Салливан Максин

Valenčio isrinktoji

MAXINE SULLIVAN

(Maksin Salivan) Valenčio išrinktoji

Leidykla „Svajonių knygos“, 2011

ISBN 978-609-406-236-0

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš Maxine Sullivan, The C.O.O. Must Marry, 2009

© Maxine Sullivan, 2009

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l."

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Miglė Puzarienė, vertimas iš anglų kalbos, 2010

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Shutterstock.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos", 2011

© Nextmedia, elektroninė versija, 2011

PIRMAS SKYRIUS

–Ką čia kalbi, tėti? – savo tėvo Sezaro paklausė Nikas Valentis, kai abu vyrai sėdėjo Valenčių dvaro kieme, terasoje.

– Sakau, kad atsistatydinau jau prieš šešis mėnesius ir nors šį dvarą labai myliu, jis mums darosi kiek per didelis. Mudu su Izabele nusprendėme persikelti į apartamentus mieste.

Išgirdus tokį pareiškimą Nikui pritrūko oro. Čia jo namai. Jis užaugo šiame dvare Sidnėjaus apylinkėse, netoli Hoksberio. Motina jį čia pagimdė, o paskui išrūko ieškoti žalesnių ganyklų ir paliko tėvą vieną. Po šešių mėnesių jis sutiko Izabelę.

– Dvaras tavo, – toliau kalbėjo Sezaras. – Jei tik jo nori.

Nikui vos neiššoko širdis. Ar tėvui dar reikia klausti? Žinoma, jis nori dvaro. Trokšta taip smarkiai, kad net nusigręžė ir nusuko akis į kultivuojamas pievas – nenorėjo, kad tėvas pastebėtų, kaip labai jis to dvaro nori.

Tai ir yra visų svarbiausia.

Nikas savo tėvu nepasitiki.

Sezaras – klastingas senas velnias, seniai karaliaujantis Valenčių bendrovės įkūrėjo soste, pradėjęs Australijos parfumininkų dinastiją, kuri, vadovaujama vyriausiojo Sezaro sūnaus Alekso, šiuo metu veržiasi į platesnį pasaulį – pristato pasauliui naujausius Valenčių kvepalus Moteris.

Sezaras įpratęs visko siekti savais būdais.

– O kas, jei nenoriu? – Nikas apsimetė abejingas, – taip kasdien jis, vykdomasis šeimos bendrovės direktorius, elgiasi darbe.

– Tada atiduosiu dvarą Metui.

Po velnių.

Nikas myli Metą, bet jaunesniajam broliukui labiau patinka gyvenimas didmiesčio centre, todėl dvaras neprižiūrimas užges. Metas čia, tolimame Sidnėjaus priemiestyje, numirtų, net jeigu ir galėtų kasdien vykti į darbą.

O štai Nikas tik džiaugtųsi galėdamas ištrūkti iš apartamentų mieste ir pabėgti nuo nuolatinio sunkaus darbo ir nė kiek ne lengvesnių žaidimų.

Jis atsainiai pasuko galvą ir pažvelgė į tėvą.

– Metui šie namai niekada per daug nepatiko, – ramiai pasakė Nikas.

Sezaras linktelėjo žilą galvą.

– Aš tai žinau.

– Tai kodėl atiduodi jam?

– Juk dar neatidaviau... kol kas. Viskas priklauso nuo tavęs.

Po šių tėvo žodžių Niko nuogąstavimai tik išaugo.

– Kur čia spąstai, tėti?

Sezaras kreivai šyptelėjo.

– Gerai mane pažįsti. – Jis dėbtelėjo viską apskaičiuojančio verslininko žvilgsniu. – Tu gali gauti šį dvarą su viena sąlyga. Turi vesti.

Nikas įsitempė.

– Po velnių, dar ko!

– Šiems namams reikia naujos jaunos šeimos.

– Todėl aš privalau ne tik vesti, bet dar ir turėti šeimą? – ironiškai paklausė Nikas.

– Juk paprastai taip ir atsitinka.

