajuto, kad Dominykas tampa vis labiau įsitempęs. Jai iš malonumo nugara ėjo pagaugais žinant, kad šis vyras jos geidžia, tačiau kaip įmanydama slėpė tikruosius jausmus. Buvo tikra, kad šiąnakt, tėvams miegosiant po vienu stogu, juodu su Dominyku nesimylės, bet kaip bus rytoj, kai jie išvažiuos? Ar jis vis dar geis jos? Ar ji pati geis jo? Dieve padėk, bet jos atsakymas tikrai bus teigiamas!

Vėliau visi susėdo žiūrėti filmo, o jam pasibaigus Laura su Maiklu nuėjo ilsėtis. Kasandra nusprendė, kad nepajėgs likti apačioje su Dominyku, todėl nusižiovavo ir pasakė traukianti į lovą.

– Eime drauge pažiūrėti, kaip ten Nikolė, – jis atsistojo.

– Na... gerai, – Kasandra sumirksėjo.

Lipant į viršų oras tarsi sproginėjo nuo susitvenkusios įtampos. Kasandra ją jautė kiekviename žingsnyje, tačiau abiem palinkus virš Nikolės lovelės ir žiūrint į miegantį kūdikį jis neištarė nė žodžio. Paskui Dominykas pakėlė galvą ir pažvelgė į Kasandrą; jis tyrinėjo moters veidą, o ši tuo tarpu nepajėgė net kvėpuoti. Manė, kad atsisveikindamas mėgins pabučiuoti.

Tačiau Dominykas neperspėjęs pasuko prie durų.

– Labanakt, – gergždžiančiu balsu tepasakė jis.

Nurijusi nusivylimą Kasandra liko stovėti kaip įbesta, suvokdama, kad taip geriausia.

– Labanakt, – atsakė ir nuėjo į lovą.

Naktis buvo nerami. Kasandra niekaip negalėjo liautis įsivaizdavusi Dominyko, neramiai besivartančio nuo šono ant šono savo kambario lovoje, negalinčio pamiršti praėjusios nakties glamonių. Todėl kai kitą rytą nešina Nikole įėjo į virtuvę ir išvydo po jo akimis juodus ratilus, pajuto saldaus keršto skonį. Ji bent jau ne vienintelė išgyvena nuovargį ir įtampą.

Laura su Maiklu taip pat buvo virtuvėje ir atrodė gerai pailsėję. Pamatę Kasandrą, abu ėmė šokinėti aplink Nikolę, bet po pusryčių jų santykiai su Kasandra vėl tapo oficialūs. Prisiminus, kad turi grįžti į Melburną, jų atmintyje tarsi iškilo ir tai, ką bloga ji neva padarė Lijamui. Dėl neteisybės Kasandrai suspaudė širdį. Ji niekada nelaimės. Tik ne prieš Dominyką. Ne prieš uošvius.

Įdienojus pabučiavę Dominyką ir Nikolę, tačiau išvengę artimo atsisveikinimo su Kasandra, Laura su Maiklu išvažiavo, o jų marti žiūrėjo į tolstantį automobilį širdyje jausdama ir palengvėjimą, ir neviltį. Kažin ar bent vienas jų dar kada nors pakštelės jai į skruostą.

Dominykas sujudėjo, ir Kasandros mintys apie uošvius nutolo. Likusią savaitės dalį šiame namelyje vieninteliai suaugusieji bus juodu su vyru. Ar jie dar mylėsis? Dabar jo niekas negali sulaikyti.

Nikolė ėmė muistytis.

Niekas... išskyrus Nikolę.

– Privalau šiek tiek padirbėti, – subambėjo Dominykas ir pasuko į darbo kambarį. Staiga sustojo. – Ar judvi su Nikole susitvarkysite?

Kasandra nustebo, kad jis to paklausė.

– Taip, – linktelėjo.

Po valandos Dominykas vis dar kiūtojo darbo kambaryje. Kasandra jau buvo spėjusi sutvarkyti virtuvę ir pažaisti su Nikole, dabar ruošėsi ją guldyti popiečio miego. Dukrai užmigus, nusprendė paskaityti knygą prie baseino. Neturėdama pakankamai drąsos apsivilkti bikinį ar vientisą maudymosi kostiumėlį, vasarinę suknelę pakeitė šortais ir ant kaklo surišama palaidine.

Po penkių minučių išsitiesė ant gulto vidiniame kieme. Žinojo, kad Dominykas ją mato iš savo darbo kambario, nes pastebėjo jį stovintį prie lango ir kalbantį mobiliuoju telefonu. Net per atstumą jautė deginantį žvilgsnį.

Atsivertusi knygą Kasandra apsimetė skaitanti, tačiau nesuprato nė žodžio. Širdis daužėsi kaip pašėlusi, o akys tematė išsklidusią dėmę. Pirmą meilės naktį Dominykas ją visiškai užkariavo, o ką tik lange matytas žvilgsnis aiškiai bylojo, kad šis vyras ir vėl jos geidžia. Kasandra taip pat jo troško, nors ir aiškiai suvokė, kad jos situacijoje tai didelė silpnybė ir trūkumas. Geismas augo jau nuo praėjusio ryto.

Praėjus dešimčiai minučių, Dominyko vis dar nebuvo. Gal ji klaidingai suprato tą žvilgsnį pro langą? Kasandra pakilo nuo gulto ir nušlepsėjo į virtuvę ruošti priešpiečių.

Apžiūrinėjant produktus šaldytuve, už nugaros kažkas sukrebždėjo. Moteris išsitiesė ir atsisuko. Tarpduryje stovėjo Dominykas. Jo akyse liepsnojo aistra. Nieko nesakydamas priėjo artyn ir įsisiurbė Kasandrai į lūpas.

Bučinys degino tarsi įkaitinta geležis, o lūpos gardžiavosi taip, tarsi būtų badavusios ne vienerius metus. Ją svaigino toks stiprus vyro geismas, toks didelis noras ją turėti, jo liežuvio skonis.

Aksomas prie aksomo.

Pristūmęs Kasandrą prie vėsaus šaldytuvo durelių, Dominykas pradėjo švelniai kandžioti jos odą tarp raktikaulio ir peties linkio. Ji užuodė švelnų citrusinį losjono po skutimosi aromatą. Šis aromatas, sumišęs su paties Dominyko kūno kvapu, pasiekė jos juslių smegenų centrus.

Dominyko lūpos grįžo atgal, ir Kasandra, pasiruošusi jį sutikti ir atsiduoti, pasuko galvą prieš jam spėjant pasiekti. Vyras puolė ją tarsi išalkęs žvėris.

Dominyko rankos klaidžiojo po visą jos kūną, bet tik jam atitraukus lūpas ir pažvelgus į nėriniuota liemenėle pridengtas krūtis Kasandra suprato, kad jis jau spėjo atrišti raštelį ant kaklo. Palaidinė nuslinko iki juosmens, viršutinę kūno dalį dengė tik juoda liemenėlė be petnešėlių; ryški dienos šviesa ją puikiai apšvietė, todėl Dominyko žvilgsnis galėjo mėgautis jaudinančiomis detalėmis.

– Tu tokia graži, – kimiai tarė jis ir atsegęs liemenėlę suėmė krūtis delnais. Kasandra tyliai sudejavo, jo nykščiai ėmė žaisti speneliais, gniaužydami tol, kol tie sustandėjo iki sprogimo ribos. Jo pirštai glostė prityrusiai, sukdami ratus apie rudus iškilumus, ir kūno dilgčiojimas iki pat kojų pirštų galiukų ją varė iš proto. Tai buvo didžiausias kankinimas.

Vyras atitraukė rankas, ir Kasandrai norėjosi šaukti, kad jis nesiliautų, tačiau rankos tik nuslydo prie liemens ir nusmaukė palaidinę žemiau juostos. Tokiu pačiu švelniu slidžiu judesiu, kokiu glostė spenelius, Dominykas ėmė glamonėti jos klubus; kad ir kaip būtų keista, Kasandrą užplūdęs jaudulys ne mažiau svaigino. Jo akys įdėmiai stebėjo moters veidą.

Kasandra jautė, kaip jo pirštai užlenda už šortų ir nusmaukia juos žemyn, o pats jis leidžiasi paskui traukdamas ir kitus drabužius, taip pat ir aukštai kirptas apatines kelnaites, palikdamas ją nuogut nuogutėlę.

Akimirką moters širdis apmirė.

Kasandra matė, kaip Dominyko galva prigludo prie jos pilvo, jautė, kaip jo lūpos prisilietė prie jos bambos. Ji sudejavo. Tačiau ši dejonė toli gražu neprilygo tai, kurią netrukus nevalingai išspaudė Dominykui pradėjus bučiuoti šakumą.

Lengvais švelniais bučinukais, vis giliau ir arčiau esmės. – A... ką darai? – sudrėkinusi lūpas sudejavo Kasandra.

Netrukus suprato. Dar po akimirkos jau tirpo nuo jo liežuvio šilumos ir drėgmės.

Aksominė ugnis.

Šeštas skyrius

Likusias dienas jie vaikštinėjo paplūdimiais, grožėjosi Erskino kriokliais. Vėl važiavo Didžiuoju vandenyno keliu į Apolo įlanką, paskui dar toliau – iki Otvėjaus kyšulio, kur buvo vienas seniausių Australijos švyturių. Vakarais žiūrėjo filmus, lošė kortomis arba žaidė šachmatais.

Dominykas buvo teisus, kad ši savaitė Kasandrai išeis į naudą. Nors tarp jųdviejų tvyrojo įtampa, moteris, būdama toli nuo miesto ir visko, kas priminė Lijamą, kasdien jautėsi vis mažiau įsitempusi.

Dominykas taip pat atrodė ramesnis, tačiau retsykiais moteris pagaudavo jį stebint tolimu žvilgsniu. Nereikėjo daug spėlioti kodėl. Dominyko nuomonė apie ją nepasikeitė. Net jei ir pasikeitė, tai labai nedaug. Gal dabar, žinodamas apie Kasandros vaikystę, šiek tiek geriau ją suprato, tačiau net tokia praeitis jo akyse negalėjo pateisinti noro gyventi dėl materialinių vertybių ir tariamo romano. Be to, Dominykas vis dar pyko dėl to, kaip Kasandra, jo manymu, pasielgė su Lijamu. Ir jis toli gražu nesiruošė leisti šiam jausmui nepastebimai išblėsti.

Kasandra turėjo pripažinti, kad anksčiau jai beveik nerūpėjo, ką Dominykas apie ją mano. Buvo per daug užsiėmusi Nikole ir Džo, todėl stengėsi negalvoti apie savo ir Dominyko ateitį. Tačiau dabar buvo skaudu. Giliai širdyje tikėjosi, kad ilgainiui jis nustos kreipti dėmesį į juos skiriančius nesusipratimus ir netgi ją pamėgs, o ne tik geis jos kūno. Tačiau akivaizdu, kad jis Kasandros per daug nemėgo. O toks Dominyko požiūris gražios ateities nežadėjo.

§

Galiausiai medaus mėnuo baigėsi, ir pirmadienio rytą jie išsiruošė atgal į Melburną. Atostogos buvo malonus ir labai reikalingas atokvėpis, tačiau artėjant prie miesto Kasandra jautė augančią įtampą.

Grįžus reikės sutvarkyti daugybę reikalų, o dar artėja Kalėdos – iki jų liko mažiau negu dvi savaitės. Šeimai ši šventė bus liūdna, todėl Kasandra niekam nė nepriminė, jog ketvirtadienį jos gimtadienis. Ji jaustųsi laiminga, jeigu apie gimimo dieną niekas nė neužsimintų. Kasandrai neatrodė tinkama švęsti tokiu metu.

Dar reikės atlaikyti žiniasklaidos spaudimą, nors, laimė, Maiklo ryšiai padėjo prislopinti visuomenės susidomėjimą Kasandros ir Dominyko santuoka. Žiniasklaida tikrai ne visada tokia jautri, o jų reportažai ir straipsniai puikiai atspindėjo pagarbų visuomenės požiūrį į Rotų šeimą, bent jau ligi šiol.

Žinoma, reikės paskambinti ir seseriai Penei, sutvarkyti reikalus slaugos namuose. Tai ketino padaryti jau rytoj, Dominykui grįžus į darbą. Kasandrai beliko melstis, kad dėl Lijamo jai skirtos nuosavybės dalies netektų kreiptis į savo vyrą. Kol kas į jos banko sąskaitą nepervesta nė cento.

Į Sandringamą atvyko vidurdienį. Nesta iš karto ėmėsi kraustyti lagaminus, o Dominykas nusivedė Kasandrą ir Nikolę aprodyti naujųjų namų.

Tai buvo įspūdingas svajonių namas. Su žėrinčia virtuve ir moderniais baldais. Platūs svetainės langai atsivėrė į nuostabius sodus. Baseinas ir teniso kortai kvieste kvietė lankytojus, o gimnastikos salėje buvo visa naujausia sporto įranga.

Viršuje įrengti prabangiausi miegamieji, o didžiausiame netgi buvo balkonas su vaizdu į įlanką. Užteko pažvelgti Dominykui į akis, ir Kasandra akimirksniu suprato, kad sūkurine vonia jie naudosis visaip kaip tik įmanoma.

Leidžiantis laiptais jos skruostai kaito, tačiau iki vėlyvųjų pietų atvėso. Baigus pietauti, Nikolė buvo paguldyta popiečio miego, o Dominykas išsiruošė į biurą mieste pasikalbėti su Adamu. Nesta išskubėjo virti vakarienės.

Kasandra liko viena.

Tą akimirką jai tapo aišku. Štai ir viskas. Šitoks bus jos gyvenimas. Jie grįžo į realų pasaulį, ir nuo šiol kiekviena diena bus tokia pati. Ji ir toliau bus žmona trofėjus, o antrasis jos vyras bus užsiėmęs kaip ir pirmasis. Viskas bus kaip su Lijamu iki šiam susergant. Lijamas buvo labai populiarus žmogus, todėl Kasandra bent jau galėdavo rengti priėmimus. Dominykas uždaresnis. Kol kas ji nežinojo, ko tas iš jos tikisi visuomeniniu atžvilgiu.

Suirzusi Kasandra suvokė, kad negali sėdėti ir tiesiog stebėti, kaip pro šalį bėga valandos. Nors jai patiko būti motina ir leisti laiką su Nikole, norėjo turėti užsiėmimą ir sau, tegu tik porą valandų per savaitę.

Kokį nors.

Bet kokį.

Darbas ne visą dieną? Savanoriška veikla? Juk ji net automobilio neturi, nes Lijamas primygtinai reikalavo, kad ją vežiotų vairuotojas. Padėtis nepasikeitė net jam sužinojus apie ligą. Tiesą sakant, samdomas vairuotojas buvo tikras išsigelbėjimas, kai teko nuolat važinėti į ligoninę dėl gydymo, o vėliau lankyti mirštantį vyrą jo tėvų namuose.

Kasandra giliai įkvėpė ir prisakė sau nepanikuoti. Juk nėra amžiams įkalinta šiame name. Visada yra išeitis. Banko sąskaitoje dar turi keturis šimtus dolerių, jų užteks bent jau kelis kartus nuvažiuoti taksi iki slaugos namų aplankyti tėvo, kol bus patvirtintas testamentas ir vėl pradės plaukti pinigai. Paskui nusipirks automobilį. Ir ras Nikolei kruopščią auklę arba paprašys Nestos, kad ši du kartus per savaitę pasirūpintų dukra. Namų prižiūrėtoja buvo našlė ir turėjo du anūkus.

Na, o šiandien Kasandra jautė didelį poreikį pamatyti savo ankstesnius namus. Praėjusią savaitę įvykiai klostėsi taip greitai, kad vestuvių dienos rytą ji žengė pro duris nė neatsisveikinusi su senuoju būstu.

Buvo betiesianti ranką į telefoną išsikviesti taksi, bet staiga prisiminė Dominyko Porsche. Na, žinoma! Ar automobilis tebestovi lauke? Kasandra nuskubėjo pažiūrėti. Automobilis vis dar čia. Ar ji išdrįs? Gal Dominykas ir pats ateityje leistų juo naudotis, – pagalvojo Kasandra ir nusišaipė. Vyrai gali būti ypač juokingi, kai kalba pakrypsta apie jų automobilius.

– Kažin ar tai gera mintis, – išsigando Nesta, kai Kasandra pranešė išsiruošusi pasivažinėti ir paprašė moters užmesti akį į vis dar miegojusią Nikolę. Paprastai nepalikdavo mergaitės nepažįstamiems žmonėms, bet dabar būtinai turėjo ištrūkti iš namų.

– Kodėl ne? Juk diena tokia graži, o aš taip noriu viena pasidairyti po apylinkes.

Jųdviejų su Lijamu namas buvo visai kitoje miesto dalyje.

– Na, gerai, – sutiko Nesta, nenoriai duodama raktelius. – Bet pažadėkite, kad paskambinsite, jeigu ko nors prireiks.

– Pažadu. Štai mano telefono numeris, galite man paskambinti, – nuramino Kasandra. Norėjo būti pasiekiama, jeigu Nikolė jos pasigestų, o Nestai, atrodė, toks pasiūlymas tiko.

Porsche buvo nuostabus automobilis, ir sėdėdama jo salone dviem automobiliams skirtame garaže sekundės dalį moteris sudvejojo, ar turės drąsos jį vairuoti. Paskui Kasandra prisiminė, kad pats Dominykas šią popietę be skrupulų išvyko darbo reikalais, todėl ji irgi turi teisę taip pasielgti. Vairuos labai atsargiai.

Vos spėjus išvažiuoti pro automatinius vartus, Kasandrą apėmė malonus, veik pamirštas vairavimo jaudulys, ypač sėdint prie tokio elegantiško ir galingo automobilio vairo. Po kurio laiko ji net įsijungė radiją ir leido vėjui kedenti plaukus, pasiekus senuosius namus atrodė, kad vėjas išpūtė iš galvos ir ne vieną voratinklį.

Sustojusi priešais jųdviejų su Lijamu namą, Kasandra pirmiausia pamatė iškabą Parduodama. Tokio užrašo nesitikėjo išvysti, todėl apstulbo ir supyko. Kad jį kur. Dominykas laiko veltui neleido. Juk nuo išvykimo praėjo vos savaitė.

Jausdamasi kaip nekviesta įsibrovėlė, Kasandra pastatė automobilį prie vartų. Išėmė iš pašto dėžutės kyšančius kelis laiškus ir visai nenustebo, kad nerado gimtadienio sveikinimo nuo Penės. Sesuo nemėgo siuntinėti laiškų ir atvirukų, tačiau Kasandra žinojo nuolat gyvenanti jos širdyje, o tai ir buvo svarbiausia.

Eidama laukujų durų link nusiteikė, kad ir senasis raktas nebetiks, tačiau jis kuo lengviausiai įlindo į spyną; įžengusi vidun Kasandra nustebo pamačiusi, kad viskas likę kaip jai išvažiuojant. Viskas, išskyrus mane, – pagalvojo žingsniuodama į svetainę, kur baldai dar buvo savo vietose.

Staiga pastebėjo, kad kambaryje nebelikę asmeninių daiktų. Nieko nepranešęs juos išvežti neabejotinai pasirūpino Dominykas – tipiškas valdingumo ir arogantiškumo ženklas.

Kasandra žengė kelis žingsnius virtuvės link, kad apžiūrėtų, ar tas pats visuose kambariuose, tačiau akimirksniu vietoj pykčio apėmė keistas jausmas, ir kojos toliau nebegalėjo žengti nė žingsnio.

Moteris nebenorėjo vėl atsidurti erdvėje, kurioje ruošdavo pobūvius Lijamo draugams ir verslo partneriams ir kurioje prieš savo pačios valią bučiuojamą Keito ją užtiko vyras. Kasandra nenorėjo eiti ir į miegamąjį, kuriame miegojo su Lijamu visus jų vedybinio gyvenimo metus, ir tikrai jau ne į kambarėlį, į kurį jis persikraustė prasidėjus intensyviam gydymo kursui, prieš pat išsikraustydamas į tėvų namus, kur troško numirti.

Visas namas, nepaisant Lijamo išrinktos ryškios baltos spalvos, dvelkė pralaimėjimu. Kasandrai, žinoma, taip galėjo atrodyti ir dėl gausybės su juo susijusių liūdnų prisiminimų. Tikriausiai taip ir yra, – galiausiai pripažino sau; paskutinį kartą apžvelgusi namus ir širdyje galutinai atsisveikinusi su Lijamu, visiems laikams užvėrė paskui save duris.

Šis gyvenimo etapas baigtas.

Nestai smarkiai palengvėjo pamačius grįžtančią Kasandrą, o šioji turėjo pripažinti, kad maloniai ją sutinkantis veidas gerokai pakėlė savivertę. Tad likusią popietės dalį praleido tuo gėrio jausmu dalydamasi su savo dukryte.

Dominykas grįžo apie septintą, ir Kasandrai itin knietėjo jį užsipulti dėl arogantiško elgesio su jos namu ir asmeniniais daiktais, bet Nikolė, pamaitinta ir išmaudyta, darėsi mieguista ir irzli. Dominykas pasisodino mergaitę ant kelių ir kelias minutes žaidė, per tą laiką Kasandros pyktis šiek tiek atlėgo, o stebint juodu drauge širdis visai pradėjo tirpti. Jeigu jai kas ir nutiktų, Nikolė būtų mylima ir aprūpinta. Kasandra jautėsi iš visos širdies dėkinga.

Pabučiavęs Nikolę Dominykas nuėjo išsimaudyti po dušu, o Kasandra netikėtai prisiminė, kad taip ir nepaskambino Penei. Tačiau dabar jau buvo vėlu, o ir Dominykas buvo namie, todėl skambutį teko atidėti kitai dienai. Taip bus tik geriau, – nusprendė. Kasandra pirmiausia aplankys tėvą, o paskui papasakos Penei, kaip tas jaučiasi.

– Jeigu nori ką nors šiuose namuose pakeisti, – per vakarienę pasakė Dominykas, – nesidrovėdama sakyk.

Ką nors pakeisti?

– Ne, ši vieta tobula, – tarė Kasandra ir kai ką prisiminė... – Beje, šią popietę buvau pasivažinėti.

– Pasivažinėti? – apmiręs pratarė Dominykas.

O, jai bus velniškai smagu jam atsimokėti.

– Tavo Porsche automobiliu.

– Mano Porsche? Ką, po galais, tai reiškia?

– Nesijaudink. Nieko jam neatsitiko, – pasakė ji ir tyčia prikando lūpą. – Na, gal tik kartą per daug priartėjau prie autobuso, – suraukdama nosį tęsė Kasandra. – Tačiau ne, tiesą sakant, prieš man paspaudžiant stabdį dar buvo likę keli coliai.

Štai tau! Dabar žinokis, pone Rotai!

– Man nusispjauti į automobilį, – tyliai nusikeikęs pasakė Dominykas. – Tačiau pasaulyje apstu žmonių, kuriems nesvarbu, ką nuskriausti, net jei tai moteris su mažu vaiku.

Kasandros linksmumas akimirksniu išgaravo. Apie tai nepagalvojo.

– Nikolės nesivežiau. Palikau su Nesta.

– Kai kam visai nesvarbu, ar moteris viena, ar su vaiku, – tvirčiau sukandęs žandikaulius atšovė jis. – Pastatei save į pavojų.

Ar taip jis mėgina įbauginti – kad galėtų lengviau kontroliuoti?

– Nemanai, kad kiek perlenki lazdą?

– Ne. Nejaugi pamiršai, kad prieš šešis mėnesius nepatenkintas vieno turčiaus darbuotojas pagrobė ir nužudė jo žmoną? O brangakmenių parduotuvės savininkas, kuris buvo nužudytas prieš mėnesį per nepavykusį apiplėšimą? Nemanau, kad jų šeimos pavadintų tai perlenkta lazda.

Kasandros širdis suspurdėjo iš baimės, tačiau stengėsi nekreipti į tai dėmesio.

– Dominykai, negaliu gyventi auksiniame narvelyje.

– Ir neprivalai. Jei nori pasivažinėti Porsche, galime tai padaryti drauge savaitgalį, bet jei nori kur nors važiuoti kitomis dienomis, tuo pasirūpins mano vairuotojas, – jis skvarbiu žvilgsniu įsistebeilijo į Kasandrą. – Pažadėk man, Kasandra, nes kitaip būsiu priverstas paskirti tau prižiūrėtoją.

– Prižiūrėtoją?

– Asmens sargybinį.

Kasandros širdis nustojo plakusi. Jeigu Dominykas paskirs jai asmens sargybinį, nebegalės lankyti tėvo. Taip negali nutikti.

– Prieš mums susituokiant, tokie dalykai niekam nerūpėjo. Galėjau ateiti ir išeiti, kada panorėjusi.

– Nuo šiol bus kitaip. Dabar visi mūsų vairuotojai parengti ginti šeimą.

– O, Viešpatie, – sumurmėjo Kasandra. Suvokus realią grėsmę vienam iš jų, ypač dukrai, pakirto kojas.

– Klausyk, nereikia dėl to per daug nerimauti, – jau švelnesniu balsu nuramino Dominykas. – Tačiau pasaulis kasdien darosi vis pavojingesnis, ir mes nenorime rizikuoti. Gali ir toliau gyventi kaip įpratusi, bet nepamiršk to, kas vyksta aplinkui. – Staiga nutilo. – Juk nenorėtum, kad Nikolė liktų be mamos?

Tuk tuk.

Vadinasi, jis rūpinasi Nikolės, o ne jos gerove. Ji jautėsi Dominykui dėkinga, kad dukra tokia svarbi, bet būtų buvusi pamaloninta, jeigu parodytų nors kiek rūpinąsis ir ja.

Staiga jo abejingumas suveikė kaip katalizatorius, kurio Kasandrai reikėjo numalšinti kaltės jausmui dėl būsimo apsilankymo pas Džo. Ji buvo pradėjusi jaustis nesmagiai dėl melo, kuriuo turės prisidengti, tačiau dabar...

– Ar tai reiškia, kad ir pas dantistą rytoj negalėsiu nuvykti? – paklausė akimirksniu sugalvojusi pasiteisinimą. – Susitariau prieš kelias savaites.

Dominyko žvilgsnis tapo dar skvarbesnis.

– Mano vairuotojas nuveš tave, kur tik nori. O jeigu jis negalės, yra daugybė kitų, kurie ras laiko.

– Nenoriu nieko varginti.

– Tai ne vargas, – Dominykas kalbėjo nerūpestingai, tačiau moteris jautė, kad jo žvilgsnis tyrinėja tarsi pro mikroskopą.