Nikas papurtė galvą. Artimiausiuose jo planuose vedybų nėra. Jokia moteris nesupančios Niko, ir tebūnie jis prakeiktas, jei paleis į pasaulį vaiką, kuris neturės vienas kitą mylinčių tėvų.

– O Aleksas su Olivija netinka? – Toks pasirinkimas Nikui būtų priimtinesnis. Jie bent jau rūpintųsi namais kaip pridera.

– Ne, jie dabar turi savo namus ir nenorės vėl persikraustyti. Tai gali sutrikdyti mažąjį Skotą.

Taip, ginčytis sunku. Aštuonerių metukų Skotą Aleksas su Olivija įsisūnijo tik per Kalėdas. Jie tikrai nesutiks taip staiga vėl keltis gyventi kitur, jei apskritai sutiktų.

Staiga Niko galvoje blykstelėjo netikėta mintis, ir jis pažvelgė į tėvą.

– Pasakyk, kad tu niekaip nesusijęs su Alekso ir Olivijos santuoka.

Sezaras nė nevirptelėjo.

– Meluočiau, jei sakyčiau, kad aš visai niekuo dėtas.

Nikas suspaudė lūpas.

– O mama žino, ką veiki?

Nikas visada laikė Izabelę savo motina. Ji buvo elegantiška, žavinga, mylinti, bet ir grėsminga priešininkė – jei supyksta. Izabelė buvo vienintelė mama, kurią jis pažinojo... kol jo tikroji motina ėmė sukiotis aplinkui ir sujaukė Niko vaikystę.

– Mudu su Izabele esame skirtingų nuomonių. Ji žino, kaip jaučiuosi, o aš neketinu keisti savo nuomonės. Man šis klausimas pernelyg svarbus.

Nikas nusikeikė.

– Po velnių, neketinu vesti pirmos pasitaikiusios moters vien tik dėl to, kad patenkinčiau iškrypusį tavo valdžios troškimą.

– Tada dvaras atiteks Metui.

Nikas pajuto, kaip susitraukia jo skrandis.

– Jei pasakysiu, kokius žaidimėlius žaidi, Metas jo nenorės.

Sezaras gurkštelėjo kavos, pastatė puoduką ant stalo ir tik tada atsakė:

– Tada rūmus teks parduoti.

Nikas sunkiai nurijo gurkšnį. Jo tėvas tikriausiai mano, kad viską tiksliai apskaičiavo.

– O ką, po galais, man vesti? Negi pasirinkti moterį pasukus vizitinių kortelių dėklą?

– Sašą Bleik.

Nikas susvyravo. Šis vardas jam nebuvo atėjęs į galvą metų metus... jis daugelį metų negalvojo nei apie ją... nei apie tą bučinį.

Na, prisimindavo ne taip jau dažnai.

– Jos nėra mano vizitinių kortelių dėkle, – atkirto Nikas apskritai nenorėdamas dabar apie ją galvoti.

Tas bučinys tebuvo kvaila klaida.

– Ji tau tobulai tinka.

– Džiaugiuosi, kad taip manai.

Sezaras nepatenkintas suraukė kaktą, bet jo veidas akimirksniu nušvito.

– Pats pamatysi. Kai tik ją vesi, tu...

– Aš jos nevesiu, tėti. – Jei jau apsispręstų vesti – o jis tikrai nesakė, kad pasiryš – žmoną Nikas pasirinks pats. – O be to, ji juk Anglijoje.

– Ne, Saša sugrįžo. Dabar ji – puiki interjero dizainerė, ir aš paprašiau jos atnaujinti dvarą.

Netikėtumai griūva vienas po kito, ar ne?

– Jis gražus toks koks yra.

Sezaras sutiko:

– Tau visada čia patiko.

Nikas tik gūžtelėjo pečiais.

– Čia juk mūsų namai.

– Kaip tik todėl ir siūlau dvarą tau.

– Bet tik tuo atveju, jei vesiu Sašą Bleik?

– Bus puiku, kai pagaliau susijungs abi šeimos. Porteris ir Salė Bleikai daugelį metų buvo geri mūsų draugai.

– Porteris niekada nekėlė man pasitikėjimo.

Salė buvo miela moteris, tik gal kiek per daug nuolanki.

– Užmiršk tą Porterį Bleiką. Vedi ne jį, o jo dukterį.

– Aš nieko nevedu. Taškas.

Tėvas kiek patylėjo.

– Saša čia atvažiuos rytoj iš ryto, ji viską apžiūrės, kol mes būsime mieste. Labai palanki proga su ja pasikalbėti.

– Ne.

Tėvas sėdėjo nekrustelėdamas.

– Manau, Metas tikrai apsidžiaugs, galėdamas iš esmės pakeisti šio dvaro išvaizdą, kaip manai? O Saša tikriausiai kupina pažangiausių idėjų – jų prisirinko gyvendama Londone.

Nikas riebiai nusikeikė.

– Kodėl taip elgiesi, tėti?

Sezaras pažvelgė į jį gailiomis akimis.

– Mane jau ištiko vienas širdies smūgis. Prieš numirdamas, noriu pamatyti tave, sukūrusį šeimą.

– Širdies smūgis buvo nedidelis, – kimiai iškošė Nikas prisiminęs tėvo ligą.

– O antrasis gali būti lemiamas, figlio mio, mano sūnau, – Sezaras nejučia prakalbo itališkai.

Nikas nuo šios minties pašiurpo ir suprato, kad jo tėvas pasiekė to, ko norėjo. Nikas gali ginčytis su Sezaru bet kokiu klausimu, tik ne dėl jo sveikatos.

Tas širdies priepuolis iš tiesų sudrebino visą šeimą, o Nikas tikrai nenorėjo jaustis kaltas dėl galimų kitų tėvo negalavimų.

Vesti, kad patenkintų tėvo įgeidžius šiais laikais – juokinga, bet Nikas augo jausdamas, kokia didžiulė vertybė yra stipri šeima. Jis padarys tai, ką padaryti būtina. Bet negi iš visų moterų jam į žmonas tinka tik Saša Bleik?

***

Kai kitą rytą Nikas pravėrė paradines tėvų namų duris, jis pirmiausia pamatė dailų užpakaliuką ir puikiai prie jo derančias ilgas kojas, apvilktas baltomis kelnėmis. Jos priklausė nuostabiai moteriškai figūrai, kuri su raišteliais išpuoštomis basutėmis buvo pasilypėjusi ant kėdės priešais laiptus. Moteris stovėjo tvirtai, bet staiga pasisuko, pamatė jį ir išgąstingai klyktelėjusi susvyravo. Nikas prišoko ir pagriebė ją kaip tik laiku – moteris įkrito tiesiai jam į glėbį.

Akimirką ji nustebusi žiūrėjo.

– Nikai? – sušnabždėjo jo vardą tarsi didžiausią pasaulyje paslaptį.

Jis pažvelgė į nuostabią šviesiaplaukę ir norėjo atsakyti ne, jis ne Nikas. Ir jis niekada nėra jos bučiavęs. Ir visai nenori vėl pabučiuoti.

Ji gyva bėda.

O Nikas turi jai pasipiršti.

– Labas, Saša.

Ji nenuleido nuo Niko akių, kurios perskaitytų slapčiausias kiekvieno vyro mintis. Jis jau buvo užmiršęs, kaip veikia nuostabios žalios aksominės Sašos akys ilgomis tankiomis blakstienomis. Net tada, kai ji buvo tik paauglė, tarp jųdviejų buvo kažkas, kas grasindavo įveikti visas Niko gynybines užtvaras. Jis privalėjo nuolat susikaupęs stengtis, kad mergina nelaimėtų.

Tas bučinys vos nesugriovė visos gynybos.

– Ką, po galais, darei čia užlipusi? – suurzgė Nikas statydamas ją ant kojų.

Jį, nepaisant valios pastangų, sužavėjo moters kaklas, pastebimai pulsuojantis nuo susijaudinimo, ir švelniai nuraudę skruostai. Jau ir anksčiau ji buvo labai graži paauglė, bet dabar išaugo į nuostabią moterį.