Paskui suprato priežastį. Dominykas ja netiki. Tikriausiai įtarinėja ją ruošiantis susitikti su meilužiu. Dieve, ji lig šiol jautė skaudulį nesugebėjusi įtikinti Lijamo savo nekaltumu. O dabar tos pačios taktikos laikėsi jo brolis.

Stengdamasi nekreipti dėmesio į širdgėlą dėl neteisingų kaltinimų, Kasandra toliau valgė vakarienę, suvokdama, kad rytoj turės būti dvigubai atsargesnė. Kažkaip reikės pasprukti nuo vairuotojo. Darbas nebus iš lengvųjų...

Štai! Juk dantų gydytojas dirba viename iš gausybės pasažų, kuriuose daugybė parduotuvių. Galėtų paprašyti, kad vairuotojas ją išleistų ten, kur automobiliams stovėti draudžiama. Jeigu jis vis dėlto ateitų ieškoti, galėtų pasakyti, kad supainiojo laiką ir turėjo luktelėti, todėl nuėjo apsipirkti. O jeigu Dominykas vėliau imtų prie jos dėl to kibti, kaip nors susitvarkytų.

– Na, – Dominykas prakalbo atsilošdamas kėdėje, kai Nesta nunešė lėkštes, ir abu laukė deserto, – tai ar buvai šiandien kur nors konkrečiai nuvažiavusi?

Staiga ją vėl užplūdo galinga pykčio jėga. Kasandra nužvelgė Dominyką rūsčiu žvilgsniu. Jis atrodė toks velniškai pasipūtęs.

– Į savo senuosius namus. Mačiau, kad jau parduodi.

– Nėra priežasčių laikyti, – Dominyko lūpų kampučiai nusviro. – O gal aš klystu?

– Ne tai svarbiausia. Mes susituokę vos savaitė, o namas jau išstatytas parduoti. Be to, nė neįspėjęs supakavai ir kažkur išvežei visus mano ir Lijamo asmeninius daiktus.

– Tavo asmeniniai daiktai sudėti viename iš nenaudojamų kambarių, kai būsi pasirengusi, galėsi juos peržiūrėti.

Negerai.

– Galėjai palaukti. Gal pati būčiau norėjusi tai padaryti.

– Pamaniau, kad išvaduosiu tave iš rūpesčių.

Ji nepadėkos. Tikrai ne.

Dominykas ir toliau atidžiai ją stebėjo.

– Žinai, maniau, kad tas namas judviem su Lijamu buvo tiesiog idealus, tačiau dabar suprantu, kad tau jis visiškai netiko. Tai buvo Lijamo įsikūnijimas.

Kad ir kaip tai atrodė beprotiška, Kasandros pyktį perskrodė akimirkos pasitenkinimas. Ar gali būti, kad Dominykas pradėjo įžvelgti jos esmę? Tačiau greitai suvokė save tik apgaudinėjanti. Dominykas matė tik tai, ką norėjo matyti.

– Tau taip atrodo todėl, kad baldus parinko Lijamas, – nutaisiusi abejingą veidą pasakė Kasandra.

– Kodėl?

– Kodėl? – ji sumirksėjusi perklausė.

– Kodėl juos išrinko Lijamas? Kodėl nerinkai tu? Mano manymu, žmona turėtų norėti įgyvendinti savo sumanymus naujame name.

– Jau atsakei į šį klausimą. Tai buvo Lijamo namas, ir Lijamas jį įrengė pagal savo norus.

– Tai buvo ir tavo namas, – piktai nužvelgęs Kasandrą nesutiko Dominykas.

– Ne, Dominykai, – papurčiusi galvą atrėžė Kasandra. – Lijamas namą nupirko už savo pinigus ir užrašė savo vardu. Netgi perleido tau, nejaugi pamiršai?

– Nepamiršau, tačiau kalbu ne apie nuosavybės teises. Kalbu apie judu – vyrą ir žmoną – tuose namuose.

– Aš taip pat.

– Ar todėl nusprendei užmegzti romaną? – trumpam užmerkęs akis paklausė Dominykas.

– K-ką?

– Girdėjai, ką sakiau.

Kasandra papurtė galvą. Negalėjo taip palikti. Privalėjo apsiginti.

– Ne. Aš jau sakiau. Nebuvo jokio...

Kaip tik tuo metu nešina desertu į kambarį įėjo Nesta, ir Kasandrai beliko nuryti žodžius. Neatrodė, kad namų prižiūrėtoja būtų pastebėjusi ką nors neįprasta – ramiai nurinko lėkštes ir pasakė Dominykui, kad po vakarienės Adamas norįs pasikalbėti telefonu.

Jiedviem likus vieniems, Kasandra laukė, bet Dominykas daugiau neklausinėjo. Metė į ją niūrų žvilgsnį, ir moteris akimirksniu suprato, kad ir ką pasakytų, jis vis tiek nepatikės, todėl pasijuto dėkinga, kai baigęs desertą vyras pasišalino.

Kasandra labai norėjo aplamdyti sau šonus, kad leidosi su Dominyku į diskusijas apie savo ir Lijamo santuoką. Ji ir Dominykas nebuvo draugai. Gal kada nors ateityje jis sužinos, koks Lijamas buvo jai vyras ir kad Kasandra niekada nebuvo užmezgusi romano, tačiau dabar, atskleisdama visą tiesą vyrui, kuris manė, kad ji tik ir laukia progos su kuo nors permiegoti, rizikavo prarasti dukterį. Jos pasakytus žodžius Dominykas galėtų panaudoti prieš ją teisme.

Kasandra ir vėl turėjo sau priminti mažiausiai norinti, kad į jųdviejų su Lijamu santuoką nosį kištų Dominyko teisininkai. Bent jau ne dabar. O gal ir niekada. Po šešių mėnesių advokatas privalės sunaikinti laišką, kuriame Lijamas kaltina ją šantažu mainais už kūdikį. Rašytinių velionio vyro tiesos įrodymų nebeliks. Taigi nebebus ir rašytinio įrodymo, neva ji buvo užmezgusi romaną su Keitu Samjuelsu.

Deja, šito nepakaks Kasandrai atgauti laisvę. Lijamas broliui žodžiu papasakojo apie tariamą romaną, pavaizduodamas ją kaip neištikimą žmoną, kad Dominykas galėtų tuo pasinaudoti teisme iškilus reikalui. Ir Kasandra neabejojo, kad jis taip ir padarytų.

Septintas skyrius

Dešimtą valandą ryto Kasandra paliko Nikolę su Nesta ir išvažiavo vairuotojo vairuojamu automobiliu, o miesto centre paprašė ją išleisti prie vieno iš gražiai atnaujintų parduotuvių pasažų. Vairuotojas pasisiūlė palaukti, taip sukeldamas nemažai nerimo, tačiau Kasandra sugebėjo jį įtikinti pas gydytoją užtruksianti porą valandų, o tada pati paskambinsianti. Išėjusi pro kitas duris sėdo į taksi ir nuvažiavo į slaugos namus. Džo ją ne visada pažindavo. Tačiau šį kartą atpažino.

– Kese, kaip malonu tave matyti, – sėdėdamas ant suolelio sode jis pasisveikino dar iš tolo, vos pamatęs besiartinančią Kasandrą.

Apkabinusi ir pabučiavusi tėvą, moteris sumirksėjo, stengdamasi nuvyti šalin kvailas, sentimentalias ašaras.

– Tėti, aš irgi be galo džiaugiuosi.

– Ko verki?

– Iš džiaugsmo, kad vėl tave matau, – atsakė sėsdamasi ant suolelio.

– Aš irgi labai džiaugiuosi. Kaip Nikolė? Šiandien jos neatsivežei?

– Jai sloga, todėl pamaniau būsiant geriausia likti namie. – Dominykui neabejotinai kiltų įtarimas, jeigu sužinotų, kad Kasandra pasiėmė Nikolę pas dantistą.

– O Lijamas? Kaip jis? Tikriausiai sunkiai dirba. Seniai jį bemačiau.

Tėvo žodžiai Kasandrai buvo aiškus įrodymas, kad jo būklė prastėja, ir ji dėl to baisiai susikrimto. Jau buvo švelniai užsiminusi, kad Lijamas sunkiai serga, tačiau apie mirtį dar nespėjo pranešti. Tikriausiai nebuvo prasmės to ir daryti, nes kitą kartą vis tiek bus užmiršęs.

– Taip, jis vis dar sunkiai dirba. Prašė tau perduoti kuo nuoširdžiausius linkėjimus. – Lijamas visada būdavo užsiėmęs, ir Džo jį matė tik porą kartų: vieną kartą prieš susituokiant ir dar sykį vėliau. Paskui abu susirgo.

– Dar dirba? – susiraukdamas nustebo tėvas.

Akimirką Kasandra suabejojo, ar tik jis nebus išgirdęs apie Lijamo mirtį per televiziją ar radiją.

– Mama labai apgailestaus prasilenkusi su tavimi.

– K-ką? Kalbėjaisi su mama? – atsargiai paklausė Kasandra. Džo sveikata prastesnė, negu ji manė.

– Taip.

– Kur ji dabar?

Džo apsidairė aplinkui, jo akys apsiniaukė.

– Kažkur. – Abiejų širdyse įsiplieskė nerimas. – Nepamenu.

– Nieko baisaus, tėti, – nuramino Kasandra, glostydama po insulto taip ir neatsigavusią ranką. – Prisėskime saulėkaitoje ir pasimėgaukime saule. Oras toks puikus.

Džo trūkčiodamas įkvėpė ir linktelėjo.

Kasandra šnekučiavosi su tėvu dar penkiolika minučių, kol atėjo priešpiečių metas. Palydėjusi Džo į vidų ir padėjusi atsisėsti prie stalo, atsisveikino apsunkusia širdimi. Kasandra negalėjo sau atleisti, matydama Džo tokį. Tai neteisinga. Juk jis tiek daug davė bendruomenei, rūpinosi globos namų auklėtiniais, įsidukrino ją ir Penę, nors pats ir sakė, kad juodu su mama mainais gavo kur kas daugiau.

Nubraukusi kelias ašaras, Kasandra patraukė ieškoti slaugos namų administratorės. Koridoriuje išgąsdino netikėtas triukšmas; pasukusi galvą į bildesį, Kasandra išvydo pagyvenusią moterį, kuri ką tik numetė ant žemės padėklą su maistu. Ji patraukė moteriškę į šalį, kol ši nepaslydo ir nesusižeidė.

– Ačiū! – padėkojo į kambarį įbėgusi slaugytoja. – Skubėjau grįžti pas Rozą, kad padėčiau pavalgyti, bet kitas pacientas serga, tad šiek tiek užtrukau, – paaiškino purtydama galvą. – Gaila, kad negaliu savęs padalyti perpus.

Tą akimirką Kasandrai šovė mintis. Gal galėtų šiuose namuose dirbti kaip savanorė? Tada ne tik galėtų drąsiai matytis su tėvu, bet ir padėti šiems senukams. Tai būtų taip teisinga. Ir gera.

Susijaudinusi Kasandra iš kambario pasuko tiesiai į administratorės kabinetą. Pirmiausia išspręs pinigų klausimą, o paskui pasidomės dėl savanoriškos veiklos.

– Ponia Rot, – administratorė atsistojo pasisveikinti su Kasandra. – Džiaugiuosi, kad atvykote. Jau ruošiausi skambinti.

Kasandra kilstelėjo ranką ją nutildydama.

– Džeine, žinau, ką ruošiatės pasakyti. Vėluoju sumokėti už šį mėnesį.

– Taip, – mostelėjusi prisėsti pasakė Džeinė Klaid. – Gaila, bet turiu iš karto eiti prie reikalo, ponia Rot, tokia jau mano pareiga – rūpintis, kad niekas nepamirštų susimokėti. Ypač sunku, kai šį nesusipratimą tenka spręsti... griežtu būdu, – su užuojauta pažvelgusi į Kasandrą pasakė vyresnioji moteris. – Gal galiu kuo nors padėti?

Kasandra sunkiai nurijo seiles. Jeigu procesas nebus paskubintas, testamento vykdymas gali užtrukti mėnesių mėnesius. Privalo kuo greičiau pasikalbėti su Dominyku.

– Džeine, tikiuosi, suprantate, kad šiuo metu man be galo sunku, tačiau užtikrinu, kad net mudviem dabar kalbantis vykdomi mano velionio vyro testamento formalumai. Artimiausiu metu turėčiau gauti pinigus, – Kasandra meldėsi, kad tai būtų tiesa.

– Tada, ponia Rot, viskas gerai, – su palengvėjimu nusišypsojo Džeinė. – Beje, noriu pasveikinti vėl ištekėjus, – staiga nutaisė rimtą veidą. – Ir, žinoma, pareikšti užuojautą dėl jūsų velionio vyro.

Kasandra suprato, kad skubota santuoka po Lijamo mirties šiai moteriai turėtų atrodyti keista, tačiau Džeinės elgesyje tebuvo justi tik geriausi norai.

– Ačiū. Ir prašau – jau anksčiau prašiau – vadinti mane vardu.

– Dėkoju, bet negaliu, – nusišypsojusi pasakė Džeinė.

Susierzinusi Kasandra papurtė galvą. Viskas per tos šeimos vardą. Žmonės mano, kad jeigu ji priklauso Rotams, su ja reikia elgtis pagarbiai. Tarsi Rotas ir karališkas būtų sinonimai. Tyliai nusišaipė. Žinoma, juk jie priklauso Australijos aukštuomenei.

Kadangi opiausias klausimas jau aptartas...

– Džeine, norėjau kai ko paklausti. Ar jums nereikia savanorių darbuotojų?

– Nejaugi kalbate apie save? – administratorės akys iš nuostabos išsiplėtė.

– Taip. Labai norėčiau bent porą dienų per savaitę jums pagelbėti. Galiu valyti, gaminti valgį, daryti viską, ko reikia.

– Su mielu noru priimtume jūsų pagalbą, ponia Rot, – sumišusi pradėjo teisintis Džeinė, – tačiau tikrai negalėčiau jums leisti dirbti fizinių darbų. Nebent galėtumėte skaityti pacientams arba rašyti vietoj jų laiškus?

– Nesu auksinė mergaitė, Džeine, – Kasandra kreivai šyptelėjo. – Moku dirbti.

– Ačiū, tačiau jeigu imsitės personalo darbų, sulauksiu minios protestuotojų, ką jau kalbėti apie profesinių sąjungų priekaištus.

– Žinoma, suprantu, – nuleidusi galvą pasakė Kasandra ir nusišypsojo. – Tada galėčiau pasinaudoti jūsų pasiūlymu.

– Na, tai būtų priimtiniau.

Kasandros entuziazmas virto per kraštus.

– Nuostabu! Galėsiu ne tik dažniau matytis su tėvu, bet ir vėl imtis naudingos veiklos.

– Puiku. Praneškite, kai norėsite pradėti, – pasakė Džeinė, o jos veide spindėjo klausimas, kuris privertė Kasandrą ateityje atsargiau rinktis žodžius. Vienas dalykas žinoti, kad nori veikti ką nors naudinga, bet visai kas kita – atskleisti šį savo poreikį kitiems.

Vis dėlto iš slaugos namų ji išėjo pakiliai nusiteikusi, tačiau vos sėdus į taksi ir ėmus judėti centro link pajuto, kaip grįžta įtampa ir baimė. Gal apie pinigus su Dominyku vertėtų pasikalbėti tik po Kalėdų? Tik kažin, ar Džeinė taip ilgai lauks. O jeigu kas nors iš slaugos namų apie milžinišką mokėtiną sumą per neapdairumą praneš Dominykui ar kuriam kitam šeimos nariui?

Prislėgti sunkios ratu besisukančių niūrių minčių naštos moters pečiai nusviro. Kasandra negalėjo rizikuoti atskleisdama Dominykui tiesą apie Džo. Jeigu sužinotų apie jos tėvą... jeigu suprastų, kad dalis jos pinigų buvo skirta slaugos namams ir jau kurį laiką mokama į jų sąskaitą... jeigu jam kiltų bent menkiausias noras išsamiau patyrinėti...

Jeigu. Jeigu. Jeigu.

Jeigu nesiliaus per daug galvojusi, išeis iš proto!

Laimė, grįžusi namo, Kasandra galėjo pabūti su Nikole ir kurį laiką pamiršo kamuojančias bėdas. Ji netgi pakalbėjo su Nesta dėl Nikolės priežiūros kelis kartus per savaitę, tačiau vyresnioji moteris nuogąstavo, kad tada negalėtų prižiūrėti savo metukų amžiaus anūkėlės, kurios mama jau buvo pradėjusi dirbti. Jiedvi sutarė, kad Nesta atsiveš anūkę į Dominyko namus ir vienu metu prižiūrės abi mergaites.

Po vidurdienio Kasandra paskambino seseriai. Penę ir abu vaikus kamavo pilvo skausmai, todėl ilgai nevargindama Kasandra pažadėjo paskambinti kitą kartą. Sesuo neužsiminė nei apie santuoką su Dominyku, nei apie artėjantį gimtadienį, tačiau Kasandra suprato, kodėl ji tokia nešneki.

Vos padėjus ragelį akyse susitvenkė ašaros. Nors su Pene niekada per daug neatviraudavo, staiga pasijuto taip, tarsi pasaulyje neturėtų jokio artimo žmogaus. O baisesnės savijautos nė būti negalėjo.

§

Tą vakarą grįžęs iš darbo Dominykas pažaidė su Nikole, padėjo ją pamaitinti ir paguldyti. Jie taip puikiai kartu leido laiką, kad Dominykas Kasandrai pasirodė esąs tobuliausias tėvas, kokį tik Nikolė galėjo turėti.

Ir visi vaikai ateityje, kurių jie galbūt susilauks.

Ši mintis Kasandrą sušildė, bet ji nusipurtė suvokusi, kad pati viena negali aprūpinti net savo vienintelės dukters. O, Dieve.

– Kaip sekėsi pas dantų gydytoją? – paklausė Dominykas sėdus vakarieniauti, kol Nesta pylė į lėkštes sriubos.

Tokiam klausimui Kasandra buvo pasiruošusi.

– Neblogai, kiek tik gali būti nebloga sėdėti dantisto kėdėje. Kurį laiką man skaudėjo dantį, dabar jį ir gydo. Turbūt reikės dar ne kartą važiuoti, – ji kūrė alibi ateičiai, tačiau iš karto ėmė jausti sąžinės graužatį. Dar vienas būtinas melas. Dar vienas kaltės dūris. Kuo tai baigsis?

– Koks gydymas? – įtariai prisimerkdamas paklausė Dominykas

– Skausmingas, – lengvabūdiškai atsakė moteris, nujausdama, kas jam kelia nerimą. Ar jis tikrai mano, kad ji turi meilužį?

– Užrašysiu tave pas savo dantistą, – kuo rimčiausiu veidu pasakė Dominykas.

– Ne! – paprieštaravo Kasandra ir sunkiai nurijo seiles. – Noriu pasakyti, kad pas jį jau seniai gydausi. Ir juo pasitikiu.

Apmąstęs atsakymą, Dominykas linktelėjo galva.

– Na, gerai, bet jeigu persigalvosi, pasakyk.

– Būtinai, – sutiko Kasandra ir toliau valgė sriubą, kurios skonis jai dabar buvo panašus labiau į kanalizacijos nuotekas. Ar jis tikrai taip lengvai priėmė paaiškinimą ar tik stengėsi užliūliuoti budrumą? Tikriausiai pastarasis variantas, – nusprendė. O tai reiškia, kad laiko jai liko visai nedaug.

– Beje, Dominykai, – kuo nerūpestingiau pradėjo Kasandra. – Dantistas sakė, kad slaugos namai, kuriuose gyvena jo motina, ieško žmogaus, galinčio užsiimti savanoriška veikla, – pasakė ir, leisdama Dominykui suvokti pasakytus žodžius, nutilo. – Pamaniau, kad galėčiau padirbėti ten porą kartų per savaitę, – galiausiai pridūrė.

Vyro akys tyrinėjo, tačiau žvilgsnis buvo kitoks nei anksčiau.

– Ar Nikolės tau jau per daug?

– Žinoma, ne! Tačiau tai nereiškia, kad kartkartėmis man nereikia atitrūkti.

– Nuobodžiauji? – Dominykas susiraukė.

– Visai ne, bet netrukus pradėsiu, jeigu ir toliau nieko nesiimsiu. – Bent jau tikslas Dominykui atrodė vertas dėmesio.

– Gyvendama su Lijamu savanoriška veikla nesidomėjai, – pabrėžė vyras.

– Žinau. Ir gailiuosi, – Kasandra vos nenusikando liežuvio iš pykčio, kad vėl suteikė Dominykui pretekstą manyti, jog kaip tik dėl to užmezgė romaną. – Noriu pasakyti, kad Lijamas nuolat rengdavo pobūvius ir linksmybes draugams. Niekam kitam neturėjau laiko, – Kasandra atsikvėpė, nekęsdama savęs, kad turės prisidengti Lijamo liga. – O paskui jis susirgo.

Akimirką Dominyko veidą persmelkė sielvartas, bet po sekundės vyras vėl tapo ramus.

– Kas tai per slaugos namai? – pasiteiravo patylėjęs.

Jo balse buvo justi susidomėjimas Kasandros idėja, ir tai ją sujaudino.

– Jie skirti vyresnio amžiaus žmonėms. Rodos, jiems rimtai trūksta darbuotojų. Nors turėsiu tik skaityti ir rašyti laiškus, kaip tik tokios pagalbos jiems labai reikia.

– Kur ta įstaiga?

– Šiauriniame priemiestyje, – stengdamasi išlikti rami aiškino Kasandra, – maždaug valanda kelio. Tačiau man toks tolimas kelias nebaisus. Galės vežioti tavo vairuotojas, – siekdama sušvelninti padėtį pridūrė.

– O kaip Nikolė? – dar kiek patylėjęs paklausė Dominykas. – Ar neturėtų bendrauti su kitais jos amžiaus vaikais?

Pajutus jo rūpinimąsi dukra Kasandros širdis vėl suminkštėjo.

– Pagalvojau ir apie tai, – ji papasakojo apie susitarimą su namų tvarkytoja. – Manau, būtų puiku, jeigu Nesta atsivežtų anūkę čia porai valandų per savaitę. Nikolė ir Ema galėtų kartu leisti laiką. Nors jos dar per mažos žaisti drauge, bendrauti su bendraamžiais abiem bus naudinga.

– Ką gi, skamba visai neblogai, – iš lėto linktelėdamas nusileido Dominykas. – Tik nepervark.

Nors Kasandra žinojo, kad Dominykui terūpi Nikolės gerovė, pastarieji žodžiai sušildė.

– Nepervargsiu.

Kaip tik tą akimirką Nesta įnešė karštąjį patiekalą ir pranešė, kad pusbrolis Loganas Rotas skubiai laukiąs Dominyko skambučio.

– Paskambinsiu iš darbo kabineto, – susierzinęs tepasakė šis ir pakilęs išėjo iš valgomojo.

– Ko gero, reikėjo palaukti vakarienės pabaigos? – pasisukusi veidu į naująją šeimininkę susiraukė Nesta.

– Manau, pasielgėte tinkamai. Juk reikalas gali būti išties skubus.

– Ar norite palaukti, kol ponas Rotas sugrįš prie stalo? – žvelgdama į rankose laikomas lėkštes su maistu paklausė Nesta.

– Ne, – papurtė galvą Kasandra, – Jis gali užtrukti. – Nors nesijautė alkana, nutarė užvalgyti.

Nesta pritariamai linktelėjo ir išskubėjo į virtuvę. Kasandra kurį laiką sėdėjo nejudėdama – prisiminė, kad Lijamas sakydavo, jog Dominykas ir Loganas geri draugai. Beveik kaip broliai, – kitados pasakė Lijamas – kaip Kasandrai pasirodė – su lengvu pavydu balse.

Tačiau šiandien buvo matyti, kad abiejų vyriškių santykiai įtempti.

Jeigu Kasandrai kada nors tektų svarstyti Dominyko, kaip draugo ar priešo, klausimą, dabar tam būtų tinkamiausias metas. Jei šis žmogus tikėtų, kad Nikolės labui jos mama turėtų būti įkalinta tarp keturių sienų, neabejotinai taip ir pasielgtų.

Be jokios abejonės.

§

Kitą dieną Kasandra praleido tinginiaudama su Nikole, ilgai mirkdama vonioje ir stengdamasi atsipalaiduoti. Karšta vonia kaip visada padėjo atsikratyti įtampos, ramybės teikė ir žinojimas, jog netrukus galės imtis savanoriškos veiklos. Kasandra suvokė, jog vengdama kalbėtis su Dominyku apie pinigus elgiasi kaip bailė, tačiau pradėti šią temą su žmogumi, kuris buvo įsitikinęs, kad jai svarbiausia pinigai, būtų tolygu patvirtinti tokią nuomonę.

Kita vertus, taip manydamas apie Kasandrą Dominykas nė per nago juodymą nebuvo teisus.

Išaušo ketvirtadienis. Kasandra niekam nė žodžiu neužsiminė, jog tądien jos gimtadienis. Nesiruošė sukti galvos ir dėl pinigų. Tai bus gimtadienio dovana sau.

Dominykui išvažiavus į darbą, moteris išsinešė Nikolę į lauką pakvėpuoti grynu oru ir pasimėgauti saulėkaita. Be perstojo čiauškėdama nešiojo dukrelę aplink sodo gėlynus ir vis sustodavo pauostyti kvapnių žiedų. Leido mergaitei, apgaubtai švelnios saulės šilumos, paropinėti po žolynus.

Po kurio laiko Nikolė ėmė rodyti nepasitenkinimą, tad Kasandra parnešė mergaitę į vidų.

– Ponia Rot, – kreipėsi Nesta, vos abi spėjo įžengti pro vidinio kiemo duris. – Skambino ponas Rotas. Teiravosi, ar negalėčiau šį vakarą pabūti su Nikole. Sakė, kad vedasi jus į vakarėlį.

Kasandros širdis suspurdėjo. Gal jis sužinojo apie gimtadienį? Ko gero, jo kompiuteris primindavo svarbias datas.

– Ar jis sakė, kur vyks vakarėlis, ar bent kokio bus pobūdžio?

– Ne. Tik sakė norįs duoti jums laiko pasigražinti, – šypsodamasi atsakė Nesta.

Kasandra suvapėjo kažką panašaus į padėką ir nusinešė Nikolę į viršų išmaudyti prieš pietų miegą. Niekaip negalėjo liautis spėliojusi. Ar Dominykas suruošė jai gimtadienio šventę? Vakarėlį su šeima? Sunku įsivaizduoti, kad šis vyras apskritai ką nors panašaus darytų ar kad jo šeima norėtų dalyvauti. Žinoma, Laura – nors ir kaip nemėgo savo marčios – buvo iš tų, kurie visada elgiasi pagal etiketo reikalavimus.

Likusią dieną Kasandra praleido stengdamasi per daug nepuoselėti vilčių dėl vakaro, tačiau širdies kertelėje vylėsi, kad Dominykas bus surengęs ką nors ypatinga.

§

Dominykui įžengus į miegamąjį, Kasandra buvo bebaigianti šukuotis plaukus, ji vilkėjo stilinga ir patogia vilkdalgių rausvumo suknele.

Stabtelėjęs Dominykas įsistebeilijo į žmoną, akys akimirksniu įsiplieskė geismu.

– Dieve, tu tokia graži.

Nuo jo žodžių Kasandrai užgniaužė kvapą.

– Ačiū.

– Pabučiuočiau tave, – vis dar nenuleisdamas žvilgsnio pasakė Dominykas, – bet nenoriu sugadinti makiažo.

Kasandra nuslėpė nuostabą – ir nusivylimą. Paprastai pajutęs geismą šis vyras savęs nestabdydavo.

– Šį vakarą atrodai kažkaip kitaip, – tarė kilstelėjęs galvą. – Tarsi iš tavęs spinduliuotų... ramybė.

– Tikrai? – Kasandra nustebo, tačiau neketino išsiduoti. Jeigu vakarėlis rengiamas jos gimtadienio proga, nesugadins staigmenos. O jeigu ne...

– Užtruksiu dešimt minučių, – nusviedęs švarką ant lovos pasakė Dominykas ir nužingsniavo į vonią. – Susitiksime apačioje. Šį vakarą važiuosime automobiliu Porsche. Vakarėlis netoliese. Vienas iš tų visuomenei skirtų renginių.

Nors Kasandros burbulas nesprogo, tačiau pradėjo smarkiai leisti orą.

– Atleisk, kad neperspėjau iš anksto, – atsiprašė Dominykas abiem sėdint automobilyje. – Privalau atstovauti šeimai.

Akimirką Kasandra sudvejojo, ar jis nemėgina nukreipti dėmesio nuo tikrosios priežasties. Viskas be galo keista.

– Nejaugi jie nesupranta, kad šeima vis dar gedi?

– Esu tikras, jog supranta. Aš ir pats neketinau dalyvauti, tačiau pradėjo sklandyti gandai, kad mano tėvas ruošiasi išeiti į pensiją.

– Ar tai tiesa? – nustebusi paklausė Kasandra.

– Suprantama, kad ne. Ir nenoriu, kad tėvas apie tai sužinotų. Jis ir taip turi pakankamai rūpesčių. Pasak patikimų šaltinių, gandą paskleidė vienas konkurentas, kuris manosi galįs sukelti sumaištį tarp pagrindinių mūsų pirkėjų.

– Tačiau kaip taip įmanoma? – suraukusi kaktą stebėjosi Kasandra. – Net jeigu Maiklas ir atsistatydintų, judu su Adamu turite gerą reputaciją ir galėtumėte kuo sklandžiausiai perimti kompanijos valdymą. Nesuprantu, kas pasikeistų.

– Ačiū už pasitikėjimą, – šyptelėjęs padėkojo Dominykas. – Tačiau žmones gąsdina bet kokios užuominos apie galimus pokyčius, todėl mano šio vakaro tikslas – užgesinti įpliekstą ugnį. Vakarėlyje dalyvaus ir vienas mūsų labiausiai vertinamų klientų, jį šiandien turėsiu įtikinti, jog pokyčių nenumatoma. Jeigu jis nuspręstų perkelti savo verslą kitur, jo pavyzdžiu galėtų pasekti ir kiti.

Dominykui nutilus, Kasandra nugrimzdo į apmąstymus – ji suvokė renginio svarbą ir jautėsi kvailai, kad galvojo vien apie savo gimtadienį.

Tačiau vis vien jautė nusivylimą.

– Suprantu, – galiausiai ištarė.

– Kas nutiko? – metęs kreivą žvilgsnį paklausė Dominykas.

– Nieko.

– Ką tik švytėte švytėjai, o dabar net lūpų kampučiai nusviro.

– Kartais man visko tiesiog per daug, – Kasandra tarsi pasiteisino ir vėl pajuto Dominyko žvilgsnį, tačiau vylėsi, kad šis pagalvos ją prisiminus Lijamą.

Laimė, pokalbis tuo ir baigėsi, nes Dominykui teko sulėtinti greitį ir praleidus iš priekio atvažiavusį automobilį įsukti į šoninį keliuką. Kasandros išpūstas burbulas visiškai sprogo išvydus, kad Dominykas įsuko į tą patį kelią paskui praleistą automobilį, jie dar stabtelėjo prie vartų apsaugos darbuotojui pasakyti vardų ir leidosi plačiu keliu gausiai apšviestos vilos link.

Patarnautojai atidarė dureles, sukliudydami Dominykui toliau klausinėti. Namo šeimininkai buvo be galo malonūs žmonės, dėl savo manieringumo jie negalėjo jiedviem su Dominyku tiesiai į akis užduoti visiems rūpimo klausimo. Kasandra jautė, kad juos abu stebėjo ir kiti svečiai, todėl buvo dėkinga Dominykui, jog šis nuolat buvo greta vaikštant po kambarius, o jo ranka globėjiškai ilsėjosi ant jos liemens.

Nors gal tą manierą labiau tiktų vadinti savininkiška?

Ir kodėl gi Kasandros nugara perbėgo malonus virpulys vien nuo minties, kad jis ir jaučiasi kaip savininkas?

– Nekreipk dėmesio, – sušnabždėjo į ausį Dominykas.

– Į ką? – žinodama atsakymą paklausė Kasandra.

– Į tuos smalsius žmones. – Nereikėjo aiškinti, kad visiems labai įdomu, kaip moteris galėjo ištekėti už velionio vyro brolio, nuo vyro laidotuvių neprabėgus nė dviem savaitėms. – Tai ne jų reikalas, – tyliai pridūrė Dominykas ir tvirčiau sukando dantis. – O jeigu kas nors tau ką nors pasakys, pranešk man. Daugiau to pakartoti jiems nebus progos.

– Nemanau, kad kas nors išdrįstų, – susimąsčiusi atkirto Kasandra, sutikdama nuožmų jo akių žvilgsnį.

– Tau tai atrodo juokinga?

Jo veidas tapo dar rūstesnis.

– Tikrai ne. – Nors tarp jų tvyrojo įtampa, moteris nebegalėjo susivaldyti. Jos lūpų kampučiai linksmai timptelėjo aukštyn. – Tu pats elgiesi juokingai.

Dominykas atrodė nustebęs, paskui jo lūpas iškreipė seksuali šypsena – tikrų tikriausias jo arogancijos atspindys.

– Kai šįvakar grįšime namo, daugiau nebesišypsosi, – pagrasino jis tyliu balsu. – Ant kelių maldausi.

Kasandros širdies ritmas sutankėjo. Nors Dominykas su ja mylėdavosi kiekvieną naktį, šis vakaras bus ypatinga gimtadienio dovana.

Kaip tik tuo metu priėjo padavėjas, siūlydamas pripildyti pustuštes taures, tačiau Dominykas papurtė galvą, ir patarnautojas pasišalino.

– Nesiliauk šypsojusis, – sumurmėjo jis, kai juodu vėl liko vieni. Kasandrai neprasprūdo pro akis, kad Dominyko žvilgsnis buvo trumpam nuklydęs į šoną.

Akimirkos džiaugsmas patyrė fiasko ir išnyko kaip dūmas.

– Mus stebi, tiesa?

Tai štai kodėl Dominykas toks malonus. Jis ja naudojosi. Kaip Lijamas, norėdamas pasipuikuoti prieš draugus ir verslo partnerius.

Dominykas neatrodė pastebėjęs nusivylimą.

– Vyras, su kuriuo privalau pasikalbėti, stovi kitoje kambario pusėje. Noriu, kad jis manytų, jog neturime jokių rūpesčių. Jeigu atrodysime savimi pasitikintys, jis bus linkęs tikėti, kad šeimoje niekas nepasikeitė.

Kasandra suvirpėjo, jausdama, kaip nusivylimas gniaužia gerklę, o džiaugsmas, kad šį vakarą mylėsis su Dominyku, vis labiau blėsta. Jeigu jų santykiai būtų geresni, jeigu tas trumpas jųdviejų ryšys, kurį ji kartkartėmis pajusdavo, ir vėl nebūtų nutrūkęs, galbūt jai pavyktų šįvakar mėgautis šio vyro draugija. Tačiau esamomis aplinkybėmis tesinorėjo susirasti nuošalų kampą ir susirangyti tarsi benamiam šuniui.

– Po galais, – staiga tyliai nusikeikė Dominykas. – Atrodo, kad jis išeina su namų šeimininku. Tikriausiai Polas vedasi jį į garažą parodyti savo naujausio automobilio.

– Tai eik paskui juos. Galiu pabūti ir viena. – Mielai atsipūs be Dominyko, net jeigu teks stovėti vienui vienai. – Pirmyn.

Ir jis išėjo.

§

Dominykas ramiai perėjo per kambarį, stengdamasis žengti tvirtai ir neskubėdamas, nors širdimi veržte veržėsi kaip galima greičiau pasikalbėti su priekyje einančiu vyriškiu. Aštrūs verslo pasaulio pojūčiai jam visada patiko, tačiau tai, kad vienas klientas gali sukelti pavojų visam Rotų verslui, nebuvo prie širdies. Taip glaistyti nesklandumų Dominykas nebuvo linkęs.

Žinoma, net toks nepalankus sprendimas toli gražu nepadarytų neatitaisomos žalos Rotams, tačiau jeigu Benonas Deilas nuspręstų pasirašyti sutartį su kitomis prabangos prekes tiekiančiomis bendrovėmis, kad šios rūpintųsi jo viešbučių apstatymu, Rotai patirtų nemenkų nuostolių. Dėl sumažėjusių įplaukų reikėtų atleisti daug kompanijos darbuotojų: parduotuvių pardavėjų, sandėlininkų, prekes vežiojančių vairuotojų.

Dominykas nelabai tikėjo, kad verslo reikalai taip pasisuks, tačiau šį vakarą privalėjo užtikrinti, kad net tokios tikimybės nebeliktų. Turėjo įtikinti Benoną, kad Maiklas Rotas ruošiasi būti vadovu dar daug metų ir kad artimiausiu metu neketina nieko iš pagrindų keisti. Kad Benono Deilo viešbučiams ir toliau bus tiekiamos aukščiausios klasės prekės.

O vėliau Dominykas pasitars su tėvu ir Adamu, kaip tinkamai pasirengti Maiklo atsistatydinimui ateityje, kad šis pokytis bendrovei nepadarytų rimtų nuostolių. Dominykui perėmus verslą, žinoma, daug kas pasikeis, tačiau tėvo įdiegta sąžiningo verslo ir nešališkumo filosofija bendrovei visada liks esminė.

Dominykas pamatė Benoną kitame koridoriaus gale.

– Labas vakaras, Benonai, – gana garsiai pasisveikino, kad perrėktų susirinkusiųjų šurmulį.

Benonas Deilas ir kitas vyriškis atsisuko.

– Dominykai! – užbaubė tas. – Nesitikėjau tavęs šį vakarą sutikti. – Dominykui priėjus arčiau, Benonas paspaudė ranką. – Kaip tėvas?

Dominykas pastebėjo, kad Benono akyse žybtelėjo ne tik susidomėjimas, todėl jautėsi patenkintas šį vakarą čia atvažiavęs.

– Kaip visada energingas, laukia nesulaukia, kada vėl galės kibti į darbus.

Benonas atjaučiamai linktelėjo.

– Smarkiai nuliūdau, išgirdęs apie Lijamą, užjaučiu.

– Ačiū, – padėkojo Dominykas nuoširdžiai dėkingas Benonui už ištartus žodžius. – Gal galėtume trumpai šnektelėti akis į akį? – paklausė ir atsiprašydamas pažvelgė į namų šeimininką. – Polai, ilgai neužlaikysiu.

– Žinoma, – Polas linktelėjo. – Galite pasikalbėti mano darbo kabinete. Tiesiai ir į dešinę, – pasakė ir pažvelgė į Benoną. – Lauksiu garaže. – Ir nuėjo.

Po penkiolikos minučių Dominykas akimis išlydėjo iš darbo kabineto išeinantį Benoną. Pasikalbėjęs su šiuo svarbiu žmogumi jautėsi itin patenkintas. Benonas buvo girdėjęs klaidingą gandą apie Maiklo atsistatydinimą, tačiau sužinojęs, kad tai tik gandas, nusiramino ir jautėsi dėkingas už informaciją. Netgi prisipažino nutuokiąs, kas tokią žinią galėjęs paskleisti, ir sakėsi nesiruošiąs leistis apkvailinamas. Benonas taip pat nebuvo nešvarių taktikų šalininkas.

Dominykas pasisuko eiti atgal į pobūvių salę, bet netikėtai suskambo mobilusis telefonas. Skambino mama.

– Dominykai... ak. Tu ten.

– Atrodai nustebusi, kad atsiliepiau savo telefonu, – paerzino jis.

– Tik todėl, kad Nesta sakė, jog esi vakarėlyje, nesitikėjau, kad atsiliepsi.

– Ar kas nutiko? – suraukęs antakius sunerimo Dominykas.

– Ką tik prisiminiau, kad šiandien Kasandros gimtadienis, – pasakė Laura, sukeldama Dominykui lengvą šoką. – Privalėjau nepamiršti, tačiau šie metai buvo tokie... sunkūs.

Šiandien Kasandros gimtadienis?

Po galais.

Dominykui prireikė kelių sekundžių, kad suimtų save į rankas.

– Gerai, ačiū, kad pranešei, – galiausiai tarė.

– Gal gali ją pasveikinti nuo mūsų? Juk žinai, kad tokiose situacijose mėgstu elgtis mandagiai.

– Nesijaudink, mama, – šiek tiek susierzinęs pasakė Dominykas. – Kasandra žino, ką jai jauti.

– Ačiū, mielasis, – patylėjusi padėkojo Laura

Dominykas padėjo ragelį ir liko stovėti kaip įbestas, mėgindamas susivokti. Nieko keista, po galais, kad Kasandra vieną minutę atrodė švytinti, o kitą – tarsi dangus būtų užgriuvęs. Moteris tikėjosi, kad vežasi ją švęsti gimtadienio. Išėjęs pro duris Dominykas patraukė ieškoti žmonos.

Pamatė ją kitoje pobūvių salės pusėje. Kasandra šypsojosi ir atrodė stulbinamai. Dominykui akimirksniu kilo noras pulti ją tarsi alkanam žvėriui.

Tada pamatė greta Kasandros stovinčią porą. Moters nepažinojo. Bet vyrą atpažino iš karto. Keitas Samjuelsas. Buvęs Kasandros meilužis.

Vien mintis apie Keitą ir Kasandrą lovoje tarsi verdančiu vandeniu perliejo. Jausdamas kylantį pyktį nužingsniavo tiesiai į juos, akimis rydamas ir vieną, ir kitą. Jam nepatiko, kad tasai tipas geidulingai nužiūrinėjo jo žmoną.

– Ir labai apgailestauju, kad negalėjome atvykti į Lijamo laidotuves, – eidamas artyn išgirdo sakant Keitą. – Su Tania buvome išvykę medaus mėnesio. Mano skyrybų formalumai buvo baigti tvarkyti likus savaitei iki liūdnos žinios, tačiau mes jau buvome užsisakę kruizą ir sumokėję.

– Kasandra, štai kur tu, – piktai suurzgė Dominykas, vos galėdamas susilaikyti nepuolęs Keitui į gerklę. Abu atsigręžė ir abu pasijuto nesmagiai.

Arba kalti.

– Dominykai, – Keitas kiek išbalo, – nežinojau, kad tu čia.

– Akivaizdu.

Dominykas paėmė Kasandrą už alkūnės.

– Atsiprašysime. Privalau pasikalbėti su savo žmona, – pasakė tyliai pabrėždamas paskutinius žodžius ir nusivedė Kasandrą link stiklinių durų, tarsi vestųsi pasivaikščioti į sodą. Mažiausiai norėjosi straipsnių laikraščiuose apie šeimos kivirčą viešumoje.

– Dominykai, – moteris puolė aiškintis, – aš...

– Kasandra, man neįdomu, ką nori pasakyti, – sušnypštė ir nepaleido alkūnės, kol atsidūrė šešėlių gaubiamame tolimiausiame verandos gale. – Atsiprašau, kad nutraukiau flirtą su meilužiu.

– Dominykai, tai juokinga. Tu nieko nenutraukei.

– Gali pasakoti tam, kas tavimi patikėtų.

Kasandra krūptelėjo.

– Skamba taip, tarsi būčiau suplanavusi čia su juo susitikti. Tik kažin kaip galėjau? Nė nežinojau, kur šį vakarą važiuojame.

– Ne, bet pasinaudojai proga, vos spėjau atsukti nugarą.

– Tai juodu su žmona prie manęs priėjo. Pati nebūčiau nė pasisveikinusi. Nekenčiu šio žmogaus.

– Nori pasakyti, kad romanas baigtas? – primerkęs akis paklausė Dominykas.

– Romano nė nebuvo.

– Lijamas niekada nemeluotų.

– O aš meluočiau?

– Tavo profesinė patirtis ne tokia nepriekaištinga.

Kasandros pečiai nusviro, bet tuoj pat vėl išsitiesė; moteris susitvardė ir tapo rami ir ori.

– Tikėk, kuo nori, Dominykai. Matau, kad vis tiek negalėsiu tavęs įtikinti.

Dominykas smalsavo, ar tai dar vienas taktinis manevras laimėti jo užuojautą. Kad ir kaip būtų, manevras nesuveikė. Silpnumo valandą Lijamas papasakojo apie testamentą ir apie žmonos romaną. Tada brolis jau gulėjo mirties patale. Ir neturėjo priežasties meluoti.

– Nė nepasakei man, kad šiandien tavo gimtadienis, – skvarbiu žvilgsniu pervėręs Kasandrą papriekaištavo Dominykas. – Tad kodėl turėčiau tikėti, kad dabar sakai tiesą?

– Žinai, kad šiandien mano gimtadienis? – išplėsdama akis paklausė Kasandra.

– Mama tik ką pasakė telefonu, – vyras nuleido galvą. – Norėjo atsiprašyti, kad pamiršo.

– Tikrai?

– Atrodai nustebusi. Neabejoju, kad jai taip pasielgti atrodė mandagu.

– Nors nekenčia manęs visa širdimi? – paklausė Kasandra, o jos lūpos persikreipė. – Nė neabejoju.

Dominykas praleido pro ausis ironijos gaidelę.

– Nemanei pati man pasakyti?

– Tai tik gimtadienis, – nerūpestingai atrėžė Kasandra.

– Norėjai, kad pasijusčiau sumautai, – Dominykas rūsčiai žvelgė į žmoną.

– Ir kaip gali pasijusti sumautai ko nors nežinodamas? – ji sutrikusi paklausė ir truktelėjo pečiais. – Kad ir kaip būtų, atsižvelgiant į pastaruosius įvykius tai visai neturi reikšmės.

– Kitaip nei tavo romanas su Keitu, tiesa? – staiga rėžė Dominykas, jausdamas, kad tuoj sprogs iš įtampos. – Kasandra, romanas baigtas. Visiems laikams. Jeigu bent pajusiu, kad vėl mėgini jį atgaivinti, atimsiu iš tavęs Nikolę taip greitai, kad nė galvos nespėsi pasukti.

– Nekalbėk šitaip! – žengdama atgal prie baliustrados tyliai šūktelėjo Kasandra.

– Taip ir padarysiu.

– Žinau, – sunkiai nurijusi seiles sušnabždėjo moteris ir suvirpėjo, akimirksniu visiškai nugalėta. – Gal jau galime traukti namo? Jaučiuosi... pavargusi.

Kam nors kitam Dominykas tikriausiai būtų pajutęs gailestį.

Tačiau šiai moteriai negalėjo jausti nieko.

Nė menkiausio virptelėjimo.

– Eime, – šiurkščiai tarė apglėbdamas plaštaka jos ranką. – Važiuokime. – Jam irgi jau buvo gana. Dominykas norėjo, kad žmona kuo atokiau laikytųsi nuo Keito Samjuelso, tačiau grasinti atimti vaiką jos gimimo dieną buvo negarbingiausia, ką jis kada nors buvo padaręs.

Aštuntas skyrius

Kitą dieną, penktadienį, Kasandra nekantraudama laukė, kada važiuos į slaugos namus. Norėjo tiksliai susitarti, nuo kada galės pradėti savanorišką veiklą. Jai žūtbūtinai reikėjo pradėti oficialiai dirbti, kad nebetektų dangstytis dantų gydytoju norint aplankyti tėvą, nes Dominykas galėjo pradėti įtarinėti susitikinėjant su Keitu. Galėjo pasamdyti žmogų ją sekti.

O, Dieve, ir kodėl gyvenimas toks sudėtingas? – rengdamasi klausė ji savęs. Atsakymo į šį klausimą nebuvo. Kasandra ne tik nuolat jautė siaubą, kad Dominykas gali atimti dukrą, dar prisidėjo ir sukrėtimas, kurį patyrė vakar susitikusi su Keitu – tai priminė, kiek daug ji gali netekti. Toli gražu neatrodė, kad Keitas atgailautų dėl savo poelgio su Kasandra ir nedvejodamas supažindino ją su naująja žmona.

Dabar bent jau aišku, kodėl jis nedalyvavo Lijamo laidotuvėse. Tuo metu Kasandrai buvo smalsu, bet kartu jautėsi dėkinga, kad jis nepasirodė. Būtų buvę labai nejauku. Žinoma, apie tai niekas nė nenutuokė... tik vienas žmogus.

Dominykas.

Ir nutik tu man taip, kad jis grįžo kaip tik tada, kai Keitas su žmona priėjo pasisveikinti. Nemalonus sutapimas. Kita vertus, nebuvo ko gėdytis. Su Keitu jos niekas nesiejo.

Tačiau Dominykas netikėjo.

Ir grasino atimti Nikolę.

Kasandrai nuolat teko sau priminti, kad ji nekalta. Tą lemtingą dieną Keitas pabučiavo prieš jos valią; vienas Dievas žino, ką dar būtų padaręs, jeigu Lijamas nebūtų grįžęs namo. Paskui Keitas viską pateikė taip, kaip jam buvo palanku – ne tik kad pasiteisintų, bet dar kad atkeršytų Kasandrai už atstūmimą.

Net dabar jo žodis būtų svaresnis. Prisiminusi praėjusį vakarą matytą apgaulingą akių žvilgsnį, buvo tikra, kad jis ir šiuo metu teisme galėtų duoti melagingus parodymus. Nors jam greičiausiai neberūpėtų, ką pamanys buvusi žmona, tai būtų savotiškas atlygis. Keitas nedvejodamas apdrabstytų ją purvais. Vien mintis apie jį kėlė šleikštulį.

Pro prisiminimų ūkanas Kasandra išgirdo Nestą vidaus telefonu pranešant, kad apačioje laukia Laura Rot. Ji atsiduso. Nebuvo mačiusi anytos nuo pat medaus mėnesio ir nenorėjo matyti, tačiau ignoruoti jos taip pat negalėjo. Kelias minutes mėgino atgauti savitvardą, tada ryžosi nusileisti žemyn į svetainę.

Kaip visada gracinga Laura atsisuko nuo lango jos pasitikti.

– Nesta sakė, kad ruošiesi kažkur važiuoti, – mandagiai tarė ji.

Kasandrai buvo įdomu, ką ji čia veikia. Gal atvyko sudrumsti vandens, kol Dominykas darbe? Dabar to mažiausiai reikėjo.

– Taip, šį rytą turiu susitikimą, – pasakė Kasandra, bet nematė prasmės pradėti pokalbį apie savanorišką veiklą.

– Ilgai netrukdysiu, – nors kartą gyvenime pasijutusi nejaukiai sumurmėjo Laura. – Ar Nikolė miega?

– Taip. Gal nori ją pamatyti?

Lauros veidas nušvito, bet staiga vėl apsiniaukė.

– Geriau nereikia. Nenoriu prižadinti.

Po jos žodžių stojo tyla.

Staiga Laura atsegė rankinę ir ištraukė mažą dovanėlę.

– Tiesą sakant, tenorėjau užvežti šitai. Tai gimtadienio dovana.

Kasandra žinojo, kad Dominyko motina visada daro tik tai, ką reikia. O ne tai, kas teikia malonumą.

– Na, kam gi.

– Taip reikėjo, – kiek įsitempusi paprieštaravo Laura. – Ir atsiprašau, kad vakar pamiršau.

Kasandra iš dalies troško, kad ji visai nebūtų prisiminusi. Gal tai vadinama nedėkingumu, bet verčiau visai negauti dovanos negu išrinktą ir įteiktą nenoromis – vien dėl to, kad reikia.

Kasandra išvyniojo dovaną. Tai buvo levandų spalvos ploniausio šilko kaklaskarė.

– Labai graži, ačiū, – nuoširdžiai padėkojo.

Lauros akyse akimirką šmėstelėjo pasitenkinimas, tačiau šaltumo kaukė tuoj jį paslėpė.

– Nėra už ką.

Meilės, kurią kadaise jai jautė anyta, apraiškos be galo skaudino. Kasandros širdis verkė iš skausmo, ką ji prarado per Lijamą. Su šia šeima jos niekada nebesies tokie šilti santykiai kaip pradžioje. Privalėjo su tuo susitaikyti. Ir susitaikys. Tik turi užtikrinti, kad neigiami jausmai nepaveiks Nikolės.

Staiga Kasandra kai ką suprato. Viskas, kas veikia ją, veiks ir augančią Nikolę. Taigi dukters labui ji vėl turi stoti į kovą. Dėl dukters privalo užmegzti kuo taikesnius santykius su šia moterimi. Kalėdos tam tinkamiausias metas.

– Laura, – giliai įkvėpusi pradėjo Kasandra, – norėjau prašyti Dominyko, kad šį sekmadienį papuoštume namie Kalėdų eglutę. Jam tikrai būtų labai malonu, jeigu ir judu su Maiklu atvažiuotumėte. Ir Adamas.

Vyresniosios moters akyse pasirodė išgąstis, paskui žvilgsnis apsiblausė.

– Negalvojau apie Kalėdas.

Kasandra suprato, bet toliau mėgino įkalbinėti.

– Beliko aštuonios dienos, – pasakė ir nutilo. – Žinau. Kodėl jums visiems sekmadienį neatėjus vakarienės?

– Aš... ne...

– Manau, kad Nikolei būtų ne pro šalį, jeigu jos seneliai švęstų šventes kartu, – ryžtingai pridūrė Kasandra. Ji prisiminė ankstyvą savo pačios vaikystę – be artimų žmonių.

– Tu teisi, – lėtai linktelėjo Laura. – Nikolei mūsų reikia.

Tai nebuvo tiksliai toks atsakymas, kokio Kasandra laukė, tačiau vis tiek nusišypsojo.

– Gerai. Dar šį vakarą pasikalbėsiu su Dominyku.

Laurai išėjus, Kasandra užlipo į viršų pasiimti rankinės. Pažvelgusi į miegančią Nikolę pasimeldė, kad pakviesdama Laurą ir Maiklą būtų pasielgusi tinkamai, ir nusiuntusi dukrytei švelnų oro bučinį išskubėjo.

Dominyko vairuotojo paprašė išleisti toje pačioje vietoje – priešais parduotuvių pasažą miesto centre. Po vakarykščių vyro grasinimų jautėsi dar labiau įsitempusi ir vis dairėsi aplinkui, norėdama įsitikinti, kad niekas neseka iš paskos. Net užsuko į dantisto kabinetą susitarti dėl apsilankymo, bet apsimetė, kad turi pasitikrinti dienotvarkę, ir išėjusi laukan sėdo į taksi. Dabar bent galėjo nemeluodama sakyti tikrai buvusi pas dantų gydytoją.

Džo buvo pakilios nuotaikos, ir Kasandra tuo ypač džiaugėsi. Džeinė Klaid patvirtino, kad ji galinti pradėti savanorišką veiklą ateinantį antradienį, kaip tik per Kalėdas. Kasandra dar užtikrino administratorę, kad pinigai jau pakeliui, ir Džeinė Klaid atrodė patenkinta išgirdusi šią žinią.

Grįžusi namo Kasandra jautėsi šiek tiek ramesnė. Svetainėje ant grindų žaidžiant kubeliais su Nikole, kišenėje suvibravo mobilusis telefonas. Laimė, skambino ne iš slaugos namų. Tai buvo Penė iš Sidnėjaus.

– Kaip jaučiatės? – pasiteiravo Kasandra, džiaugdamasi, kad sesuo paskambino. Gal Penė prisiminė vakar buvus jos gimtadienį?

– Kur kas geriau, – atsakė sesuo ir nutilo. – Kese, man reikia paslaugos, – galiausiai prabilo.

Kasandra įsitempė. Jos sesuo buvo nepriklausoma ir retai prašydavo pagalbos, taigi, matyt, reikalai rimti.

– Kas nutiko, Pene? – pakilusi nuo grindų ir atsisėdusi ant sofos paklausė Kasandra.

– Tai dėl Deivo. Prieš šešis mėnesius jis neteko darbo.

– Ką! Kodėl man nepasakei?

– Tau ir taip dabar nelengva, negalėjau. – Sesuo vėl nutilo. – Kese, ligi šiol jam nepavyko rasti kito darbo, todėl jau kurį laiką negalime susimokėti už namą. Jeigu iki pirmadienio negausime dviejų tūkstančių dolerių, liksime gatvėje.

– Ak, Pene.

– Gal galėtum paskolinti mums du tūkstančius. Tik kuriam laikui, kitaip neprašyčiau. Kitą savaitę Deivas vėl kviečiamas į pokalbį dėl naujo darbo – atrodo, tai teikia vilčių, bet net jeigu ir gaus tą darbą, mokesčius susimokėti bus per vėlu.

Kasandrai iš sielvarto nudiegė širdį. Jeigu tik galėtų, nedvejodama pagelbėtų seseriai, tačiau šiuo metu visai neturėjo pinigų. Nė cento.

– Pene, dabar visai neturiu pinigų, – prisipažino Kasandra.

– O ne! – nusivylusi sumurmėjo Penė.

Kasandra sunkiai nurijo seiles. Negalėjo taip pasielgti su seserimi.

– Bet paklausyk, man sakė, kad iki pirmadienio Lijamo testamentas turėtų būti įformintas, ir pinigai bus pervesti į mano sąskaitą, – sumelavo stengdamasi greitai mąstyti. Kaip nors gaus pinigų. Privalo. Net jeigu teks kreiptis į Dominyką...

– Būtų puiku, – Penei palengvėjo. – Bet jeigu pinigų negausi, Kese? Namo ilgiau neišsaugosime.

– Esu tikra, kad tokiu atveju mielai padėtų Dominykas, – nenorėdama, kad Penė dar labiau jaudintųsi, vėl sumelavo Kasandra.

– Manai, padėtų? Ak, ačiū! Ačiū jums abiem!

– Nėra už ką, Pene, – atsakė Kasandra, stengdamasi numatyti įvykius. Dieve, padėtis darėsi vis mažiau valdoma.

– Tai jūsų su Dominyku santykiai geri? – nurimusi pasiteiravo Penė. – Sužinojusi, kad ištekėjai už Lijamo brolio, vis klausiau savęs kodėl.

– Taip pasielgėme Nikolės labui, – nukreipusi žvilgsnį į priešais ant žemės žaidžiančią mažą mergaitę aiškino Kasandra. – Lijamas norėjo, kad ji augtų Rotų šeimoje, tad kartu su Dominyku nusprendėme įvykdyti paskutinį jo norą.

– Na, Kese, tada tau labai pasisekė, kad vyresnėlis toks gražuolis.

Kasandros mintys akimirksniu peršoko prie Dominyko – jo vyriško seksualumo ir vakarykščio jų mylėjimosi, kai jis buvo be galo įsitempęs. Kasandra suvokė, kad vyras kaip įmanydamas stengėsi ištrinti iš jos galvos prisiminimus apie Keitą Samjuelsą, tačiau, kad ir kaip ten būtų, meilės aktas suteikė didelį fizinį pasitenkinimą. O dėl jausmų – jie buvo nutolę vienas nuo kito tūkstančius mylių.

– Taigi, – nerūpestingai kalbėjo Kasandra. – Jis iš tiesų atrodo gražus pažiūrėti, – pajuokavusi iš karto nukreipė pokalbį. – O dabar diktuok sąskaitos numerį, mieloji. Pirmadienį turėsi pinigus. Pažadu.

– Ačiū, sesute.

– Malonu, kad galiu padėti.

Padėjusi ragelį Kasandra ėmė sukti galvą, kaip prasimanyti pinigų. Kodėl, kodėl, kodėl Lijamo testamentas vis dar neįformintas? Jeigu pinigai jau būtų sąskaitoje, Dominykas apie jos bėdas nė nesužinotų.

Tačiau sėkmė nebuvo Kasandros pusėje.

Netikėtai šovė dar viena mintis, širdis iš jaudulio ėmė mušti greitesniu ritmu. Galbūt Penės situacija Kasandrai išeis tik į naudą. Gal tereikia papasakoti Dominykui apie keblią sesers padėtį ir paprašyti nedidelės paskolos, kad sesuo pirmadienį galėtų sumokėti už namą. Gal tai paskatintų jį greičiau įforminti testamentą, o Kasandra neatrodytų egoistiškai reikalaujanti pinigų žmona. Tada jis nesužinotų ir apie slaugos namams reikalingus pinigus.

Viskas atrodė logiška. Dominykas mano, kad ji – aukso ieškotoja, tad pinigai Penei bus tarsi mažesnė iš dviejų blogybių. Ar tikrai viskas taip paprasta?

§

Kai Nikolė jau miegojo, Kasandra su vyru nusileido į apačią ir nustebo radusi Nestos paruoštą gimtadienio vakarienę. Stalas gražiai padengtas, ant šoninio staliuko kibirėlyje su ledais šalo butelis šampano.

O, dangau, metas tam tikrai ne pats palankiausias. Kasandros mintys per daug sujauktos svarstant, kaip geriausia pasikalbėti su Dominyku. Net skrandis spazmiškai susitraukinėjo iš nervų. Tačiau ji suvokė, kad jeigu šįvakar nepakalbės apie reikalus, ištiks nervinis šokas.

Kasandrai šiaip ne taip pavyko išspausti šypseną ir trumpai pamiršti ateitį.

– Nesta, stalas nuostabus, – pasakė ir pakštelėjo namų prižiūrėtojai į skruostą. – Ačiū.

– Tai niekis, ponia Rot, – iš malonumo nusišypsojo Nesta. – Vienas malonumas padaryti ką nors gražaus tokiam žmogui kaip jūs.

Kasandra džiaugėsi, kad Dominykas tik dabar priėjo prie stalo. Nebūtų galėjusi pakelti dar ir jo pašaipaus žvilgsnio.

Dominykas paėmė šampano butelį.

– Gal nori su mumis pakelti taurę šampano, Nesta? – paklausė abi moteris nustebindamas atkemšamo butelio pokštelėjimu.

– Nebent labai mažą, – ši nuraudo.

Netrukus visi trys jau laikė rankose po taurę, ir Dominykas pasakė tostą.

– Už vakar buvusį tavo gimtadienį, Kasandra.

Žvilgsniai susitiko, ir Kasandros širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Hmm, gal jie visai nėra tokie tolimi, kaip Dominykas nori tikėti juos esant.

– Būkit laiminga, ponia Rot, – palinkėjo Nesta ir gurkštelėjo putojančio gėrimo.

– Ačiū, – atitraukusi akis nuo Dominyko ir atsikrenkštusi padėkojo Kasandra.

– Jeigu neprieštaraujate, pasiimsiu taurę su savimi, – dar gurkštelėjusi šampano pasakė Nesta. – Bijau, kad neprisviltų orkaitėje kepamas ėriukas.

– Iškepėte mano mėgstamiausią patiekalą, – nusišypsojo Kasandra. – Iš kur sužinojote?

– Jūs pati sakėte, ponia Rot, kai kalbėjomės apie tą naująjį restoraną.

– Ak, taip, dabar prisimenu, – pasakė Kasandra.

Nesta atsiprašė ir tuoj pat dingo iš kambario, o Kasandra nusišypsojo. Namų prižiūrėtoja – dar vienas žmogus, kuris nenorėjo vadinti jos vardu.

– Kas per paslaptis? – paklausė Dominykas ir priėjęs atitraukė Kasandros kėdę.

– Paslaptis? – pakeldama akis krūptelėjo Kasandra.

– Ko šypsaisi?

Akimirksniu užplūdo palengvėjimas. Dominyko žodžiai jai priminė tikrąsias paslaptis.

– Visi mane vadina ponia Rot, o ne vardu.

– Kas tie visi? – kilstelėjęs antakį nustebo Dominykas.

Kasandra galvojo ir apie Džeinę Klaid. Kaip tik dabar jai pasirodė tinkama proga užvesti opią temą.

– Nesta ir visi dantų gydytojo kabinete.

– Keista, – Dominykas pervėrė skvarbiu žvilgsniu. – O aš maniau, kad visą gyvenimą vaikštai pas tą patį gydytoją, – jis stebėdamasis priminė, kad niekada nieko nepamiršta.

Akimirką Kasandros širdis nustojo plakusi.

– Taip, ir man tai atrodo keista. Kai ištekėjau... – aiškino neminėdama konkrečios santuokos, – visi pradėjo kreiptis į mane ponia Rot.

Dominykas kelias sekundes stebeilijo į Kasandrą.

– Kaip nors tai iškęsi.

– Žinoma, – patvirtino moteris ir patraukė didelį gurkšnį šampano. – Beje, šiandien kaip tik buvau pas dantistą – atrodo, gydymas bus baigtas anksčiau negu manėme.

– Puikios naujienos, – neatrodė, kad Dominykas ką nors numanytų.

– Beje, – vis dar dvejodama užvesti rūpimą temą prakalbo Kasandra, – kalbėjausi su slaugos namų direktore – ji pageidauja, kad antradienį pradėčiau darbą.

– Taip greitai? – Dominykas stebėdamasis kilstelėjo antakį.

– Taip. Prieš Kalėdas daug ruošos darbų, todėl visi džiaugiasi, kad galėsiu prisidėti.

– Atrodo, tau dėl to labai smagu, – susimąstęs pasakė vyras.

– Labai.

– Tada man malonu, kad turėsi artimą širdžiai veiklą.

Šie žodžiai Kasandrą nustebino, bet kartu ir paguodė. Dominyko požiūris visiškai kitoks nei Lijamo. Jos ankstesnis vyras tenorėjo, kad ji sėdėtų namie, būtų pasiruošusi vaidinti tobulą namų šeimininkę per pobūvius ir tobulą žmoną viešumoje. Jam nerūpėjo, kad tokia beprasmė veikla ją varė iš proto. Iš pradžių pati norėjo jam įtikti, bet Lijamui atskleidus tikrąjį veidą suprato įkliuvusi į spąstus.

O paskui jis susirgo...

Nesta įnešė sriubą. Kai ji vėl pasišalino, Kasandra nusprendė atidėti į šalį dantų gydytojo ir slaugos namų temą. Kuo toliau šie klausimai nuo pinigų temos, tuo geriau.

– Beje, šįryt buvo užsukusi tavo mama, – Kasandra parodė kaklą juosiančios levandų spalvos šilkinės skarelės kraštą. – Įteikė man šitai.

Dominyko žvilgsnis nuslydo skarele į šviesiai rausvą Kasandros palaidinę, kurią buvo priderinusi prie kreminės spalvos kelnių.

– Tau tinka, – pagyrė Dominykas ir jo akyse žybtelėjo dėkingumo kibirkštėlės.

– Ačiū, – Kasandrai nukaito skruostai. – Laura turi gerą skonį, – tarė pakeldama šaukštą. – Pakviečiau tavo tėvus sekmadienį vakarieniauti, ar neprieštarausi? Ir Adamą. Pagalvojau, kad galėtume iš anksto papuošti eglutę. Būtų graži šeimos šventė.

– Kam visa tai? – Dominykas paniuro.

– Dėl Nikolės. Nors ji dar maža, pagalvojau, kad svarbu nuo pirmų dienų pažinti savo šeimos narius, nejaugi taip nemanai?

Dominyko žvilgsnis iškart sušvelnėjo. Jis pritariamai linktelėjo.

– Labiau palaikyti ir negalėčiau, – išgirdus šiuos žodžius Kasandros širdis ėmė tirpti. – Beje, kažkur turi būti eglė nuo praėjusių metų. Paklausk Nestos.

– Taip, ji man minėjo. – Prisiminusi Nestą sakius, kad vienas iš sodininkų kasmet papuošia dirbtinę eglutę, Kasandra pradėjo tuščiai maišyti sriubą lėkštėje. Artėjančios Kalėdos nuteikė melancholiškai. Niekada neturėjo tikros Kalėdų eglės – nei vaikystėje, nei gyvendama su Lijamu, nes vyras sirgo šienlige.

– Ar kas negerai?

Kasandra liovėsi makalavusi lėkštėje šaukštą ir pakėlė akis į Dominyką.

– Pirmųjų mūsų Kalėdų proga norėjau tikros eglės. – Šią svajonę Kasandra puoselėjo jau daug metų. Kvailą svajonę. – Juk būtų gražu, ar ne? – Ji labai norėjo, kad šios Kalėdos būtų kuo įprastesnės.

– Jei taip nori, – sutiko Dominykas. – Pasakyk Nestai. Ji viskuo pasirūpins.

Jis pradėjo valgyti, Kasandra pasekė jo pavyzdžiu, džiaugdamasi, kad jos sentimentalumas prasprūdo pro akis. Tikra Kalėdų eglė buvo smulkmena atsižvelgiant į dabartines bėdas, tačiau Kasandra nenorėjo atskleisti Dominykui savo silpnumo. Kitais metais galbūt visi drauge išsirinks eglutę. Kaip šeima.

Nestai įnešus karštąjį patiekalą, Dominykas pirmas prakalbo apie eglę.

– Mudvi su ponia Rot šį klausimą jau aptarėme, ir aš visiškai sutinku, kad tikra eglė šiemet būtų kaip tik tai, ko reikia, – pritariamai šypsodamasi pasakė namų prižiūrėtoja.

Jie dar šiek tiek paplepėjo apie Kalėdas, tada Nesta nurinko nuo stalo sriubos lėkštes ir išėjo į virtuvę. Kasandrai labai knietėjo užsiminti apie pinigus, bet negalėjo sau leisti sugadinti gimtadienio vakarienės. Todėl nusprendė palaukti, kol abu baigs valgyti.

Atrodė, kad vakarienė, kurios pabaigoje buvo šokoladinis tortas, niekada nesibaigs. Laimė, niekas nesugalvojo sudainuoti gimtadienio dainelės, o Nesta netrukus atnešė kavos.

– Virtuvė sutvarkyta, – pasakė namų prižiūrėtoja, nurinkdama nuo stalo nešvarias lėkštes. – Įjungsiu indaplovę ir eisiu namo, – pridūrė apžvelgdama kelis ant stalo likusius indus. – Nedaug kas beliko. Jeigu neprieštarausite, baigsiu tvarkyti rytoj ryte.

– Neprieštarausime, Nesta, – linktelėjęs sutiko Dominykas.

Artėjant lemiamai akimirkai, Kasandros širdis ėmė beprotiškai daužytis, tačiau ji sugebėjo išspausti šypseną vyresniajai moteriai.

– Nesta, vakarienė buvo puiki. Labai ačiū.

Savimi patenkinta namų prižiūrėtoja išėjo iš kambario ir tyliai užvėrė paskui save duris.

Dominykas žvilgtelėjo į Kasandrą, jo lūpų kampučiai linksmai truktelėjo.

– Ar tau irgi pasirodė ją norėjus pasakyti, jog mums niekas netrukdys?

– Manau, kad tai buvo akivaizdu, – Kasandra vos galėjo išlaikyti lygų kvėpavimą. Ji taip pat pageidavo, kad niekas netrukdytų, tačiau dėl kitų priežasčių. Jau tiksliai žinojo, ką nori pasakyti.

Įtraukusi į plaučius oro, kad nusiramintų, kilstelėjo kavinuką, laukdama, kada Nesta pagaliau išeis.

– Kavos? – pasiteiravo vildamasi, kad Dominykas nepastebės, kaip virpa jos ranka.

– Ačiū. Vėliau išgersime ir brendžio.

Brendis būtų kur kas geriau dabar.

Dviguba porcija.

– Būtų neblogai, – tepasakė ji ir abiem įpylė kavos, juodu atsilošė kėdėse ir kurį laiką gurkšnojo tylėdami.

– Dominykai, – ilgiau nebegalėdama laukti prašneko Kasandra, – ar pameni, pasakojau apie savo seserį? – nuleidusi puodelį paklausė.

– Taip, – nustebo vyras.

– Jai... reikia pinigų.

– Tikrai? – jo veidas tapo griežtas.

Dominykas akivaizdžiai netikėjo, ir Kasandra suvirpėjo.

– Taip. – Kasandra neturėjo kur trauktis. – Jeigu iki pirmadienio nesumokės dviejų tūkstančių dolerių, neteks namų, – moteris sunkiai nurijo seiles. – Todėl... svarsčiau, ar negalėtum man paskolinti pinigų, pervesčiau į jos sąskaitą. – Kasandra vylėsi, jeigu pinigus pervestų, Penė juo priimtų kaip dovaną, o ne kaip paskolą.

– Man labai įdomu, kada tau nebereikės pinigų, – atžariai pasakė Dominykas.

Jo balsas buvo toks, kad Kasandros širdis ėmė plakti dar greičiau. Jai netgi pasirodė, kad jo akyse mato nusivylimą.

– Jie ne man, o seseriai, prisiekiu.

Dominyko lūpos persikreipė.

– Kurgi ne. Tikriausiai todėl nori, kad duočiau juos tau, o ne pervesčiau tiesiai į jos sąskaitą.

– Bet...

– Nežinau, kam pinigai tau iš tiesų reikalingi, bet turėsi palaukti, kol bus įformintas Lijamo testamentas.

– Dominykai, maldauju. Privalai manimi patikėti.

– Privalau? Tai įtikink mane. Tik kodėl turėčiau tikėti moterimi, kuri akivaizdžiai įrodė buvusi neištikima žmona ir moteris, gyvenanti vien dėl pinigų?

Nuo neteisybės Kasandrai užvirė kraujas. Negalėjo susitaikyti su klaidinga Dominyko šeimos nuomone, kad pagrindinis jos gyvenimo tikslas – pinigai. Atsidurti tokioje situacijoje kaip dabar ji niekada ir netroško. Pats laikas Dominykui tai priminti.

– Nikolė ir aš turime paveldėjimo teisę, Dominykai. – Nepamiršau, – jis pervėrė smerkiamu žvilgsniu.

– Tekėjau už tavęs dėl pinigų, Dominykai. O ne už pinigus.

– Ar yra skirtumas? – pasišaipė vyras.

– Taip, yra. – Jų santuoka buvo skirta tik apsaugoti Nikolę, net jeigu viskas glaudžiai susiję su slaugos namams reikalingais pinigais. Tačiau kaip tai paaiškinti Dominykui, apeinant Džo? Jeigu sužinos apie Džo, gali paaiškėti ir Lijamo šantažavimas, o tada Kasandra gali netekti dukters.

Dominykas pakilo nuo kėdės.

– Teisininkai jau tvarko testamento reikalus, – atžariai pasakęs išėjo iš kambario.

Kasandra neturėjo kada sureaguoti, tačiau girdėdama koridoriumi tolstančio Dominyko žingsnius pajuto begalinį širdies skausmą dėl jo balse aiškiai juntamo pasibjaurėjimo.

Netrukus pasigirdo užvedamo Porsche garsas, ir automobilis nurūko. O, Dieve. Dominykas dar labiau užaštrino jųdviejų priešiškumą, ir tai buvo nepakeliama. Tačiau labiausiai Kasandrą pribloškė tiesa, su kuria šią akimirką ji susidūrė akis į akį. Tiesa, nuo kurios niekur nebegalėjo pabėgti.

Ji myli savo vyrą.

O šis jos aistringai nekenčia.

§

Turėjau žinoti, – barė save Dominykas, greitkeliu lėkdamas Porsche, pykčiui tarsi sunkiausiam svarmeniui spaudžiant krūtinę.

Nuo vedybų dienos Dominykas manėsi perpratęs Kasandros asmenybę. Vaikystėje ji jautėsi nesaugi ir dabar ėjo iš proto dėl saugumo... pinigų siekė dėl pateisinamų priežasčių, dėl jų ir ištekėjo už turtingo vyro. Tačiau kai kurių dalykų jo protas negalėjo aprėpti.

Dėl šio atradimo Dominykas jautėsi visiškai nusivylęs, nes dabar žinojo, kad Kasandros gelmė bedugnė. Ji nebuvo tokia paviršutiniška, kokią manė ją esant. Ji buvo gili, tačiau tai, žinoma, nereiškė, kad jos dora neliečiama.

Akivaizdu.

Po galais, jis netgi buvo pradėjęs žavėtis šio moters gebėjimu įveikti visus gyvenimo primestus sunkumus, tačiau apsikvailino, nes pamiršo jos esmę. Kasandra manipuliavo juo be menkiausių skrupulų. Papasakojo apie savo vaikystę. Pareiškė norinti įsitraukti į savanorišką veiklą. Nepasakė apie gimtadienį. Viskas tebuvo vaidyba.

Dominyko nusivylimas buvo kartus kaip tulžis.

Po galais, jis vis dar nepajėgė suprasti, kodėl šiai moteriai norėjosi jį užkariauti. Kasandra jau mūvėjo jo dovanotą vestuvių žiedą. Jau buvo pagimdžiusi Rotų kūdikį. Dabar jį turėjo ir savo lovoje.

Ko dar, velniai griebtų, ji nori?

Kad pasiduotų?

Prisipažintų mylįs?

Gal jai maniakiškai norisi, kad visi vyrai eitų dėl jos iš proto, ypač turčiai, kuriuos galėtų sukti apie pirštą kaip panorėjusi?

Tegul nė nesvajoja.

Teks ilgai palaukti. Gal Kasandra ir mano mokanti manipuliuoti vyrais, bet netrukus patirs didelį šoką. Visi, kurie manipuliavo Dominyku, gavo, ko nusipelnę. Juo nemanipuliuos net moteris, kuri išnešiojo ir pagimdė jo vaiką. Artimiausioje kelių sankirtoje Dominykas apsuko automobilį ir leidosi atgal.

§

Suvokusi, kad myli Dominyką, Kasandra kurį laiką sėdėjo nejudėdama, jausdamasi tuščia kaip kavos puodeliai priešais ant stalo. Meilė visada ją išgręždavo ir palikdavo raudančia širdimi. Šį kartą tikriausiai bus taip pat.

Ji myli Dominyką.

Bet turi apsimesti, kad nieko nejaučia. Ar gali būti blogiau? Sunku žinoti jau tai, kad Dominykas už ją viršesnis, o dabar dar turės gyventi bijodama, kad neatskleistų jausmų žmogui, kurį myli. Jeigu Dominykas sužinotų tiesą, neabejotinai tuo pasinaudotų. Rotai tai puikiai moka. Lijamas be vargo pasinaudojo Kasandros meile, kad paverstų ją žmona trofėjumi, visiškai nuteikdamas jos širdį prieš save. Kasandra mažiausiai norėjo, kad taip nutiktų ir su Dominyku.

Ji sau pasižadėjo. Meilė Dominykui bus didžiausia paslaptis. Ji padės išlikti stipriai visus bendro gyvenimo metus, kol šis vyras manys ją esant tuo, kas ji iš tiesų nėra. Kad ir kaip būtų, ji negali savęs apgaudinėti tikėdamasi, jog po šešių mėnesių, kai bus sunaikintas advokatui paliktas Lijamo laiškas su jo tiesa, kas nors pasikeis.

Nors laiškas – tai pavojingas įrankis, dėl kurio Kasandra gali netekti dukters, Dominykas ir be jo puikiausiai galėtų įrodyti ją ištekėjus už Lijamo ir pagimdžius vaiką vien siekiant pinigų. Į jos sąskaitą pervestos sumos tai puikiausiai patvirtintų. Žinoma, ji galėtų įrodyti, kad pusė milijono buvo skirta slaugos namams, tačiau Dominykas ir toliau manytų ją turėjus slaptų savanaudiškų priežasčių pagimdyti Lijamui vaiką. Net jeigu papasakotų, kas parašyta Lijamo jai paliktame laiške, tai tebūtų žodžiai prieš mirusiojo žodžius, o ir kas galėtų užtikrinti, kad tada Dominykas patikėtų ja, o ne Lijamu? Savo mylimu broliuku? O ne savanaude svetimautoja?

Tačiau kaip ji galės toliau gyventi su Dominyku ir nepapasakoti apie tai, jog Lijamas jai sumokėjo, kad susilauktų vaiko? Juk tai tiesa. Lijamas jai sumokėjo, bet šantažavo jis, o ne ji. O, Dieve, na, ir maišatis.

Net tokiomis sudėtingomis aplinkybėmis Kasandra privalėjo prasimanyti pinigų Penei. Galėtų mėginti dar kartą kreiptis į Dominyką, tačiau buvo tikra, jog jis nepadės. Kasandra ras kokią nors išeitį. Privalo.

Ir greitai.

Žinodama, kad geriausios mintys jai kyla mirkstant vonioje, Kasandra sunkiais žingsniais užlipo į viršų ir prileido pilną vonią vandens. Nusirengė ir sukėlusi į viršų plaukus paniro į šiltas putas.

Užmerkusi akis atsilošė į vonios galą, traukdama į save kvapnius, raminamus garus. Meilei ir baimei vienai šalia kitos kaunantis jos širdyje ir žinant, kad šį savaitgalį privalo gauti pinigų, sunkiai sekėsi atsipalaiduoti.

Sulėtink tempą, – paliepė pati sau ir sąmoningai privertė save žengti žingsnį atgal bei leisti protui atsipalaiduoti. Jeigu ji nors kiek neapsiramins, prieis liepto galą.

Kasandra negalėjo atsistebėti, kokia susiklostė ironiška padėtis: tariamai ištekėjusi dėl pinigų ji turėjo tiek mažai vertybių. Vienintelis tikrai vertingas jos turimas daiktas buvo brangus deimantinis vėrinys, kurį jai padovanojo Lijamas, tačiau dabar papuošalas paimtas įvertinti kaip vyro palikto turto dalis. Kad ir kaip viskas susiklostytų, Kasandra nesiruošė atsisakyti šio vėrinio. Jis turėjo atitekti Nikolei. Kaip tėvo palikimas.

Staiga Kasandra kai ką prisiminė ir atsisėdo išplėtusi akis. Ji turi dar vieną vertybę, ir tai nebuvo atimta iš jos įvertinti, nes nebuvo Lijamo turto dalis! Senovinė deimantinė segė. Per kelias kartas iš tikrosios Kasandros prosenelės ji atkeliavo pas motiną, o šios mirties dieną atiteko Kasandrai.

Tačiau Kasandros pečiai nusviro taip pat greitai kaip išsitiesė. Buvo prisiekusi šio papuošalo niekada neatsisakyti nei savo, nei Nikolės labui. Iš Rotų ji ir taip gaus be galo daug, tačiau tai būtų vienintelis Kasandros šeimos palikimas.

Ne, ji niekada neparduos šio papuošalo. Tik ne už niekingus du tūkstančius dolerių. Tik ne už pinigus. Segė verta dešimties tūkstančių – bent jau tiek buvo verta prieš kelerius metus, kai Kasandra nunešė įvertinti juvelyrui. Bet net tokia suma neatpirktų dvasinės segės vertės.

Kita vertus, Penei reikia pinigų.

Ir Džo.

Kasandrai šovusi netikėta mintis širdyje įžiebė viltį. Juk segę galima įkeisti lombarde. Pinigų užtektų ir Penei, ir daliai skolų slaugos namams padengti. O kai į sąskaitą pradės plaukti Lijamo pinigai, grąžins paskolą ir atgaus segę. Kasandra tiksliai nežinojo, kaip veikia įkeitimo sistema, tačiau buvo tikra, kad lombardininkui tam tikrą laiką draudžiama parduoti įkeistą daiktą.

Tačiau ar jos padėtis tikrai tokia beviltiška, kad skirtųsi su sege? Kita vertus, ar padėtis tokia beviltiška, kad su ja nesiskirtų? Juk sesuo gali netekti namo. O ir Džeinė Klaid nusiramintų gavusi bent dalį pinigų.

Tad rytoj – tiesiai pas lombardininką.

Vos Kasandra šitaip nusprendė, atsivėrė vonios kambario durys ir baisiai išgąsdindamas, beveik priversdamas kaltai stryktelėti iš vonios įžengė Dominykas. Moteris nesitikėjo jį grįšiant dar mažiausiai keletą valandų, net abejojo, ar išvis šiąnakt parsiras namo.

Dominykas sustojo ir pervėrė priešišku žvilgsniu.

– Juk tekėjai už Lijamo ne iš meilės, ar ne?

Nesuprasdama, kodėl jis taip mano, tačiau džiaugdamasi, kad bent burbulai dengia didesnę jos kūno dalį, Kasandra iš netikėtumo tyliai aiktelėjo.

– Ką nori pasakyti?

– Jeigu būtum mylėjusi mano brolį, būtum reikalavusi, kad tas priemiesčio namas būtų tavo skonio. Taip elgiasi dauguma moterų, – Dominykas dar labiau suspaudė lūpas. – Tu to nenorėjai.

Kasandros galvoje pagaliau nušvito. Dominykas turėjo galvoje pokalbį apie tai, kad Lijamo ir jos namas labiau atspindi šeimininko, o ne šeimininkės asmenybę. Tada ji pripažino, kad baldus išrinko Lijamas – ir visa jų santuoka sukosi tik apie jį. Tąkart Dominykas nenorėjo girdėti tiesos, ir Kasandra abejojo, ar norės dabar.

– Tai vis dar nori pasakyti, kad tekėdama už Lijamo nemylėjau? – kilstelėjusi galvą paklausė Kasandra.

– Taip, – suurzgė jis.

– Kodėl, Dominykai? Kodėl tau taip svarbu, kad tai pasakyčiau? Juk esi įsitikinęs, kad siekiu vien pinigų. Tai kodėl vis dar šito klausinėji?

– Kasandra, mūsų vedybinis gyvenimas bus ilgas. Nenoriu pamiršti, koks esi žmogus.

– Jaučiuosi be galo dėkinga, – virptelėjusi sumurmėjo moteris. Padėtis beviltiška. Dominykas nebepakeis savo nuomonės. Tereikia tai visada turėti galvoje.

Tačiau yra dar vienas asmuo, apie kurį jie privalo galvoti.

– O Nikolė? – priminė Dominykui Kasandra. – Juk sutikai nerodyti savo priešiškumo.

– Taip ir darysiu, – patvirtino jis ir nutilo. – Tu ne vienintelė moki vaidinti.

Kasandrai suspaudė krūtinę. Labai skaudėjo dėl klaidingos nuomonės, bet geriau tegu mano apie ją blogai negu uždavinėja klausimus, į kuriuos ji nenori atsakinėti.

Staiga jo akys nukrypo į pilną burbulų vonią ir iš lėto ėmė kilti nuogais Kasandros pečiais, kurie buvo išsikišę virš vandens, kaklo linija ir į viršų sukeltais šviesiais plaukais.

Jo žvilgsnis tapo atkaklus ir geidulingas.

– Tau tinka.

Nepaisant ore tvyrančio priešiškumo, jos širdies ritmas ėmė greitėti.

– Padeda atsipalaiduoti. – Dievaži, jai to be galo reikėjo. – K-ką darai? – išvydusi, kad Dominykas pradėjo atsiseginėti marškinius, nustebo Kasandra.

– Prisijungsiu, – atsakė vyras, jo lūpos persikreipė. – Man irgi reikia atsipalaiduoti.

Virpėdama iš netikėtumo, Kasandra stebėjo, kaip Dominykas rengiasi. Drabužiai nukrito ant žemės, ir prieš ją stojo nuogas susijaudinęs vyras. Kasandrai kėlė nuostabą, kaip greitai jis susijaudindavo vien į ją žiūrėdamas, tačiau ir jos pulsas išdavė smarkiai įaudrintus jausmus.

Dominykas priėjo artyn ir atsistojo priešais ją visu ūgiu.

– Pasislink į priekį, – paliepė nė nekrustelėdamas – visas įsitempęs ir vyriškas. Ji būtų galėjusi atsisakyti, bet, Dievas matė, ir pati to troško.

Kasandra pasistūmė į priekį, Dominykas įsliuogė į vandenį jai už nugaros ir atlošė ją į save, jo erekcija tvirtai prigludo prie apatinės Kasandros nugaros dalies.

Veidrodinėje sienoje susitiko akys.

– Dominykai, aš... – pradėjo moteris, nežinodama, ką toliau sakyti, bet jausdama poreikį ką nors pasakyti... bet ką... kad tik nutrauktų tylą.

– Patylėkim, – sumurmėjo Dominykas, stebeilydamas jai į akis, rankomis slysdamas jos klubais aukštyn prie krūtų. – Jeigu mus sieja tik fizinė trauka, noriu kad bent šis ryšys būtų tobulas.

Kasandra troško būti pakankamai stipri, kad pakiltų ir išeitų, bet Dominykas jau pradėjo gniaužyti jos spenelius, ir ji neturėjo jėgų apsiginti pati nuo savęs. Kasandra tenorėjo jo. Dominykas buvo jos mylimas vyras.

Kasandra iš malonumo sudejavo.

– Dominykai, aš...

– Šš, nekalbėk.

Vyras nepaleido iš akių jos žvilgsnio veidrodyje, nepaleido iš rankų ir krūtų, jausdamasis kaip nepermaldaujamas savininkas. Nepaliaudamas žaidė Kasandros speneliais, kol jos apatinė dalis ėmė tirpti iš malonumo. Ji bejėgiškai atrėmė galvą į jo petį, bet žvilgsnis liko prikaustytas prie skvarbių, nejudančių vyro akių. Tada jo žvilgsnis nukrypo žemyn, ir Kasandra pasekė jo pavyzdžiu – abu sužiuro į tarp kvapnių burbulų panirusias jo rankas, maloniai kankinančias rausvus iškilumus.

Kasandrai ėmus dejuoti, Dominyko lūpos įgavo vyriško pasitenkinimo išraišką, sukeldamos moteriško jaudulio bangą. Paskui viena jo ranka nuslydo žemyn, tarsi tiesdama kelią ieškojimo ir naikinimo misijai, kurios tikslas buvo suardyti visą jos gynybą. Jis neabejotinai siekė laimėti be išlygų. Ir buvo pasiruošęs eiti iki galo.

Jo ranka rado ieškomą objektą, ir Kasandros kvėpavimas suvirpėjo. Moteris stengėsi per daug anksti nepasiduoti, tačiau veidrodyje atsispindintis užtemęs jo žvilgsnis, rankai pirmyn atgal tebeglostant jautriausią vietą po vandeniu, atrodė kankinamai erotiškas. Ir ji nebeatlaikė.

Tačiau tai nebuvo pabaiga. Vos Kasandrai atgavus kvapą, bet nespėjus atsigauti nuo patirto malonumo, Dominykas pradėjo viską iš naujo, tad beliko džiaugtis, kad jis nenutuokia apie jos meilę. Dabar šis vyras vertė sumokėti už tai, kad drįso prašyti pinigų. Sumokėti vieninteliu būdu, kuriuo mokėjo pasiekti jos sielą. Kūnu.

Kai Kasandra dar kartą pasiekė palaimą, Dominykas padėjo išlipti jai iš vandens, nieko nesakydamas nušluostė ją rankšluosčiu ir nusišluostė pats. Kasandros kojos drebėjo, ji džiaugėsi galėdama prisilaikyti Dominyko ir atgauti pusiausvyrą.

Vyras paėmė ją ant rankų ir nunešė į miegamąjį... paguldė ant lovos ir užsimovė prezervatyvą... ir panardino į dar didesnę palaimą.

Aktui pasibaigus, Dominykas tvirtai pabučiavo Kasandrą ir atsistūmė.

– Dabar pasakyk, kad tai buvo dėl pinigų, – kimiu balsu pasakė ir grįžęs į vonią užvėrė paskui save duris.

Devintas skyrius

Kasandra negalėjo patikėti sėkme, jeigu galima taip pavadinti, kai pabudusi rytą rado Dominyko laiškelį, kad jis išvykęs į biurą. Buvo šeštadienis, tad nesitikėjo jį važiuosiant į darbą, kita vertus, po vakarykščių įvykių gal ir neturėjo per daug stebėtis. Praėjusią naktį jis negrįžo į lovą, ir Kasandra svarstė, ar nuo šiol taip bus visada. Ar jų menkutis bendrumo ryšys tebus praeities atgarsis?

Viskas dėl pinigų.

Laimė, Nesta sutiko pasirūpinti Nikole. Kasandra sumelavo norinti kai ką nupirkti Kalėdoms, leisdama namų prižiūrėtojai suprasti, kad tai bus dovana Dominykui, ir jautėsi be galo dėkinga, kad Nikolę gali palikti namie.

Deja, Dominykas buvo išvažiavęs Porsche, todėl vienintelis būdas nusigauti iki miesto buvo taksi. Negalėjo rizikuoti, naudodamasi savo vyro vairuotojo paslaugomis, ir meldėsi, kad Nesta apie tai neprasižiotų. Jeigu vis dėlto jos kelionė išaiškėtų, pasakytų Dominykui nenorėjusi varginti vairuotojo vien tam, kad nukaktų į artimiausią prekybos centrą. O dėl asmeninio saugumo – jai beliks būti dvigubai apdairesnei ir nepamesti galvos.

Po valandos, įvertinęs segę ir perskaitęs Kasandros atneštą oficialų vertinimo raštą, lombardininkas keistai pažiūrėjo į savo klientę, ir Kasandra išsigando, ar nebus jos pažinęs.

– Kiek norite pasiskolinti? – pagaliau paklausė vyriškis.

Tokia padėtis žemino, tačiau Kasandra stengėsi laikyti galvą aukštai iškeltą.

– Ji verta mažiausia dešimties tūkstančių dolerių, būtent tiek ir norėčiau pasiskolinti. Dešimt tūkstančių.

– Atleiskite, – papurtė galvą lombardininkas, – tiek paskolinti negaliu. Tiek grynų net neturiu parduotuvėje, – pasakė nusišypsodamas ir žybtelėdamas auksiniu dantimi. – Aplinkui trainiojasi per daug prastos reputacijos tipų, tikriausiai pati suprantate.

– Bet man reikia būtent dešimties tūkstančių, – netekdama vilties veik ėmė maldauti Kasandra. – Kalėdų proga... noriu nupirkti vyrui kai ką ypatinga, – pasakė ir prikando lūpą, suvokusi, kad šiam žmogui neprivalo nieko aiškinti.

Lombardininkas svarstė.

– Šią akimirką tegaliu paskolinti penkis tūkstančius, bet jei norite daugiau, teks ateiti vėliau, –gūžtelėjo pečiais. – Arba galite pamėginti laimę kitoje vietoje.

Ateiti vėliau Kasandra tikrai negalės, nesiruošė ir lakstyti po miestą, ieškodama, kas turi pakankamai grynųjų. Be to, nenorėjo atkreipti į save dėmesio, o vaikščiodama iš vieno lombardo į kitą kaip tik galėjo sukelti susidomėjimą.

Moteris sunkiai nurijo seiles, jausdamasi vis menkesnė.

– Sutinku dabar gauti penkis tūkstančius. – Du tūkstančius duos Penei, o likusius tris sumokės slaugos namams.

– Gerai, sutarta. Gal turite kokį asmens dokumentą? Reikia užpildyti keletą dokumentų.

Kasandra linktelėjo, bet įsitempusi ištiesė lombardininkui vairuotojo pažymėjimą. Dokumentas buvo kelerių metų senumo, jame buvo nurodytas ankstesnis namų adresas.

– Ar... pažadate saugoti segę, kol grąžinsiu paskolą?

– Jeigu grąžinsite iki nurodyto termino.

– Grąžinsiu.

Būtinai grąžins.

§

Dominykas žiūrėjo pro biuro langą žemyn į miestą, kur driekėsi medžiais apsodinta Kolinso gatvė. Stengdamasis užsimiršti, nuo pat ryto įnirtingai darbavosi. Ir anksčiau ne kartą atvažiuodavo į darbą šeštadieniais, bet šį sykį nesijautė elgiąsis tinkamai. Niekas pastaruoju metu jam neatrodė tinkama. Tačiau anksčiau juk nebuvo ir vedęs. O kas apskritai jo santuokoje yra gerai? Po galais, ar gali būti gerai turėti žmoną, kuria neįmanoma pasitikėti, ar dukrą, kurios nevalia viešai pripažinti?

Suskambo telefonas, atpažinimo langelyje atsirado užrašas: Priimamasis. Dominykas pakėlė ragelį ir durininkas pranešė, kad kažkas jam skambina dėl ponios Rot. Sakė nesąs tikras, ar poną Rotą sujungti su tuo asmeniu.

– Sujunk, – įsitempęs paliepė Dominykas. – Noriu su juo pasikalbėti, Murėjau.

– Gerai, pone Rotai. Jungiu.

Kurį laiką buvo tylu.

– Ar kalbuosi su Dominyku Rotu? – pagaliau pasigirdo balsas.

– Taip.

Skambintojas prisistatė esąs lombardininkas.

– Norėjau pranešti, kad ponia Rot šį rytą pas mane paliko savo vairuotojo pažymėjimą, – paaiškino. – Nežinojau, kaip dar su ja susisiekti. Čia parašytas adresas, bet neturiu laiko pažymėjimo tuo adresu nuvežti.

– Nesuprantu, – paniuro Dominykas. – Kokių reikalų mano žmona gali turėti pas lombardininką?

– Jai reikėjo paskolos, ji atnešė įkeisti senovinę segę.

Dominyko kūnu nuvilnijo šoko banga, ir tik vargais negalais jam pavyko susiturėti garsiai nesusikeikus, kad neišsiduotų. Visas jo gyvenimas nuolat buvo spaudos akiratyje. Jau buvo išmokęs neišduoti savo reakcijų. Kad kur velniai tą Kasandrą!

– Diktuokite savo adresą, – tesugebėjo pasakyti stverdamas rašiklį.

Po pusvalandžio Dominykas stovėjo priešais lombardininką, laikydamas rankose Kasandros pažymėjimą.

– Segę taip pat paimsiu, – tarė traukdamas čekių knygelę.

– Atleiskite, bet negaliu jums atiduoti šio papuošalo, – papurtė galvą lombardininkas.

Dominykas iš karto suprato, kur šuo pakastas.

– Nesijaudinkite. Grąžinsiu visą paskolos sumą ir pridėsiu tūkstantį dolerių, kad ši istorija liktų už uždarų durų. Ar toks pasiūlymas tinka? – paklausė ir iš karto ėmė pildyti čekį.

– Atleiskite, pone Rotai, tačiau negaliu patenkinti jūsų pageidavimo. Sutartį pasirašiau su ponia Rot. Ji pati privalo atsiimti segę. Atiduodamas jums, rizikuočiau netekti teisės užsiimti savo verslu.

Dominykas liovėsi rašęs ir šaltai nusišypsojo.

– Džiaugiuosi girdėdamas, kad esate sąžiningas žmogus, – pasakė su cinizmo gaidele balse. Įdomu, kiek ilgai šis tipas tarnautų sąžinei, jeigu prieš jį stovėtų ne Rotų šeimos narys. Dominykas spėjo, kad vaikinas mėgina išvengti bet kokio teisėsaugos atstovų įsikišimo. O tai naudinga visoms suinteresuotoms pusėms.

– Nepaleiskite iš rankų tos segės, – paliepė įsidėjęs čekių knygelę. – Netrukus atsivešiu žmoną, kad pati ją pasiimtų. Ir tūkstantį dolerių, kaip žadėjau, kad niekam neprasitartumėte.

Vaikino akys nušvito.

– Nenuleisiu nuo jos akių, pone Rotai.

Paėmęs vairuotojo pažymėjimą, Dominykas išėjo. Jo skrandis spazmiškai susitraukinėjo. Po galais, kam Kasandrai prireikė penkių tūkstančių dolerių? Ne, dešimties tūkstančių. Juk tiek, pasak lombardininko, ji prašė iš pradžių.

Verčiau jau Kasandra turėtų rimtą pasiteisinimą.

Velniškai rimtą.

§

Kai Kasandra pagaliau parsirado namo, niekas nieko nė neįtarė. Ji buvo užsukusi ir į banką, kur papildė Penės sąskaitą dviem tūkstančiais dolerių, o savąją – likusiais trimis. Nestai pasiteisino grįžusi tuščiomis dėl prastos savijautos. Namų prižiūrėtoja primygtinai reikalavo, kad Kasandra prigultų, kol Nikolė miega.

Jausdamasi išsekinta streso ir pati troško užsisklęsti miegamojo nuošalume. Palikusi žinutę Penės atsakiklyje nusispyrė batus ir kaip tik ruošėsi išsitiesti lovoje, kai į kambarį įžengė Dominykas.

Ir sviedė ant lovos jos vairuotojo pažymėjimą.

– Kaip suprantu, jis priklauso tau, – pasakė atžariai.

– Nesuprantu, – žioptelėjo Kasandra. – Kodėl jį turi tu?

– Palikai pas lombardininką. Tas vyrukas paskambino man į biurą, vildamasis, kad ras kam apie tai pranešti.

– O ne. – Ji visiškai pamiršo pažymėjimą.

– Patikėk, aš pasakiau kai ką stipriau, – Dominykas niūriai žvelgė į Kasandrą. – Kodėl, Kasandra? Kam tau reikia pinigų? Ar neturi visko, ko geidžia širdis?

– Aš...

– Gal tu loši?

Kasandrai užgniaužė kvapą.

– Lošiu? Aš nemoku lošti.

– Tačiau loši iš mūsų santuokos, – pabrėžtinai ištarė Dominykas. – Ir Nikolės ateities.

– K-kodėl taip sakai? – suvirpėjo moteris. – Nori skirtis? – Ar jis ruošiasi atimti Nikolę?

Vyras mostelėjo ranka, tarsi mėgintų nuvyti įkyrią musę.

– Ne, bet jeigu ketiname likti susituokę, noriu, kad tai nors kiek būtų panašu į laimę. Nenoriu tavęs nuolat tikrinti. Noriu pasitikėti savo žmona.

– Dominykai, juk gali manimi pasitikėti, – lengviau atsikvėpusi užtikrino Kasandra.

– Ar tikrai? – su iššūkiu akyse paklausė Dominykas. – Tai kodėl įkeitei segę?

– Dėl sesers.

– Tik nepradėk vėl tos pačios istorijos, – jis sugriežė dantimis.

– Kodėl? Juk tai tiesa. Penei reikia pinigų, o aš negaliu pasakyti, kad neturiu.

– Ar tai tikrai tiesa? – Dominykas sudvejojo.

– Taip. Penės vyras neteko darbo. Jiems reikia pinigų, kad iki pirmadienio padengtų skolas arba liks be namų. Negaliu leisti, kad taip nutiktų. – Kasandra sąmoningai nutylėjo, kad į sesers sąskaitą pervedė tik du tūkstančius dolerių, nes tada Dominykas paklaustų, kodėl ne visus penkis.

– Tai kodėl prašei dešimties tūkstančių? – tarsi kažką įtardamas vyras suraukė antakius.

Kasandra stengėsi išlikti rami, nors širdis virpėjo. Velniai griebtų ilgą lombardininko liežuvį.

– Pamaniau, kad paimsiu viską, kiek segė verta, – gal iki Lijamo testamento forminimo pabaigos man prireiks pinigų.

– Neprireiks. Dabar esi mano žmona. Viską, ko reikės, rašyk į mano sąskaitą, – Dominykas vėl suraukė antakius. – Tau kartkartėmis reikės grynųjų, duok savo sąskaitos numerį, šiek tiek pervesiu.

Iš išgąsčio Kasandrai užėmė kvapą. Neketino pasakyti Dominykui savo sąskaitos numerio ir vylėsi, kad jis nemėgins pats to išsiaiškinti. Juk jam gali šauti į galvą pasidomėti ankstesnėmis savo žmonos piniginėmis operacijomis. Akivaizdu, kad iki šiol to nebuvo padaręs ir žinojo tik tai, kad Lijamas kas mėnesį jai pervesdavo didelę pinigų sumą, tačiau jeigu Dominykas ateityje vėl pradės ja abejoti, kas gali jį sulaikyti įkišti nosį į Kasandros asmeninę sąskaitą? Jeigu kas nors pasirodys įtartina, į privatumą tik numos ranka.

– Nėra reikalo pervedinėti pinigų į mano sąskaitą. Kai Lijamo testamento formalumai bus įvykdyti, lėšų turėsiu užtektinai.

Dominyko veidas apsiniaukė.

– Noriu tau mokėti kas mėnesį. Tu mano žmona.

Netikėtai Kasandra sugalvojo išeitį. Tereikia atidaryti naują sąskaitą ir melstis, kad Dominykas niekada apie ją nesužinotų. O jeigu jis viską išsiaiškins, šiaip ar taip galas.

– Tada ačiū, – stengdamasi atrodyti rami padėkojo Kasandra.

– Kuo verčiasi tavo sesers vyras? – pasiteiravo Dominykas, savo klausimu ją išgąsdindamas.

– Jis... vairuoja automobilinį krautuvą su šakėmis.

– Pasirūpinsiu, kad gautų darbą.

– Tikrai? – išplėtė akis Kasandra.

– Juk dabar jis šeimos dalis.

Kasandros širdis akimirksniu ėmė tirpti. Nejaugi Dominykas pasiryžęs padėti žmonėms, kurių niekada nė nebuvo matęs?

– Ačiū, Dominykai. Jaučiuosi be galo dėkinga.

– Nėra už ką, – pasakė jis ir nutilo. – Pasakyk man ir sesers sąskaitos numerį. Dar šį vakarą pervesiu jai pinigų.

Apimta pagarbaus dėkingumo, Kasandra negalėjo ištarti nė žodžio. Ir kaip ji galėjo manyti, kad šis žmogus neturi širdies? Prieš prabildama atsikrenkštė.

– Aš jau pervedžiau į jos sąskaitą, todėl ačiū už pasiūlymą, tačiau šiuo metu pinigų nereikia.

– Vis tiek duok jos sąskaitos numerį. Pervesiu daugiau.

– Neprivalai to daryti.

– Tiesiog duok jos sąskaitos numerį.

– Na, gerai, bet pinigus tau grąžinsiu, kai tik gausiu pagal Lijamo testamentą.

– Pasilaikyk sau.

– Bet...

– Pasilaikyk.

Kasandra nutilo, o jos mintys jau šuoliavo tolyn į priekį. Laimė, dar turėjo tris tūkstančius, kuriuos ketino sumokėti slaugos namams, kad ten dar bent kurį laiką sutiktų palaukti.

– O dabar, – tęsė Dominykas, – turime atsiimti segę. Kaip suprantu, tai šeimos relikvija.

– Taip, – atsakė moteris ir pastebėjo, kad jis laukia paaiškinimo. – Aš... nė už ką nebūčiau su ja išsiskyrusi, jeigu bent kiek abejočiau, kad negalėsiu grąžinti užstato.

– Atsiprašau, kad vakar tavimi nepatikėjau, – patylėjęs prabilo Dominykas.

– Ačiū, – nuleidusi galvą padėkojo Kasandra.

– Eime, nuvešiu tave. Nesta prižiūrės Nikolę, – pasiūlė vyras ir stebėjo, kaip Kasandra aunasi batus. – Kaip suprantu, mano vairuotojo paslaugomis nesinaudojai. Patikrinau, – pridūrė prieš jai spėjant paklausti, iš kur sužinojęs.

– Važiavau taksi. Tačiau Nikolę palikau namie, – Kasandra suskubo nuraminti Dominyką.

– O ką aš tau sakiau dėl...

– Dominykai, juk nusikaltėliai nesėdi ir nelaukia, kada išvažiuosiu iš namų taksi, juolab į lombardą, kurį susiradau internete.

– Tikriausiai ne, – jis įdėmiai žvelgė Kasandrai į akis, o skvarbus žvilgsnis išdavė augantį susižavėjimą. – Esi gera sesuo, – tepasakė.

Kasandra buvo pamaloninta, tačiau negalėjo liautis svarsčiusi. Ar ilgai jis žavėtųsi, jeigu paaiškėtų, kad Lijamas jai sumokėjo už tai, kad pagimdytų vaiką.

§

Po pietų Nesta atsiklausė, ar negalėtų likusio savaitgalio praleisti su saviškiais. Jos dukrą kamavo migrenos priepuolis, ir, išskyrus ją, nebuvo kam prižiūrėti vaikų. Kasandra užtikrino, kad viskuo galės pasirūpinti pati, taip pat ir Kalėdų eglės pristatymu į namus ryt rytą.

– O kaip su rytojaus vakariene? – išsigandusi paklausė namų prižiūrėtoja. – Tikriausiai grįšiu labai vėlai.

– Viskas bus gerai, Nesta. Būkite tiek, kiek reikės. Aš pati galiu ruošti valgį.

– Jūs?

Pamačiusi Nestos veide nuostabą, Kasandra vos neprapliupo juoku.

– Seniai tą bedariau. Bus malonu.

Tiesą sakant, mintis apie valgio gaminimą Dominyko tėvams ją netgi jaudino, skirtingai nei per vakarėlius, kuriuos tekdavo organizuoti Lijamo draugams. Tie vakarėliai toli gražu nepriminė valgio gaminimo šeimai. O dabar tai galbūt bus geras būdas susitaikyti su Laura ir Maiklu. Kasandra tegalėjo viltis.

Tačiau tą vakarą, jiems valgant Nestos pagamintą vakarienę, Dominykas griežtai paprieštaravo Kasandros sumanymui.

– Tau visai nereikia gaminti, – užginčijo. – Rasime žmogų, kuris viskuo pasirūpins. Net jeigu Nesta ir spėtų grįžti, galėtų visą vakarą ilsėtis.

– Bet man patinka ruošti valgį, – Kasandra nusivylė. Jau netgi buvo suplanavusi, kad patieks daržovių su virta lašiša, o desertui paruoš sluoksniuotą plaktos grietinėlės, biskvito ir uogų skanėstą.

– Tikrai?

Kasandra vos susilaikė nenusijuokusi. Ar tikrai visi mano, kad ji nemoka jokių fizinių darbų?

– Taip, o po vakarienės sukrausiu nešvarius indus į indaplovę ir leisiu viską sutvarkyti Nestai.

– Na, gerai, bet jeigu Nestos nebus dar keletą dienų, skambinsiu į įdarbinimo agentūrą.

– Tik laikinam darbui, tiesa? – paklausė Kasandra, vildamasi, kad Dominykas negalvoja to, ką galvoja ji.

– Nejau manai, kad galėčiau atleisti Nestą vien dėl to, kad pasiėmė kelias laisvas dienas? – nustebo Dominykas.

– Ne, tik... Na, gerai, – galiausiai prisipažino moteris. – Akimirką būtent taip ir maniau. Pats esi dėl to kaltas. Niekada negaliu nuspėti, ką darysi toliau.

Dominyko lūpos persikreipė.

– Neblogai pastebėjai. Tai tu esi prieštaringiausia kada nors mano sutikta asmenybė.

– Priimsiu kaip komplimentą.

– Tikrai pagaliau priimsi? – nustebęs, bet juokaudamas paklausė Dominykas.

Kasandros viduje, rodėsi, kažkas atsirišo.

– O tu tikėjaisi, kad nepriimsiu? – išgirdo save flirtuojant.

– Iš tavęs visada tikiuosi netikėčiausių dalykų, – Dominyko žvilgsnis gilėjo... temo... nepastebimai traukė ją į save. Lengvi laukimo virpuliukai ėmė kutenti jai nugarą.

Netikėtai pasigirdo pypsėjimas – automatiškai išsijungė orkaitė.

Kaistančiais skruostais Kasandra stryktelėjo iš vietos.

– Persikų pyragas, – tarė ir apsisuko, vildamasi, kad Dominykas prieis artyn, prisitrauks prie savęs ir pabučiavęs pasakys: Greičiau grįžk, tačiau jis to nepadarė.

Kasandra išgirdo suskambant jo mobilųjį telefoną ir akies krašteliu matė, kaip vyras pakyla nuo stalo.

– Gal gali atnešti deserto į darbo kambarį? – Dominykas paprašė ir nelaukdamas atsakymo žengė pro duris.

Kasandra nuskubėjo prie kitų durų – tų, kurios vedė į virtuvę. Išjungusi chronometrą, ėmė galvoti, kas ką tik nutiko. Ar Dominykas ėmė bijoti galimo jų suartėjimo? Vieną akimirką atrodė, kad nori ją išprievartauti, o kitą jau buvo toli, tarsi Kasandra visai nerūpėtų.

Ir tai skaudino.

Labiausiai skaudino dėl to, kad ji mylėjo Dominyką.

Norėdama atgauti pusiausvyrą, Kasandra sutvarkė virtuvę ir nešina padėklu su pyragu ir kava nuėjo į darbo kambarį. Kalbėdamas telefonu Dominykas pamojo jai įeiti. Kasandra neužsibuvo. Padėjo padėklą ant stalo ir pasišalino pažiūrėti, kaip laikosi Nikolė.

Paskui ėmė svarstyti, ką galėtų nuveikti. Šeštadienio vakarą jos vyras dirbo, dukra miegojo, ir ji pasijuto visiškai viena. Galėtų įsijungti televizorių, bet tada tik dar labiau pasinertų į apmąstymus.

Netikėtai prisiminė pradėtą skaityti knygą. Jeigu ne pastarosios savaitės įvykiai, per kuriuos nebeliko laiko sau, seniai būtų ją baigusi. Pasiėmusi knygą Kasandra patraukė į atrijų – nusprendė ten patogiai įsitaisyti tarp gėlių bei kitų augalų ir ramiai paskaityti.

Po valandos pakėlusi akis pamatė priešais už kelių pėdų stovintį Dominyką – jis laikė lėkštelę su gabalėliu pyrago. Atėjo pabūti su ja? Kasandros širdis ėmė mušti kaip pašėlusi.

– Nesuvalgei savo pyrago, – pasakė vyras, dėdamas lėkštelę ant mažo stalelio greta Kasandros krėslo.

Pyragas jai?

Kaip miela.

– Nesijaučiau alkana, – ji suprato, kad nuo skvarbių vyro akių niekas neprasprūsta. Dominykas žinojo, kodėl ji neteko apetito. Suprato, kad atsiribodamas nuliūdino Kasandrą.

– Tai štai kur mėgsti slėptis, – dairydamasis po atrijų tarė Dominykas.

– Taip, čia jauku ir ramu, – patvirtino Kasandra, užversdama knygą. – Ar ieškojai manęs, nes kažko prireikė?

Jo akys vos sublizgėjo.

– Ne. Tik nežinojau, kur esi.

Kasandros širdis suspurdėjo, bet malonų jausmą netruko pakeisti įtarumas.

– Manei, kad išvažiavau.

– Ne, – įsitempęs užginčijo Dominykas. – Visai ne. Tik... nerimavau dėl tavęs.

– Tikrai? – nustebusi paklausė moteris.

– Norėjau įsitikinti, kad gerai jautiesi.

– Ačiū, – sumurmėjo užlieta švelnumo, aiškiau negu Dominykas suprasdama, kad jis ir vėl elgiasi globėjiškai. Matyt, tokia prigimtis. Toks jis yra.

– Verčiau jau leisiu tau skaityti, – pasakė vyras, aiškiai negalvodamas apie gundymą. – Būsiu sporto salėje, jei tau ko nors prireiktų, pasimankštinsiu.

Kasandros pulsas sutankėjo. Jai kai ko reikėjo iš Dominyko. Tačiau nežinojo, kaip pasakyti, kad norėjo mylėtis. Tikriausiai tai nuskambėtų labai jau... beviltiškai. Arba atrodytų, kad ji beprotiškai įsimylėjusi.

– Ar dažnai mankštiniesi? – paklausė stengdamasi sutelkti mintis į pokalbį, o ne į gerai ištreniruotą jo kūną.

– Dažniausiai kartą ar du per savaitę, – nustebintas klausimo atsakė Dominykas. – Kartais su Adamu žaidžiame tenisą. Tačiau pastarosios pora savaičių buvo gana karštos.

Kasandra tik dabar suprato, kad pastaruoju metu Dominykas visai neturėjo laiko sau. Jam tikriausiai buvo be galo sunku. Įtampai nuslopinti vien sekso nepakako.

– Dominykai, labai apgailestauju dėl pastarųjų įvykių. Šeštadienio vakarą turėtum šėlti su draugais, o ne sėdėti namie su manimi.

– Ką nori pasakyti? – vyras iš nuostabos primerkė akis. – Nori, kad eičiau šį vakarą pasilinksminti? – paklausė suspausdamas lūpas. – Kodėl?

– Ne tą noriu pasakyti, – suraukdama nosį paprieštaravo Kasandra. – Šį vakarą esi namuose vien dėl manęs ir Nikolės. Mes visiškai sujaukėme tavo gyvenimą. Jaučiuosi dėl to nesmagiai.

Atrodė, kad įtampa palieka jo kūną, o vietoj jos apima neįprastas švelnumas.

– Man nieko netrūksta, – kimiai pratarė vyras. Prieš Kasandrai spėjant susivokti, Dominykas palinko į priekį, delnais tvirtai suėmė jos galvą ir pabučiavo į lūpas. Bučinys buvo trumpas, truko vos akimirką, tačiau ant Kasandros lūpų liko jo skonis.

– Turiu persivilkti sportine apranga, – apsisukęs sumurmėjo ir dingo už durų.

Kasandra stebėjo jį išeinantį, o širdyje užgimė viltis. Ar gali būti, kad ji ima jam reikšti daugiau, negu pats suvokia? Sakėsi nerimavęs, kai negalėjo jos rasti. Sakėsi nieko neprarandąs gyvendamas su Kasandra.

Ir atnešė gabalėlį pyrago.

Dešimtas skyrius

Vidury nakties Kasandrą pažadino zvimbimas. Pramerkusi akis kelias sekundes gulėjo lovoje, mėgindama visiškai prabusti, tačiau išgirdo bambantį iš lovos besiritantį Dominyką. Kambaryje įsiplieskė šviesa.

Staiga Kasandra suprato.

Ji sviedė šalin antklodę, bet Dominykas buvo arčiau kėdės, ant kurios gulėjo jos rankinė, tad jai beliko su siaubu stebėti, kaip jis griebia telefoną ir įsistebeilija į ekraną.

– Skambina iš Devondeilo slaugos namų, – Dominykas susiraukęs pažvelgė į žmoną. – Ar tu ten...

– O ne! – sušuko ji ir šokusi iš lovos stvėrė telefoną iš Dominyko rankų: akimirksniu suvokė, kad jeigu iš ten skambina vidury nakties, kažkas nutiko tėvui.

Taip ir buvo.

Jos tėvas dingo.

– Tuojau pat atvažiuoju, – Kasandra užtikrino Džeinę Klaid ir padėjusi ragelį atsisuko į Dominyką, jausdama, kaip apima panika. Dabar privalės papasakoti apie Džo, tačiau daug labiau išgyveno dėl tėvo.

– Tai dėl mano tėvo. Jis dingo.

– Iš slaugos namų? – Dominykas žiūrėjo nieko nesuprasdamas. – Juk sakei, kad jis gyvena su tavo seserimi Sidnėjuje.

– Tikrai taip ir sakiau, bet... – pradėjusi aiškinti sunkiai nurijo seiles. – Iš tikrųjų jis gyvena čia, Melburne, slaugos namuose, kur pasisiūliau imtis savanoriškos veiklos. Tačiau dabar kažkur dingo.

Dominyko antakiai susimetė į raukšlę kaktoje, o žandikauliai taip įsitempė, kad buvo matyti pulsavimas.

– Tai tu ten veržeisi visai ne dėl savanoriškos veiklos? Melavai?

– Ne, viskas ne taip. Aš... – suvirpėjusi ėmė aiškintis Kasandra.

– Ko dar apie tave nežinau? – pasibjaurėjęs nutraukė Dominykas.

Kasandra suprato vyro jausmus. Suprato kuo nuoširdžiausiai. Tačiau jos priežastys buvo svarios. Priežastys, kurių atskleisti jam negalėjo. O šią akimirką apskritai nepajėgė galvoti.

– Tai ilga istorija.

– Renkis, – iš pykčio perkreiptomis lūpomis paliepė Dominykas. – Galėsi papasakoti pakeliui.

– Važiuosi su manimi? – iš nuostabos aiktelėjo Kasandra.

– Kas per klausimas? Juk aš tavo vyras.

Sumirksėjusi ji pamėgino atgauti šaltakraujišką veido išraišką.

– Aš... ne, nieko.

Kasandra nusisuko ir ėmė rengtis. Lijamui jos tėvas niekada nerūpėjo. Ir tokią akimirką jis tikrai nebūtų važiavęs drauge.

O Dominykas nebūtų jos mylimas vyras, jeigu nenorėtų vykti kartu.

Netikėtai Kasandra prisiminė, kad nėra Nestos.

– Turėsime pasiimti Nikolę, – nors ir kaip nenorėjo žadinti dukters, kitos išeities nebuvo.

Po penkiolikos minučių Kasandra trumpai nupasakojo Dominykui kelią, ir jie pajudėjo. Laimė, Nikolė užmigo net nespėjus išsukti iš keliuko.

– Dabar esu pasiruošęs klausytis, – namams likus už nugaros pratarė Dominykas.

– Džo serga senatvine silpnaprotyste ir nesusivokdamas kažkur nuklydo, – pradėjo moteris, jausdama, kaip vėl pradeda panikuoti. – Klaidžioja kažkur tamsoje. Kai kuriomis dienomis jis jaučiasi geriau, kai kuriomis blogiau, o šiuo metu tikriausiai nė nesuvokia, kur esąs, – jos gerklę spaudė ašaros. – Netoliese yra upė, – vos galėjo išlementi.

Dominykas ištiesė ranką ir spustelėjo jai kelį.

– Viskas bus gerai, – tepasakė ir netardamas daugiau nė žodžio sutelkė dėmesį į kelią.

Kasandrai to užteko, sumirksėjusi nuvijo šalin ašaras, jausdamasi dėkinga, kad nors kartą gyvenime nėra viena. Bent naktis nevėsi, – pagalvojo.

Automobiliui įsukus į slaugos namų teritoriją, apakino visuose languose plieskiančios šviesos. Pamačiusi priešais paradines duris stovintį policijos furgoną, Kasandra aiktelėjo.

Jai išlipus iš mašinos, pripuolė Džeinė Klaid.

– Jį jau rado, Kasandra, – pranešė administratorė, bent kartą pamiršusi kreiptis pavarde. – Kažkas pastebėjo einantį gatve apsivilkusį pižama ir turėjo užtektinai proto pranešti policijai.

– Ačiū Dievui! – Kasandrai iš palengvėjimo nusviro pečiai.

Dominykas jau taip pat buvo išlipęs iš automobilio. Žiūrėdamas į administratorę suraukė kaktą.

– Kaip jam pavyko ištrūkti? Nejaugi nakčiai neužrakinate durų?

Kasandra krūptelėjo nuo šiurkštaus tono, nors ir pačiai norėjosi užduoti šį klausimą.

– Tai mano vyras, – pristatė Dominyką Džeinei.

– Taip, žinau, – pasakė administratorė ir išsitempė kaip styga, tarsi stovėtų priešais atidengti ugnį pasiruošusį būrį. – Pone Rotai, manome, kad jis galėjo išsmukti slaugos darbuotojai nuėjus į savo automobilį kai ko pasiimti. Nemanau, kad tyčia stengėsi pasprukti. Tiesiog pamatė atviras duris ir išėjo. Tik tiek tereikia.

Dominykas atrodė nepalenkiamas.

– Tikiuosi, kad ateityje sugriežtinsite darbo tvarką ir pasirūpinsite rimtesne sauga.

– Pone Rotai, galiu užtikrinti, kad daugiau taip nenutiks.

Kasandra iš šono stebėjo, kaip dvi asmenybės vertina viena kitos jėgas, tačiau šią akimirką jai labiau rūpėjo tėvas.

– Ar galiu jį pamatyti?

– Žinoma, ponia Rot, – atgavusi pusiausvyrą administratorė atsisuko į Kasandrą. – Gydytojas jį jau apžiūrėjo, nieko nenutiko. Prašau į vidų.

Kasandrai gerokai palengvėjo išvydus Džo sėdintį savo kambaryje ant kėdės, jo pečiai buvo apgaubti apklotu, šalia garavo arbatos puodelis. Slaugos darbuotojas patikino, kad jam viskas gerai, ir paliko vienus.

– Ak, tėti, – pratarė Kasandra, pritūpdama priešais ir suimdama jo rankas. – Nereikėjo niekur eiti iš savo kambarėlio.

– Kese? – sumirksėjęs pratarė Džo.

– Taip, tėti. Tai aš, – atsakė Kasandra, žvelgdama į mylimą veidą. – Ar gerai jautiesi? Gal kur nors skauda?

– O turėtų? – jis papurtė žilą galvą, bet akys išdavė sumišimą.

– Ne, tėti, – nusiminė Kasandra.

– Ar Lijamas taip pat atvyko manęs aplankyti? Ir Nikolė? – žvilgtelėjęs durų pusėn pasidomėjo Džo.

Kasandra atsisuko į duris ir pamatė stebintį Dominyką su prie peties prigludusia Nikole.

– Ne, tėti. Tai ne Lijamas. Tai Lijamo brolis Dominykas.

– Taip dar geriau, – apsidžiaugė Džo. – Nemėgstu Lijamo.

– Tėti, – švelniai papriekaištavo Kasandra, jausdama, kaip kaista jos veidas.

– Sveikas, Džo, – priėjęs artyn pasisveikino Dominykas. – Na, ir išgąsdinai Kasandrą.

– Tikrai? Kodėl?

Kasandra nukreipė nevilties kupiną žvilgsnį į Dominyką, paskui akimis grįžo prie tėvo.

– Viskas gerai, tėti. Svarbiausia, kad esi sveikas ir gyvas, – pabučiavo į skruostą. – Dabar jau eisime, kad galėtum pamiegoti. Vakaras tau buvo nelengvas. Atvažiuosiu pas tave po kelių dienų, gerai?

Išklausę Džeinės pasižadėjimą paskambinti, jeigu Džo, sušalęs vaikštinėdamas vidury nakties, netikėtai susirgtų, išvyko.

Nors pakeliui į namus Dominykas neištarė nė žodžio, Kasandra buvo tikra, kad grįžus tikrai norės pasikalbėti. Tačiau papasakoti visos tiesos apie savo ir Lijamo sandorį negalėjo. Negalėjo nė užsiminti. Turės būti be galo atsargi.

Be galo atsargi.

Namie Dominykas mostelėjo galva svetainės pusėn.

– Eik ten ir lauk manęs. Paguldysiu Nikolę.

Kasandra padarė, kaip liepta, ir nepraėjus nė kelioms minutėms Dominykas jau buvo svetainėje.

Nužingsniavo tiesiai prie baro.

– Štai. Išgerk, – paliepė tiesdamas taurę brendžio. Kasandra gurkštelėjo. Gėrimas degino gerklę ir ramino nervus.

Jis pats atsisėdo ant kėdės priešais ir prieš prabildamas šliukštelėjo į burną gerą gurkšnį brendžio.

– Tavo tėvas nemėgo Lijamo, – pareiškė bejausmiu balsu.

Kasandra mažiausiai tikėjosi, kad šneka prasidės šitaip.

– Keista, kad tėvas prisimena tokius dalykus, bet nepamena daug svarbesnių.

– Ar Lijamas jį kada nors aplankė?

Kasandra papurtė galvą.

– Lijamas pats sirgo, juk žinai.

– Turiu galvoje, prieš abiem susergant.

Ar gali būti, kad Dominyko tikėjimas broliu susvyravo?

– Juodu buvo susitikę porą kartų, – moteris kilstelėjo petį. – Toks jau tas gyvenimas. Visi užsiėmę.

Dominykas mąsliai perkreipė lūpas.

– Kiek jį pažįstu, į ligoninę ir sveikas nebūtų ėjęs. Lijamas nemėgo suktis tarp ligotų žmonių, –šiurkščiai atsikrenkštė. – Po galais, ir pats nepakentė sirgti.

– Žinau, – patvirtino Kasandra, jausdama, kaip skausmas trumpai suspaudžia širdį.

Ji atminė, kaip Lijamas nepakentė savęs per gydymą netekęs plaukų ir kaip primygtinai reikalavo dirbtinio apvaisinimo, nenorėdamas mylėtis. Už pastarąjį pasirinkimą Kasandra jautėsi dėkinga, bet ne todėl, kad jis sirgo, o todėl, kad jau seniai buvo nužudęs jos meilę.

Dominykas pažvelgė žemyn į savo stiklą, tada pakėlė akis.

– Iš tiesų pas dantų gydytoją nevaikščiojai, tiesa?

– Ne, – Kasandrai išdžiūvo burna.

– Lankeisi slaugos namuose?

Ji linktelėjo.

– Tačiau savanoriška veikla iš tiesų ketinau užsiimti.

– Kodėl, Kasandra? – veriamai žiūrėdamas paklausė Dominykas. – Kodėl slėpei nuo manęs savo tėvą?

Jos kvėpavimas virptelėjo.

– Todėl, kad Džo yra mano tėvas ir mano atsakomybė.

– O tu esi mano žmona. Jeigu turi bėdų, privalai man papasakoti. Noriu tau padėti.

Kasandros širdyje tarsi kas apsivertė.

– Žinau ir man tai labai svarbu, bet esu pripratusi viskuo rūpintis pati. Tėvui esu daug skolinga.

– Kaip ir seseriai?

– Taip, ir seseriai, – patvirtino supratusi, kad Dominykas kalba apie pinigus. – Negaliu apleisti nė vieno iš jų, kai jiems manęs reikia.

Kurį laiką Dominykas svarstė jos žodžius.

– Džo visą laiką gyveno slaugos namuose, tiesa? Ir niekada pas tavo seserį?

– Jis susirgo tuo pat metu, kaip ir Lijamas, – linktelėjusi paaiškino Kasandra.

– Ir tu viena nešei ant pečių dviejų vyrų naštą? – nustebo Dominykas. – Turėjai man papasakoti apie Džo.

Staiga Kasandra suprato, kad jis jaučiasi įskaudintas. Šis stiprus ir tvirtas vyras, kuris nuolat prisiimdavo atsakomybę už kitus, jaučiasi įskaudintas, nes neleido jam nešti savo naštos. Ir vėl Kasandra klausė savęs, ar jis nejaučiąs jai stipresnių jausmų, negu pats mano.

Tačiau gilintis į tai negalėjo. Privalėjo sutelkti mintis į dabartinę situaciją. Ir viską įtikinamai paaiškinti.

– Dominykai, dėl brolio vedei moterį su vaiku. Nenorėjau, kad dėl manęs tektų kęsti dar ir mano šeimos bėdas, – paaiškino ir gūžtelėjo pečiais. – Todėl nusprendžiau neprasitarti.

– Leisk man pačiam nuspręsti, kurias problemas spręsti, – stebeilydamas į Kasandrą atžariai pasakė Dominykas.

Toliau kalbėti ji nebegalėjo. Ak, kaip stipriai mylėjo šį vyrą.

– Ar nori, kad Džo gyventų su mumis? – paklausė Dominykas, be galo ją nustebindamas. – Galėtume pasirūpinti slauga dvidešimt keturias valandas per parą, su išlyga, kad pati nepervargtum.

– Tikrai dėl manęs tai padarytum? – išplėtė akis Kasandra.

– Žinoma.

– Tavo pasiūlymas nuostabus, – kostelėjusi pasakė, – bet tėčiui nebus naudingas. Džo geriau ten, kur jis yra, – šniurkštelėjo nosimi mėgindama suvaldyti dėkingumo ašaras. – Tačiau esu tau be galo dėkinga.

Žiūrėdamas į Kasandrą, Dominykas staiga kažką suvokė ir nuo savo atradimo vos nešoktelėjo iš vietos.

– Jėzau! Tik dabar supratau, kam tau reikalingi Lijamo pinigai, – po šių žodžių Kasandros nugara perbėgo panikos virpulys. – Juk tai tu moki už slaugos namus. Štai kodėl Lijamas tau buvo skyręs tokias dideles mėnesines išmokas. Juk ne sau jas naudodavai, tiesa?

O, Dieve. Jis pavojingai arti.

Kasandra aplaižė sukepusias lūpas.

– Aš...

– Sakei, kad ištekėjai už manęs dėl pinigų, o ne už pinigus, – pasakė ir tyliai nusikeikė. – Dabar suprantu, ką norėjai pasakyti.

Vaizdas prieš Kasandros akis išsiliejo, ir ji greitai nusuko žvilgsnį į taurę su brendžiu. Negalėjo patikėti. Dominykas viską išsiaiškino, kaip ji ir tikėjosi. Ar jam pavyks atskleisti ir likusią tiesą? Kad Lijamas jai sumokėjo už Nikolę? Dabar jautėsi be galo pažeidžiama ir negalėjo sau leisti pasitikėti Dominyku, nors nuojauta rėkte rėkė, kad kaip tik šią akimirką privalo pasitikėti. Tačiau dabar kalbėjo jos meilė. O ne protas.

– Tekėjai už Lijamo iš meilės, tiesa?

– Taip, iš meilės, – nedvejodama patvirtino Kasandra.

– Kasandra, atleisk man. Aš... – Dominykas nutilo ir atsikrenkštė. – Verčiau eik miegoti.

– Dominykai, aš...

– Prašau, eik.

Ji pakilo ir išėjo

§

Kasandrai išėjus, Dominykas prisipylė dar taurę ir krito ant sofos. Reikėjo daug apgalvoti. Jo susidaryta nuomonė apie Kasandrą pasirodė esanti klaidinga. Ši moteris nebuvo aukso ieškotoja. Ištekėjo už Lijamo tik todėl, kad jį mylėjo, kaip ir pati prisipažino.

O iš tokios išvados kilo kitas klausimas: ar ji iš tiesų buvo Lijamui neištikima? Jo brolis tvirtai tikėjo šia versija, bet galbūt viskas buvo ne taip?

Po velnių.

Kasandra buvo tokia stipri, nešdama ant pečių dviejų vyrų ligą, tėvo insultą ir senatvinę silpnaprotystę. Viskuo rūpinosi viena, niekam nesiskųsdama. Dabar Dominykas suprato, kodėl ji privertė Lijamą nugyventi paskutinius mėnesius su tėvais. Šiai moteriai reikėjo atokvėpio. O dabar dar prisiėmė ir sesers bėdas. Jeigu ne įvykis su sege šiandien ir tėvo dingimas šiąnakt, Dominykas vis dar klaidžiotų patamsyje.

Viskas buvo visai ne dėl pinigų.

Jeigu tai tiesa, ar gali būti, kad Dominykas klysta ir dėl priežasčių, paskatinusių Kasandrą pagimdyti Nikolę? Lijamas jam buvo sakęs, kad žmona nenorėjo vaikų, bet vėliau persigalvojo. Toks jos nuomonės pakeitimas Dominykui visada atrodė tarsi mėginimas įšokti į paskutinį nuvažiuojančio traukinio vagoną, užsitikrinti ateitį.

Dabar ši teorija sprogo kaip muilo burbulas.

Dominykas negalėjo paneigti, kad Kasandra yra mylinti motina, atjaučianti dukra ir rūpestinga sesuo. Ji netgi išliko mandagi su jos atžvilgiu atšiauriai nusiteikusiais tėvais. Būtų buvusi nuostabi žmona Lijamui, jei tik šis, žinoma, būtų ją įvertinęs. Kažkodėl Dominykas ėmė abejoti, kad jo brolis su ja elgėsi tinkamai.

O kalbant apie jųdviejų santuoką, Dominykui Kasandra visą laiką buvo vien tik duodanti žmona. Žinoma, dėl kai kurių dalykų juodu nesutarė, bet visų nesusipratimų priežastis tebuvo jo įsitikinimas, kad jos dorovė pašlijusi. Dabar jis žino, kad tai netiesa. Kasandra tobula. Principinga ir sąžininga. Ir Dominykas be galo didžiuojasi ją vedęs.

Jis didžiuojasi, kad myli savo žmoną.

Tą akimirką kažkas labai teisinga stojo į vietą. Jis myli Kasandrą. Ji yra jo gražuolė žmona, jo gražiosios dukrelės motina, tačiau dar labiau jis myli ją kaip asmenybę.

Kai tik praeis Kalėdos, Dominykas ją pasisodins ir išklos tiesą apie Nikolę. Tai nebus lengva, bet tik taip juodu galės pradėti viską nuo pradžių, sąžiningai, nieko vienas nuo kito neslėpdami. Ir galbūt tada ji patikės, kad jis ją myli.

§

Kasandra nepajuto, kada Dominykas atėjo į lovą, bet tai turėjo būti ankstyvą ryto metą. Jai prabudus švietė saulė, o Nikolė verkė, reikalaudama pusryčių. Kasandra jau ketino keltis, bet Dominykas pakštelėjo į skruostą.

– Miegok, – sušnabždėjo vyras, ir ji dėkinga pakluso.

Kai Kasandra vėl prabudo, ant stalelio gulėjo laiškelis. Dominykas rašė susisiekęs su slaugos namais ir gavęs patvirtinimą, kad naktinis Džo nuotykis praėjęs be neigiamų jo sveikatai pasekmių. Kasandrai toks elgesys buvo be galo mielas.

Netikėtai dėmesį atkreipė mobiliojo telefono zvimbimas. Dominykas jau žino apie Džo, todėl turiu nepamiršti įjungti skambučio, – priminė sau Kasandra.

– Kese, nežinau, kaip tau dėkoti, – vos atsiliepus sučiauškėjo laiminga Penė.

Apie tėvo pabėgimą Kasandra nusprendė nepasakoti. Seseriai ir taip užteko bėdų.

– Ar tai reiškia, kad gavai pinigus?

– Taip, ir dabar jaučiu didžiulį palengvėjimą, tik vis dar negaliu patikėti, kad pervedei septynis tūkstančius dolerių.

– Kiek?

– Septynis tūkstančius, – atsargiai pakartojo Penė. – Kodėl klausi? Gal tai klaida? Matau, kad pervestos dvi atskiros sumos – vieną kartą du tūkstančiai ir antrą sykį penki. Ar ne tiek ketinai pervesti?

– Pinigus pervedė Dominykas, – suskubo ją nuraminti Kasandra, – o ne aš, todėl esu tikra, kad viskas gerai.

Negalėjo pasakyti seseriai, kad pervedė du tūkstančius, tik ne po to, kai prisipažino visai neturinti pinigų. Geriausia, jeigu sesuo manys, kad viskuo pasirūpino Dominykas.

– Ar tikrai?

– Visiškai. – Dabar tai buvo nebesvarbu. Pinigai jau sąskaitoje. – Jeigu būčiau laiku gavusi Lijamo palikimą, būčiau pasielgusi lygiai taip pat.

– Žinau, sesute – sumurmėjo Penė.

– Pene, – kai ką prisiminusi tarė Kasandra, – Dominykas sakė, kad padės Deivui gauti darbą.

– Ką! O, Dieve, Kese. Tuoj pravirksiu.

Kasandra nežinojo, verkti ar juoktis.

– Kaip sakė Dominykas, jūs dabar šeima.

Po jos žodžių stojo tyla, ir Kasandra žinojo, kad Penė tyliai verkia.

– Dominykas tau šimtą kartų geresnis vyras už Lijamą, – šniurkštelėjusi nosimi galiausiai prabilo.

– Žinau, – švelniai sutiko Kasandra.

– Kese, tikiuosi, kad rasite meilę, – dar kartą šniurkštelėjusi palinkėjo Penė. – Labai tikiuosi.

Kasandra sunkiai nurijo seiles, negalėdama prisipažinti seseriai, kad jau seniai myli savo naująjį vyrą.

– Aš taip pat.

– Padėkok jam už mus. Tiesą sakant, bus geriau, jeigu leisi man pačiai su juo pasišnekėti. Privalau padėkoti.

– Dabar negaliu. Jis apačioje su Nikole.

Kasandra netgi džiaugėsi, kad jo nėra šalia.

– Tada kitą kartą.

– Būtinai.

Baigusi kalbėti telefonu, Kasandra palindo po dušu ir apsirengė. Apatiniame namo aukšte Nikolės ir Dominyko nebuvo matyti, bet netrukus rado juos lauke ant pievelės. Dominykas buvo patiesęs kilimą ir kamera filmavo žaisliukais žaidžiančią Nikolę.

Vos išvydusi mamą mergaitė, aprengta mažulytėmis džinsinėmis kelnaitėmis ir rožinės spalvos palaidinuke, metė žaislus ir ėmė ropoti jos link. Kasandra paėmė mažąjį angelėlį į glėbį ir trykšdama motiniška meile priglaudė prie krūtinės.

Tik paskui pastebėjo, kad Dominykas vis dar filmuoja.

– Nemėgstu, kai mane fotografuoja, – suraukusi nosį pasakė Kasandra.

– Aš nefotografuoju, o filmuoju, – tarė Dominykas, laikydamas rankoje kamerą. – Noriu, kad Nikolė matytų, kokia graži jos mama.

Kasandros širdis akimirksniu ėmė tirpti. Jiems mylintis, Dominykas ne kartą buvo sakęs, kokia ji graži, bet ne taip. Kažkas tikrai pasikeitė. Kur dingo jo priešiškumas? Tarsi nė nebuvo.

Kasandra atplėšė akis nuo Dominyko ir prikąsdama liežuvį panardino veidą į Nikolės plaukus. Be galo sunku neprisipažinti savo vyrui, kad jį myli.

Jei tik...

Staiga ji kai ką suprato. Praėjusią naktį sužinojęs apie Džo, Dominykas neabejotinai pakeitė nuomonę apie ją kaip aukso ieškotoją. Gal dabar patikės ir tuo, kad ji nebuvo Lijamui neištikima? Ar tai gali reikšti, kad praėjus šešiems mėnesiams, kai bus sunaikintas advokatui paliktas laiškas, jai nebereikės bijoti, kad praras Nikolę? Kad nebebus tikslo kviesti Keito Samjuelso liudyti prieš ją teisme? Kad pagaliau galės prisipažinti Dominykui meilę?

Jeigu tik nebijotų likti įskaudinta.

O kas bus, jeigu prisipažinus paaiškės, jog jis tejaučia prieraišumą? Kas bus, jeigu pasakys jos nemylįs? Negalįs mylėti? Ar vis tiek nori rizikuoti savo širdimi? Kasandros nuotaika subjuro, sunkiai nurijo seiles. Atsakymą į šį klausimą atidėjo vėlesniam laikui. Dominyko nuomonė šiandien kur kas geresnė, o tai – puiki pradžia.

Kasandra vėl atsisuko į vyrą, stengdamasi elgtis kaip galima natūraliau.

– Ką tik skambino Penė, – pasakė ji, ir Dominykas liovėsi filmuoti. – Tu pervedei jai penkis tūkstančius dolerių, – tęsė kilstelėdama galvą. – Tai nebuvo klaida, tiesa?

– Ne.

– Tada ačiū. – Ji vos susilaikė neištarusi, kad pinigus grąžins. Šį kartą priims Dominyko dosnumą, nes tai nuoširdu. – Pasakiau ir apie darbą vyrui. Iš laimės ji vos nepametė galvos.

– Džiaugiuosi, galėdamas padėti, – šiek tiek sutrikęs pasakė Dominykas ir nukreipęs žvilgsnį į šoną ėmė negrabiai junginėti kamerą.

Jo sumišimas Kasandrą suglumino.

– Duokš man, Dominykai. Dabar mano eilė filmuoti tave su Nikole, – pasisiūlė ir nusišypsojo. – Kad ji galėtų pamatyti, koks gražus jos tėtis.

Dominykui ėmė svaigti galva. Jos tėtis.

– Taip, – permatydama jo jausmus patvirtino Kasandra. – Tu jai būsi tikrasis tėvas. Kaip Džo yra tikrasis tėvas man. Tu būsi Nikolei tėvas visais atžvilgiais.

– Taip, žinoma, – jis sunkiai nurijo seiles, bet nepajudėjo iš vietos.

Pirmą žingsnį žengė Kasandra.

– Imk. Laikyk, – paduodama Dominykui Nikolę pasakė Kasandra ir iš karto perėmė iš jo kamerą. – Kaip šitas daiktas veikia?

Dominykas neatsakė. Tik žiūrėjo į jo glėbyje atsidūrusią Nikolę, ir Kasandra suprato, kad jį užplūdo sentimentalumas. Todėl pagarbiai laukė.

– Tai kaip ji veikia? – po kurio laiko vėl atsargiai pamėgino prakalbinti Dominyką.

Pagaliau tas pakėlė akis ir sumirksėjo, tarsi pakirdęs iš gilių apmąstymų. Jo žvilgsnis susitelkė į Kasandrą.

– Taip. Pirmiausia paspausk šitą, – pradėjo aiškinti.

Per kitas dvi valandas juodu priėmė į namus atvežtą Kalėdų eglę ir valgė priešpiečius prie baseino, kol Nikolė snaudė šešėlyje gretimais. Mergaitei nubudus, Dominykas primygtinai pasisiūlė ją pamaitinti, kad Kasandrai užtektų laiko paruošti šventinę vakarienę šeimai. Po pietų visi trys pliuškenosi baseine, kol Nikolę nugalėjo įspūdžių gausa, ir mergaitė ėmė verkti. Netrukus ji vėl miegojo savo lovelėje.

Paskui Dominykas nusitempė Kasandrą į miegamąjį ir juodu pasimylėjo, ji užmigo jo glėbyje. Tai buvo geriausias jos pavėluotas gimtadienis. Ji vylėsi tik vieno – kad šio vakaro šeimos susiėjimas ir Kalėdų eglutės puošimas nesuardytų trapios, tik bepradedančios užsimegzti darnos. Kasandra norėjo, kad vakaras būtų tobulas. Tačiau daug kas priklausė ir nuo Dominyko tėvų.

Vienuoliktas skyrius

Po kelių valandų Dominykas jau sveikinosi su tėvais ir Adamu, o Kasandra pajuto, kaip dreba jos rankos. Ji troško, kad vakaras praeitų be nesklandumų. Tegu visi šiandien bus nusiteikę geranoriškai, – pasimeldė tikėdamasi, kad Dominyko tėvai bent per šventes pamirš priešiškumą.

Nikolė, apvilkta raudona suknute su elniais, buvo panaši mažą lėlytę. Dominykas, laikydamas rankose mergaitę, taip pat buvo labai gražus. Kasandra žinojo, kad ir pati atrodė puikiai – su žalia berankove suknele, ties juosmeniu sujuosta sidabriniu diržu, tačiau daug svarbiau, kokį įspūdį jie darė kaip šeima. Šią akimirką tikimybė, kad vieną dieną jie taps kuo tikriausia šeima, jai atrodė visiškai reali.

Jeigu tik Laurai ir Maiklui pavyktų priimti mane kaip šeimos narę, – ji tyliai atsiduso. Žiūrėdama į Dominyką ir Nikolę bučiuojančios Lauros vos paraudusius akių vokus, Kasandra suprato, kad viltys toli gražu neatitinka realybės. Jos ir vėl niekas nepabučiavo. Akivaizdu, kad anyta čia atvykti nenorėjo. Tiksliau – nenorėjo, kad čia būtų Kasandra.

Laurai švelniai ranka palietus šviesias Nikolės garbanas, ašaros užspaudė Kasandrai gerklę – ji džiaugėsi, kad seneliai myli anūkę. Tokiomis sudėtingomis aplinkybėmis tai buvo vienintelė paguoda.

– Gal eime į svetainę išgerti egnogo [Alkoholinis pieno gėrimas su kiaušinio tryniais ir cukrumi.]? – pasiūlė Dominykas.

Visi pajudėjo gilyn į namo vidų, tačiau ties svetainės arka sustojo tarsi įbesti.

– Turite tikrą eglutę? – kiek nustebęs paklausė Maiklas.

Garbingame didžiojo kambario kampe stovėjo dar nepapuošta eglutė, fone skambėjo Kalėdų giesmės. Nors per karštas vasariškas Kalėdas namuose pamatyti tikras eglutes nebuvo neįprasta, vis dėlto dažniau būdavo puošiami dirbtiniai medeliai.

– Taip, visada norėjau tikros eglės. Ar jums patinka?

– Gražu, – linktelėjęs atsakė Maiklas.

– Aš irgi taip manau, tėti, – mirktelėdamas Kasandrai pritarė Dominykas.

Jos kūnu nuvilnijo palengvėjimas. Ačiū Dievui, bent vieną dalyką šiandien pavyko padaryti tinkamai.

Staiga Adamas suplojo rankomis.

– Na, tai kur gi tas egnogas? – vyriškai paklausė jis. Ir žengė į svetainę.

– O, Dieve! – netekusi žado prabilo Laura, visi apmirė, o Kasandros skrandis ėmė spazmiškai susitraukinėti. – Kasandra, nesuprantu, kaip gali būti tokia nejautri. Ar nori mums priminti, kad nebeturime sūnaus?

– Ne, Laura! – sušuko Kasandra, išgirdusi, kaip Dominykas nusikeikia, pasibaisėjęs, kad viskas taip pasisuko.

– Padarei tai tyčia. Juk žinojai, kad niekada negalėjome sau leisti tikros eglės dėl Lijamo šienligės.

– Ne! – papurtė galvą Kasandra. – Tenorėjau, kad šios Kalėdos būtų gyvos. Pamaniau, kad tikra eglutė būtų nuostabu. Tikrai nesistengiau suteikti jums daugiau skausmo.

– Manai, kad patikėsiu? – Laura springo ašaromis.

– Taip, – nurijusi gerklėje įstrigusį nusivylimą tepasakė Kasandra.

– Laura, ne vieta ir ne laikas, – griežtai įsiterpė Maiklas, uždėdamas delną ant žmonos rankos.

Ši nupurtė jo ranką.

– Ne, Maiklai, daugiau to daryti nebegaliu. Tikrai nebegaliu, – pasakė ir vėl pažvelgė į marčią. – Kasandra, atleisk, tačiau nebegaliu slėpti. Žinau, kad dabar esi Dominyko žmona, bet... – Jos veidas persikreipė. – Tu apleidai mano sūnų. Tu apleidai Lijamą, kai jam tavęs labiausiai reikėjo, – dusdama išrėžė ir virpėdama įtraukė į plaučius oro. – Negaliu tau už tai atleisti.

Kasandra atsiduso.

Dominykas tyliai nusikeikė.

– Mama... – perspėdamas sumurmėjo Adamas.

Tą akimirką Kasandra suprato, kad nieko gero nebus. Buvo tikra beprotė tikėdamasi iš uošvių geranoriškumo. Laura akivaizdžiai neketino atleisti marčiai už tai, ko ši nepadarė. Maiklas taip pat buvo prastos nuomonės. Ne ką geriau galvojo ir Adamas.

Kasandra sumirksėjo, vydama šalin ašaras, ir pagaliau suprato, kaip iš tiesų palengvėjo, kad ši tema pagaliau iškilo. Dabar tinkamiausias metas nusikratyti krūtinę užgulusio sunkumo.

– Laura, tai, ką pasakei, netiesa. Aš neapleidau Lijamo. Tai jis apleido mus.

– Ne, – giliai įkvėpusi paprieštaravo Laura. – Tai tu jį išstūmei iš savo gyvenimo paskutiniais mėnesiais. Jis neturėjo grįžti į tėvų namus nu... nu... numirti.

– Bet jis norėjo grįžti. Norėjo praleisti paskutines dienas su tavimi ir Maiklu. Nenorėjo būti su manimi ir Nikole. Štai kodėl mus paliko. Ir visai ne todėl, kad aš jį išstūmiau. Tai paprasčiausiai netiesa.

– Kaip gali taip kalbėti? – sušnibždėjo Laura.

– Maldavau likti su manimi ir dukra, bet to nė girdėti nenorėjo. Netgi prašiau, kad leistų mums gyventi pas jus. Bet neleido.

– Ne, netikiu. Jis niekada taip nepasielgtų.

– Tačiau taip pasielgė. Dar daug dalykų nežinote apie savo sūnų, – prisiversdama atskleisti tiesą pasakė Kasandra. – Gyventi su Lijamu nebuvo lengva nei prieš jam susergant, nei juo labiau paskui.

– Tu buvai jo žmona. Tu pavogei jo meilę... – sukūkčiojo Laura. – Turėjai jam padėti. Jis tave mylėjo, Kasandra. Turėjai jam padėti, o ne atstumti.

– Ne, aš jo neatstūmiau, – jausdama, kaip širdį užlieja sielvartas, toliau teisinosi Kasandra. – Dar prieš Lijamui susergant, meilės tarp mūsų nebebuvo, tačiau likau su juo todėl, kad buvau jo žmona, todėl, kad kadaise jį mylėjau. Jaučiau, kad esu jam skolinga šią paskutinę pareigą. Deja, pabaigoje jis net nenorėjo, kad juo rūpinčiausi.

Laura papurtė galvą, neabejotinai nusiteikusi neigti visus Kasandros aiškinimus.

Kasandra ir nesitikėjo, kad bus lengva.

– Stabtelėk akimirką ir pamiršk liūdesį. Išgirsk, ką noriu pasakyti, Laura. Lijamas žinojo, kad miršta. Žinojo, kad laiko liko nedaug. Nejau manai, kad nebūtų norėjęs kiekvienos likusios gyvenimo minutės praleisti su žmona ir dukra? Arba jei ne su manimi, tai bent su Nikole? – paklausė ir nutilo. – Tad kodėl to nepadarė?

Laura išblyško, tačiau užsispyrusi laikėsi savo.

– Tu palaužei jo tikėjimą, atėmei iš jo viltį, ir jam beliko palikti namus, štai kodėl.

– Ne, – paprieštaravo Kasandra drąsiai žiūrėdama anytai į akis ir neleisdama suversti atsakomybės už tai, ko nepadarė. Tačiau ji suprato, kodėl Laura negalėjo objektyviai vertinti praeities. Skausmas dėl sūnaus netekties buvo per daug didelis, ir reikėjo tą skausmą kam nors išlieti.

Jai.

– Laura, o ar tu būtum galėjusi atsisakyti praleisti paskutinius mėnesius su savo sūnumi? – paklausė Kasandra ir pamatė, kaip vyresniosios moters veidas persikreipė. – Juk nebūtum? – švelniai pridūrė.

Laura atrodė šokiruota.

– Bet... aš nesuprantu. Kodėl Lijamas, taip norėjęs kūdikio, paliko jį paskutiniais gyvenimo mėnesiais? Tai neturi prasmės.

Kasandra iškvėpė. Pagaliau pavyko pramušti sienoje skylę.

– Kiekvienas reaguoja skirtingai.

– Žinau, bet...

– Galiu tik spėti jį nenorėjus, kad Nikolė matytų, kas su juo darėsi. Esu tikra, kad jis mylėjo savo dukrą, bet galiausiai ėmė tos meilės bijoti, – virpančiu balsu paaiškino Kasandra ir įkvėpė oro. – Supranti, jis žinojo, kad greitai išeis.

– O, Dieve, dabar tikiu tavimi, – pilnomis akimis ašarų sušnabždėjo Laura, paskui apsisuko ir įsikniaubė vyrui į krūtinę.

Iš palengvėjimo, kad ja pagaliau patikėjo, Kasandrai net keliai sulinko. Iki šios akimirkos tarp jos ir Lauros stovėjo Lijamas, jo šmėkla neleido motinai matyti tiesos. Nors tiesa Laurai buvo labai skaudi, pagaliau ji viską suprato ir susitaikė.

Kasandra pajuto ant peties raką ir atsisukusi suvokė, kad Dominykas padėjo jai išsilaikyti ant kojų. Pažvelgė į greta stovintį savo vyrą... vis dar laikantį rankose jos dukrelę... ir staiga jai prireikė sužinoti atsakymą į vieną svarbų klausimą. Praėjusią naktį jis pagaliau patikėjo, jog ištekėjo už Lijamo iš meilės. Bet ar tiki ja dabar? Ar tiki, kad neišstūmė Lijamo į tėvų namus numirti? Kad norėjo rūpintis savo mirštančiu vyru iki galo? Jai reikėjo tai žinoti.

– O ar tu tiki manimi, Dominykai?

Klausimas pakibo ore.

– Taip, Kasandra, tikiu.

Jos širdis suspurdėjo iš meilės.

Dominyko akis užliejo skausmas.

Jo lūpos prasivėrė kažką sakyti...

Tačiau tą akimirką sukūkčiojusi Laura atsiplėšė nuo vyro krūtinės ir apkabino Kasandrą.

– Nuoširdžiai gailiuosi dėl to, kaip su tavimi elgiausi.

Kasandra apkabino Laurą, bet akimis nepaleido Dominyko. Pastebėjo, kaip tas krūptelėjo, o lūpos susičiaupė – akimirka prarasta. Jautė, kad vyras norėjo kažką pasakyti. Kažką svarbaus. Gal tai, kad taip pat gailisi dėl savo elgesio?

Nusivylusi, kad išpažintis turės palaukti, Kasandra tvirčiau apkabino anytą.

– Laura, viską suprantu.

– Bet elgiausi siaubingai, – atsitraukusi pasakė Laura. – Tikrai siaubingai. Net pačią stebina mano elgesys.

– Kalbėjo tavo liūdesys, Laura. O ne tu.

– Ačiū, mieloji, – mylinčia veido išraiška padėkojo anyta. – Tu be galo maloni. Dabar didžiuojuosi, kad ištekėjai už Dominyko ir pagimdei tokią gražią anūkėlę.

Kasandros gerklę ėmė spausti ašaros.

– Ačiū, kad vėl leidote man pasijusti šeimos dalimi, – kimiai tarė.

Moterys viena kitai nusišypsojo.

– Puiku. Kadangi pagaliau išsiaiškinome, – su humoro gaidele balse pratarė Adamas, – gal galėtume pradėti puošti eglutę? Norėčiau pasimėgauti ir maloniąja Kalėdų dalimi.

Paskui kažką linksmai pasakė Maiklas, ir Laura pro ašaras nusijuokė, tačiau Dominykas tylėjo, ir Kasandrai pasirodė, kad jo žvilgsnis keistai įtemptas. Ji norėjo paprašyti, kad liautųsi nerimavęs, pasakyti, kad jam atleido, tačiau jį pakvietė Adamas, ir jis nusekė paskui brolį.

– Prisėskite, – pamojusi sofos pusėn pasiūlė Kasandra Dominyko tėvams, – o aš eisiu į virtuvę pasirūpinti vakariene.

– Gal reikia pagalbos? – paklausė Laura.

– Ne, ačiū. Viskas beveik paruošta, – Kasandra pajuto, kaip atlėgsta kelių pastarųjų minučių įtampa ir akyse ima tvenktis ašaros.

Virtuvėje kurį laiką stovėjo nejudėdama, mėgindama suvokti, kas ką tik įvyko. Tik prieš kelias akimirkas leido sau pripažinti, kaip smarkiai troško vėl pasijusti didesnės šeimos dalimi. Šeimos, kuri mokėjo dalytis kasdieniais gyvenimo dalykais, kaip tai mokėjo Rotai. Šeimos, kurioje visi kartu juokdavosi ir, taip, kartais kartu verkdavo. Šeimos, kurią vienijo meilė šeimai.

Paskui ji suprato ir tai, kad anytos pripažinimas, jog tai ne Kasandra dėl visko kalta, jai buvo didžiulis palengvėjimas. Pagaliau galėjo atleisti Lijamui už tai, ką jis padarė ne tik per visus vedybinio gyvenimo metus, bet ir parašydamas tą melagingą laišką. Nuo šiol galės būti dosni. Dabar ji tokia turtinga. Ji gyva, o Lijamas ne. Ji turi mylimą dukrą, o Lijamas ne. Ir dar ji turi mylimą vyrą. Todėl nuo šiol, taip, jos mintys apie Lijamą bus geros.

Kasandra buvo begrįžtanti į svetainę, bet prisiminė šeimos pageidavimą filmuoti eglutės puošimą. Apsisukusi nužingsniavo į Dominyko darbo kambarį filmavimo kameros.

Kamera gulėjo ant darbo stalo, ir jos ranka iš karto išsitiesė į ją. Netikėtai akys užkliuvo už greta stalo stovėjusio praviro Dominyko lagaminėlio – per skubėjimą jis tikriausiai pamiršo uždaryti, todėl Kasandra norėjo jį užsegti. Tačiau palietusi rankeną pastebėjo užrašą ant susegtų popieriaus lapų. Dominyko testamentas.

Nenorėjo skaityti asmeninio dokumento, bet netyčia pamatė savo vardą ir nebegalėjo atsispirti pagundai pasižiūrėti, koks jos vaidmuo Dominyko gyvenime. Širdis ėmė smarkiai plakti. Savo vyro turtų paveldėtoja galėtų tapti tik tuo atveju, jeigu užsitarnautų jo pasitikėjimą.

Akis patraukė Nikolės vardas.

Ir žodžiai...

Savo tikrai dukteriai Nikolei Rot palieku...

Akimirką Kasandrai atrodė, tarsi kažkas būtų atjungęs gyvybę palaikantį aparatą. Netrukus vėl pajuto širdies dūžius.

Nikolė – Dominyko dukra? Dieve švenčiausias. Negali būti, kad jis... Jis tikrai negali būti... Moteris stebeilijo į popieriaus lapą, tarsi tas mokėtų kalbėti. Bet gal jis jau prakalbo? Jis sako, kad tai, ką mato jos akys, yra tiesa. Dominykas yra tikrasis Nikolės tėvas!

Kasandra skaudžiai įtraukė į plaučius oro ir papurtė galvą. Ne! Nikolės tėvas – Lijamas. Tai jis nusprendė dirbtinai pradėti kūdikį, nes dėl ligos nenorėjo su ja mylėtis. Juk juodu net į ligoninę kartu nuvažiavo.

Tačiau pas Lijamą buvo užsukęs Dominykas.

Dabar atsiminė Lijamą sakius, kad Dominykas apsilankė tuo metu, kad Kasandra buvo ruošiama procedūrai. Ji nurijo kylančią beviltiškumo raudą. Tikriausiai Lijamas pats prašė brolio šios paslaugos. Bet kodėl – juk tiek kalbėjo norįs palikti kažką po savęs? Sakė norįs vaiko.

Savo vaiko.

Ne, Dominyko vaiko, – apimta sielvarto ir ištikta šoko su testamentu rankoje pasuko į svetainę, kurios, atrodė, niekada nepasieks.

Atsidūrusi tarpduryje stabtelėjo, jos akys nukrypo tiesiai į dukrą ant Lauros kelių. Žvilgsniu tyrinėjo Nikolės veidą, stengdamasi įžiūrėti kiekvieną bruožą. Jeigu jos dukra nebuvo Lijamo vaikas, nieko iš jo ir negalėjo paveldėti, tik dėdės ir dukterėčios ryšį. Nikolės veido išraiška, kuri, Kasandros nuomone, jai visada primindavo Lijamą, nebuvo jo. Mažų ausyčių forma, kuri, jos manymu, taip priminė Lijamo, negalėjo būti jo. Ir ta šypsena. Kaip nesuprato anksčiau? Tai Dominyko šypsena. Dieve. Nekeista, kad jis taip aršiai savinosi mergaitę.

Staiga Kasandra ėmė drebėti. Rodės, nebegalėjo įtraukti oro. Kaip Dominykas galėjo ją šitaip išduoti? Kaip galėjo žiūrėti kasdien jai į akis ir nieko nepasakyti? Tai ir buvo skaudžiausia. Apgaulė.

Dominykas tikriausiai pajuto Kasandrą, nes nukreipė akis į ją, o paskui tarsi sulėtintame filme – į rankoje sugniaužtus popierius.

Jis sustingo.

Jis žinojo.

– Kasandra? – pagaliau pratarė ir žengė žingsnį prie jos.

Ši iškėlė ranką, neleisdama judėti toliau.

– Kodėl, Dominykai? – moteris pagaliau prakalbo.

– Nes to manęs prašė Lijamas, – nesijudindamas atsakė spinduliuodamas stulbinantį orumą.

Kasandra papurtė galvą, norėdama atsikratyti protą temdančių minčių. Negalėjo patikėti. Tai košmaras. Iš kurio neprabundama.

– Kas čia vyksta? – pasigirdo Maiklo balsas.

Nei Kasandra, nei Dominykas nepajudėjo.

– Kasandra? Dominykai? – jau griežčiau paklausė jis.

Kasandra pasuko galvą į uošvius. Širdis plyšo iš skausmo. Jie prarado ne tik sūnų – dabar neteko ir paskutinio ryšio su juo. Kaip tai pasakyti?

– Jūs abu išbalę kaip popierius, – pratarė Laura, užverktame veide spindėjo nerimas. – Ar viskas gerai?

Kasandrai suspaudė širdį. Ne, ne viskas gerai. Bent jau ne jai. Dominykui, žinoma, viskas puiku. Tai ne jis ką tik suprato, kad jo dukros tėvas – visai kitas asmuo.

Prieš jai prabylant, Dominykas išsitiesė.

– Mama, tėti, turiu kai ką pranešti.

Praėjo sekundė, paskui dar viena.

– Ką pranešti, sūnau?

Dominykas giliai įkvėpė ir nurijo seiles.

– Nikolė – mano dukra. Ne Lijamo, – pasakė jis.

Atrodė, kad kambaryje nebeliko oro.

– Jėzau švenčiausias, – pasigirdo Adamo balsas iš eglutės kampo.

– Ką, po galais, tai reiškia? – pašoko ant kojų Maiklas.

Suraukusi kaktą Laura nieko nesuprasdama liko kur buvusi, o akys gręžte gręžė vyriausiąjį sūnų.

– Nesuprantu, – pratarė nesuvokdama ką tik nuskambėjusių Dominyko žodžių. – Ar nori pasakyti, kad Kasandra buvo užmezgusi romaną?

– Ne! – žengdama į kambarį užginčijo Kasandra. – Niekada nebūčiau galėjusi apgauti Lijamo... – metė piktą žvilgsnį į Dominyką, – nesvarbu, ką kiti apie mane mano. – Jos lūpos persikreipė. – Tačiau ta taisyklė negaliojo mano vyrui. Laura, Lijamas mane apgavo, bet ne taip, kaip tau atrodo. Dirbtinio apvaisinimo metu privertė Dominyką duoti savo spermos.

– K-ką? – sušuko Laura.

Adamas vėl nusikeikė, o Maiklo kojos nebeatlaikė, ir jis susmuko ant sofos.

– Paklausykite, – tvirtu balsu paprašė Dominykas, stovėdamas savimi pasitikinčio žmogaus poza. – Lijamas sielojosi, kad jo spermą galėjo paveikti ligos gydymas. Paskutinę minutę kreipėsi į mane ir paprašė, kad duočiau savo spermos vietoj jo, o aš negalėjau atsakyti. Aš esu Nikolės tėvas.

Kurį laiką niekas nepratarė nė žodžio, paskui Laura nukreipė žvilgsnį į žaidimo aptvare žaidusią Nikolę.

– Tai ji... Nikolė yra... – bandė šnekėti ir vėl puolė į ašaras.

Kasandrai tai buvo paskutinis lašas. Negalėjo matyti kitos moters sielvarto, pati būdama kupina skausmo. Paleidusi iš rankų popierius, metėsi laiptų link, nežinodama, kur lekia, ir nenorėdama žinoti.

§

Dominykas rado Kasandrą sėdinčią ant lovos krašto. Moteris trūkčiojo nuo raudos, ir jam suspaudė širdį. Norėjosi prieiti ir tvirtai apkabinti, tačiau šį vienintelį kartą nerado drąsos. Kasandrai jo paguodos nereikėjo. Ji privalėjo išgyventi patirtą šoką.

Ir, o Dieve, privalėjo jam atleisti.

– Kasandra?

Ji pašoko, veidas pro ašaras įsitempė.

– Kaip galėjai taip pasielgti? – paklausė springdama verksmu.

Šios moters skausmas buvo jo skausmas.

– Vargu ar patikėsi, bet šį klausimą sau uždaviau milijonus kartų, – šiurkščiai tarė jis.

– Kas tu per vyras, Dominykai?

Tai toli gražu nebuvo komplimentas, tačiau jis negalėjo pasiduoti.

– Sakei, kad negalėjai apleisti savo šeimos, kai jiems tavęs reikėjo. Aš taip pat negalėjau apleisti Lijamo. Tai toks esu vyras.

Kasandros veide šmėkštelėjo užuojautos šešėlis.

– Vėl tas globėjiškas instinktas? – sarkastiškai paklausė įtraukusi į plaučius oro.

– Taip, – vyras buvo tvirtas tarsi uola.

– Vis tiek nesuprantu, – atsiduso Kasandra, jos akyse spindėjo sumišimas, – kaip Lijamas galėjo tavęs to prašyti. Gydytojai jam buvo paaiškinę, kad liga nėra paveldima.

Dominyko įtampa šiek tiek atslūgo. Atrodė, kad Kasandra pagaliau pasiruošusi klausytis.

– Teoriškai jis tai žinojo, bet paskutinę minutę širdis išdavė. – Pamatęs, kad Kasandra nori kažką sakyti, pakėlė ranką. – Tiesa ta, kad jis nenorėjo pasitraukti. Tik ne po to, kai pats primygtinai prašė tavęs pagimdyti jam kūdikį. Jis nerimavo dėl tavęs, Kasandra. Ne dėl savęs.

– Tikrai? – rūsčiu veidu paklausė moteris. – Tada tai buvo vienintelis kartas jo gyvenime.

– Žinau, kad mano brolis nebuvo šventasis, bet...

– Jis apkaltino mane svetimavimu. Nenorėjo tikėti tiesa.

– Dabar tai žinau.

Nieko keista, kad tada miegamajame Kasandra jautėsi drovi. Taip buvo todėl, kad neturėjo patirties su skirtingais vyrais. Dieve, jis jautėsi toks kaltas, kad patikėjo Lijamu. Kad ir kodėl jo brolis buvo įsitikinęs Kasandros neištikimybe, Dominykas neturėjo besąlygiškai tuo tikėti. Be to, Lijamas jam sakė, neva Kasandra išstūmusi jį iš namų, nes nenorėjusi būti greta mirštančio žmogaus, o tai irgi buvo melas.

Ne, tai jo brolis atsuko nugarą žmonai ir vaikui, kai turėjo trokšti būti drauge. Staiga tapo aiški tokio elgesio priežastis. Lijamas paprasčiausiai nebeturėjo jėgų apsimetinėti. Visko buvo per daug. Dominykas neabejojo, kad Lijamas mylėjo Kasandrą ir Nikolę kaip dukterėčią, bet galų gale tos meilės nepakako. Todėl priėmė, jo manymu, geriausią sprendimą.

Grąžino broliui dukrą.

Ir davė broliui savo žmoną.

Tokio sprendimo pats Dominykas niekada gyvenime nebūtų priėmęs. Jeigu pats gulėtų mirties patale – Dieve atleisk, neabejotinai norėtų išleisti paskutinį atodūsį žmonos glėbyje, greta savo vaikų.

– Dominykai, nemanau, kad išvis pažinojai savo brolį, – pro šlapias blakstienas žvelgiančios Kasandros žodžiai grąžino į realybę. – Tačiau nepaisant visų Lijamo klaidų tavo poelgis daug blogesnis. Niekada tau neatleisiu.

Jos žodžiai pataikė į pačią žaizdą ir sukėlė veriamą skausmą. Vienintelis dalykas, dėl kurio buvo kaltas, tai begalinė meilė. Savo broliui. Savo dukteriai. O dabar – savo žmonai.

Netikėtai viskas tapo aišku kaip dieną. Dabar jie sprendė ne tik Nikolės tėvystės klausimą. Dėmesio centre buvo jo ir Kasandros santykiai. Dominykas stovėjo ir žiūrėjo į moterį iš skausmo plyštančia širdimi ir suprato, kad problema daug didesnė. Širdyje suvokė, kad Kasandra jį myli.

Šią akimirką privalėjo priversti ją tai pripažinti... arba amžiams netekti.

– Mirusiesiems atleisti lengviau, – pasakė Dominykas.

– Kodėl taip sakai? – žioptelėjusi paklausė Kasandra.

– Noriu pasakyti, kad pyksti ant manęs dėl to, jog myli mane labiau, nei kada nors mylėjai mano brolį.

– Niekada to nesakiau, – moteris įsitempė.

Jo širdis susitraukė ir vėl atsileido.

– Žinau, Kasandra. Giliai širdyje žinau, kad mane myli. Žinau, nes ir pats tave myliu.

– K-ką?

Dominykas žinojo, nes jautė, kad jų širdys tarpusavyje susipynusios. Kai ji juokėsi, juokėsi ir jis. Kai ji verkė, verkė ir jis. Kai ji mylėjo, mylėjo ir jis. Dabar žinojo, kad ši moteris jaučia tą patį. Jausmas sklido su kiekvienu jos įkvėpimu. Glūdėjo jos akių gelmėje. Dominykas negalėjo paleisti Kasandros.

– Mieloji, kaskart būdama mano glėbyje išsiduoti visa esybe. Tačiau tik dabar tai supratau.

– Tai tik seksas, Dominykai, – įtariai žvelgdama pamėgino pasišaipyti Kasandra.

– Ne, tai meilė. Matau, kaip plyšta tavo širdis, ir manoji plyšta drauge. Myliu tave, Kasandra. Ir niekada nesiliausiu mylėjęs.

Ji stovėjo tarsi įbesta, o jos veidas rodė vidinę kovą.

Laikas ėjo.

Staiga Kasandra pajudėjo, ir Dominyko širdis suspurdėjo iš džiaugsmo, tačiau netikėtai moteris pasuko į drabužinę ir dingo viduje.

– Luktelėk valandėlę, – paprašė.

Sutrikęs jis padarė, kaip paprašytas.

Netrukus ji pasirodė miegamajame ir priėjusi prie Dominyko ištiesė voką.

– Štai. Perskaityk.

Jis paėmė voką. Tai buvo tas pats laiškas, kurį Lijamas buvo prašęs perduoti žmonai po savo mirties.

– Ką tai reiškia?

– Perskaityk ir paskui pasakyk, ar mane myli, – stengdamasi nepalūžti atsakė Kasandra.

Nors jos žodžiai skambėjo grėsmingai, Dominykas žinojo, kad laiško turinys nesvarbus. Jis vis tiek ją mylės.

Pradėjęs skaityti pajuto, kaip Kasandra grįžo prie lovos. Prireikė laiko suprasti, apie ką rašoma. Turėjo perskaityti dar kartą.

– Lijamas sako sumokėjęs tau už vaiką, – pagaliau pratarė, suraukė kaktą pažvelgė į Kasandrą.

– Taip, – ji linktelėjo. – Penkis šimtus tūkstančių dolerių, – pridūrė pakreipdama smakrą. – Ar vis dar myli mane, Dominykai?

Dominykas neatsakė. Apie savo meilę šią akimirką nė nesvarstė.

– Kodėl, Kasandra? Kam tau reikėjo pinigų?

– O kaip tau atrodo? – tarsi drąsindamasi rankomis apkabinusi save per liemenį paklausė ji.

– Nemanau, kad jie galėjo būti skirti ne kilniam tikslui, – vis dar nieko nesuprasdamas atsakė Dominykas.

– Nemanai? – sumirksėjusi ir įsistebeilijusi į Dominyką paklausė Kasandra.

– Viskas, ką lig šiol darei, tebuvo kitų labui.

– Ačiū už tikėjimą, Dominykai, – sukūkčiojusi moteris padėkojo virpančiu balsu. – Pinigai buvo skirti slaugos namams. Lijamas sutiko jų duoti tik tada, jei pagimdyčiau jam vaiką.

– Kodėl to nepasakei? – nusikeikęs paklausė vyras.

– Nes būtum galėjęs mane apjuodinti ir panaudoti teisme. Negalėjau leisti, kad tuo pasinaudodamas atimtum Nikolę. Negalėjau leisti tam nutikti.

Iš sąžinės graužaties, rodės, net skrandžio raumenys sustingo. Jis nebuvo tikras, ar taip kada nors būtų pasielgęs, tačiau lig šiol jo mintys apie Kasandrą toli gražu nebuvo šviesios.

– Kodėl dabar tai sakai? Galėjai laikyti paslaptyje iki galo.

– Todėl, kad po to, ką pats padarei, nedrįsi paduoti manęs į teismą, – atšovė ji be menkiausios piktdžiugos, paprasčiausiai konstatavo faktą, priversdama Dominyką suvirpėti. – Be to, seniai laikas, kad viskas iškiltų aikštėn.

Su paskutiniais žodžiais Dominykui beliko sutikti. Kad ir kaip jam buvo skaudu matyti jos skausmą, atskleidus paslaptis abiem labai palengvėjo.

– Kasandra, nuoširdžiai apgailestauju, kad suteikiau tiek skausmo. Kuo nuoširdžiausiai apgailestauju, – jis jautė, kaip kūną užlieja švelnumas. – Tačiau vis dėlto negaliu priversti savęs gailėtis, kad mums gimė Nikolė.

– Mums? – drebančiomis lūpomis paklausė moteris.

– Ji mūsų, mieloji. Ji – mūsų vaikas. Mūsų mažoji mergaitė. Ir niekas niekada šito nepakeis.

– Ak, Dominykai, – Kasandra puolė jam į glėbį.

Dominykas apkabino ją... ir prispaudė prie širdies... Bučiavo, lūpomis žadėdamas mylėti, gerbti, branginti... kiekvieną mielą gyvenimo dieną.

Bučiniams aprimus, Kasandra atsilošė ir suėmusi delnais Dominyko veidą pažvelgė mylinčiomis akimis.

– Tu teisus, Dominykai. Visiškai teisus. Aš taip pat tave myliu. Ir niekada nesiliausiu mylėjusi. Esi garbingas vyras, ir be galo didžiuojuosi už tavęs ištekėjusi.

– Tada mudu puiki pora, – jis pratarė sunkiai nurijęs seiles. – Niekada nesu sutikęs garbingesnio žmogaus už tave.

Jis ir vėl pajuto poreikį pabučiuoti.

Taip ir padarė.

Nusišypsoję vienas kitam abu dar kurį laiką mėgavosi akimirka.

– Tikriausiai tavo tėvai vis dar neatsigauna po šoko, – apsiniaukusiu žvilgsniu pagaliau ištarė Kasandra.

Dominyko džiaugsmas irgi aptemo, bet netrukus, žvelgiant Kasandrai į akis, veidas nušvito. Nesvarbu, kiek tai užtruktų, nuo šiol jie drauge padės tėvams įveikti skausmą.

– Gal eikime žemyn, mano meile, ir pažiūrėkime, kaip jiems sekasi? – apkabinęs Kasandrą per pečius pasiūlė Dominykas.

– Puiki mintis, – ji perbraukė liežuviu lūpas. – Tik pirma, brangusis, dar kartą mane pabučiuok.

Švelnūs žodžiai pataikė tiesiai širdį, palenkęs galvą jis įvykdė savo gražios, dosnios žmonos prašymą.

Dvyliktas skyrius

Svetainėje išvydus priešais į vidinį kiemą vedančias duris vienas kitą apglėbusius Dominyko tėvus Kasandrai suspaudė širdį. Maiklas guodė žmoną. Už stiklinių durų su Nikole ant rankų aplink gėlynus vaikštinėjo Adamas – tikriausiai tyčia paliko tėvus, kad pabūtų dviese.

Kasandra pajuto spustelint Dominyko ranką. Pakėlė akis į mylimą vyrą – prieš žengdamas prie tėvų, jis drąsinamai nusišypsojo Kasandrai.

– Mama, tėti? – kreipėsi Dominykas.

Laura ir Maiklas pakėlė galvas.

– Tikiuosi, kad galėsite man atleisti.

Sukūkčiojusi Laura atsitraukė nuo vyro. Eidama prie sūnaus ir marčios ištiesė į priekį rankas.

– Brangus sūnau, nėra ko tau atleisti. Nors žinia šokiravo, dabar mes suprantame. Tikrai suprantame.

Kasandra paleido Dominyko ranką, kad šis galėtų prieiti prie mamos. Jis žengė žingsnį į priekį ir sudrebėjo motinai apkabinus per krūtinę ir priglaudus prie širdies. Stebint juos Kasandrai vaizdas ėmė lietis.

Iš lėto prisiartino ir Maiklas.

– Tu – mūsų didvyris, sūnau, – kimiai pratarė dėdamas ranką ant Dominyko peties. – Savo poelgiu suteikei Lijamui galimybę pakilti dvasia. Nesuvokiu, kas paskui dėjosi Lijamo galvoje, tačiau žinau, kad matydamas besilaukiančią Kasandrą jis jautėsi be galo laimingas. Mes su tavo motina norime už tai padėkoti.

– Mūsų sūnus – didvyris, – paleidusi Dominyką pritarė Laura ir suėmė delnu jo smakrą. – Ačiū tau, brangusis.

– Aš joks didvyris, – Dominykas papurtė galvą.

Kasandra tik dabar suvokė poelgio vertę ir visiškai pritarė Dominyko tėvams.

– Taip, Dominykai, tu tikrai esi didvyris, – ji tyliai pasakė.

Visi trys atsisuko į Kasandrą, Laura priėjo prie jos ir apkabino. Tada atsitraukė ir apgailestaudama pažvelgė marčiai į akis.

– Mano šeima suteikė tau tiek daug skausmo, Kasandra. Bet sugebėjai išlikti didžiadvasiška.

– Laura, galiu leisti sau tokia būti, – jausdama, kaip širdį užlieja šiluma, pasakė Kasandra. – Turiu mylimą vyrą ir dukterį. Na, o kalbant apie Lijamą... – sudvejojusi pridūrė.

– Šš. Buvai jam gera žmona. Dabar nė neabejoju. Jums tiesiog nebuvo lemta būti kartu. – Laura atsitraukė ir vėl pažvelgė į Dominyką. – Manau, kad Lijamas žinojo, jog judu skirti vienas kitam. Be galo juo didžiuojuosi, kad suteikė judviem galimybę būti kartu.

Kasandra pritariamai linktelėjo. Lijamas buvo ligotas žmogus, ir ji turėjo liautis kaltinusi. Mielas Lijamai, ačiū tau.

Kasandra atsistojo greta Dominyko ir sunėrusi su juo pirštus meiliai pažiūrėjo šiam į akis.

– Žinai, – staiga prisiminė, – juk Lijamas davė Nikolei vardą. Dabar svarstau, ar nebus jo parinkęs dėl panašumo su tavo vardu. Dominykas. Nikas. Nikolė, Nik.

– Ir pats apie tai galvojau, – linktelėjęs tarė Dominykas.

– Juk logiška, ar ne? – žvelgdama į vyrą paklausė Kasandra.

– Kaip miela, – sumurmėjo Laura, blakstienomis vydama šalin ašaras.

– Taip, Laura, – atsisuko Kasandra, – be galo miela.

Dabar ji turėjo tiek daug už ką dėkoti. Ji ir jos gražusis vyras turėjo nuostabią dukrą, jos tėvu rūpinosi geriausi slaugos namai, o uošviai vėl priėmė ją į savo širdis. Jautėsi palaiminta. Lijamas džiaugtųsi dėl jos, dabar buvo tuo tikra.

– Ar viskas gerai? – pasigirdo Adamo balsas, ir visi atsisukę pamatė jį stovintį prie vidinio kiemo durų, nerangiai laikantį rankose dešimties mėnesių dukterėčią ir neramiu žvilgsniu šokčiojantį nuo vieno prie kito.

Kasandra giliai įkvėpė ir nustūmė mintis apie Lijamą į praeitį – nuo šiol jų vieta ten. Nusišypsojusi Dominykui žengė prie Adamo, visa širdimi trokšdama apkabinti savo dukterį.

– Ačiū, – kimiai padėkojo ir paėmusi iš Adamo Nikolę priglaudė prie krūtinės.

Trūkčiojamai įtraukusi į plaučius oro pakėlė akis į Dominyką. Šis vis dar stovėjo kitoje kambario pusėje, jo akyse atsispindėjo visa siela.

– Žiūrėk, mieloji, – sukuždėjo nešdama Nikolę jo link. – Žiūrėk, kas ten. Tai tavo tėtis.

Joms priėjus, Nikolė, tarsi jausdama akimirkos svarbą, ištiesė į Dominyką ranką. Jis švelniai paėmė mergaitės pirštelius ir pakėlęs prie lūpų pabučiavo, Kasandros širdis prisipildė meilės.

– Taip, tėvelis čia, mieloji, – sumurmėjo jis, – ir visada bus šalia tavęs, – nusišypsojo Kasandrai. – Šalia jūsų abiejų.

Kasandros akis užtvindė džiaugsmo ašaros. Pagaliau ji rado savo šeimą, pačią tikriausią, kokios kada nors buvo troškusi. Nors nežinojo, kas laukia ateityje, buvo tikra, kad jos šeima nugyvens gražų gyvenimą.

* * *

Kitame serijos romane

skaitykite apie Adamą Rotą.

Elizabeth Rolls

SKANDALINGOJI DAMA

Tėją Vinslou lyg kas pakeitė. Vaikystėje ji nenustygo vietoje krėsdama išdaigas, o suaugusi tapo nepastebimu šešėliu. Vis dėlto vos prie jos prisilietęs Ričardas Bleikharstas pajunta įsižiebiant abipusę trauką. Tarsi būtų kažką joje pažadinęs.

Išvydus Ričardą, Tėją užplūsta smagūs prisiminimai apie debiutančių pokylį ir jųdviejų šokį. Bet ji privalo užgniaužti svajones. Tėja neabejoja: jei kada nors Ričardas sužinos tiesą, net dideli jos turtai nepadės pelnyti jo prielankumo...

Iš anglų kalbos vertė Eglė Bareikaitė

Anksčiau išleista Elizabeth Rolls knyga:

Kilnus pasiūlymas

Ankstesnės ROMANTIKĖS KOLEKCIJOS knygos

Donovanų šeima: paveldėtos galios

Įstabus pasakojimas apie Donovanų šeimą. Kerintys ir paslaptingi Donovanų palikuonys saugo iš kartos į kartą perduodamą paslaptį – paslaptį, kuri išskiria juos iš kitų.

Lori Foster

VILIOJANTIS IŠŠŪKIS

Per aklus pasimatymus ne visada gauni tai, ką matai! Džosė Džekson iš tikrųjų nėra karšta pupytė. Aptempti drabužėliai ir seksualus įvaizdis skirti atbaidyti Bobui – naujausiam sesers parinktam kavalieriui – per dar vieną nuobodų aklą pasimatymą.

Betgi, ei – vaikinas visai neatrodo nuobodus. Akimirksniu įsižiebęs potraukis baigiasi neįtikėtinai aistringa naktimi... ir staigmenų kupinu rytu. „Bobas“ – iš tiesų ne Bobas. Jis vykdomasis reklamos įmonės direktorius Nikas Harisas. O aistra? Ji gali virsti meile...

Iš anglų kalbos vertė Eva Čepurnova

Pabaiga.

Content

Салливан Максин Paslapties kaina