Saša atsistūmė ir žengė atatupsta.

– Pamaniau, kad siena įskilusi, todėl užlipau patikrinti.

Nikas tebejautė jos prisilietimą. Kaip ir Valenčių kvepalus Moteris. Jis kažkodėl apsidžiaugė, kad Saša kvepinasi jo šeimos sukurtais kvepalais.

– Girdėjau, kad esi interjero dizainerė, – pasakė jis, kad nutrauktų tylą.

– Taip. – Ji, matyt, jau susitvardė, ir akys džiaugsmingai sublizgo. – Ir labai džiaugiuosi, kad šiam dvarui atnaujinti tavo tėtis pasirinko būtent mane.

Prisiminęs pokalbį su tėvu Nikas pervėrė Sašą niūriu žvilgsniu.

– Nenoriu, kad šie namai būtų perdažyti. Man patinka taip kaip yra.

Merginos veidu nuslinko nusivylimo šešėlis, bet ji šyptelėjo tarsi maištaudama.

– Kaip gerai, kad šie namai ne tavo, antraip netekčiau darbo.

Nikas skrandyje vėl pajuto sunkumą.

– Taigi, eikime į svetainę. Paprašysiu Irisos paruošti mums kavos.

Mergina žiūrėjo į jį nepatikliai.

– Iš manęs tikimasi, kad uoliai dirbsiu.

– Tada pridėk prie sąskaitos kelias apmokamas valandas. Mano tėvas gali sau tai leisti.

Ji pakreipė galvą, ir tiesūs geltoni plaukai jai ant peties nuslydo kaip blizgantis šilkas.

– Tu labai dosniai daliji tėvo pinigus.

– Jis nori, kad su tavimi pasikalbėčiau.

Saša įsitempė.

– Ak, štai kaip. Suprantu. Jis mane atleidžia?

– Ne, nieko panašaus.

Saša jau beveik buvo patikėjusi, kad yra teisi.

Jos veide nušvito palengvėjimas.

– Ką tada tu gali man pasakyti, ko negalėtų jis pats?

Tekėk už manęs.

Nikas jau žiojosi ir vos neleptelėjo tiesiai šviesiai, bet staiga susigriebė, kad toks netikėtas pasiūlymas merginai būtų kaip perkūnas iš giedro dangaus. Šiuo atveju nėra reikalo siekti greičio rekordų.

Jis mostelėjo į svetainės pusę.

– Pirmiausia išgerkime kavos.

Praleidęs ją pirmą Nikas vidaus telefonu paskambino Irisai ir paprašė atnešti kavos.

Kai atsisuko į Sašą, ji stovėjo prie židinio. Jis negalėjo nuo jos atplėšti akių. Kvaila, bet Nikui pasirodė, kad jai idealiai tinka čia būti, kad ji čia idealiai tinka, apsivilkusi baltomis nepriekaištingai pasiūtomis kelnėmis ir švelniu žalsvu megztinuku – tokia liekna ir daili, visiška priešingybė sunkiems įmantriems baldams.

– Nemandagu taip spoksoti.

Sašos žodžiai sugrąžino Niką į tikrovę.

– Tu visiškai kitokia, nei aš prisimenu.

Skirtumas ne tik fizinis, bet Nikas kol kas dorai nesuprato, kas dar pasikeitė.

Pro blakstienas merginos akys žybtelėjo.

– O ką tu prisimeni, Nikai?

– Mūsų bučinį.

Saša tyliai aiktelėjo.

– Nelabai džentelmeniška dabar apie tai kalbėti.

– Bet tik toks atsakymas yra visiškai sąžiningas.

– Ar kada teko girdėti, kad esi per daug sąžiningas?

– Aš kitaip nesielgiu.

– Teisybė. Nebuvo nieko daugiau, tik sąžiningumas, kai mane pabučiavai, ar ne? – paklausė ji kreivai šypsodama.

– Jei turi galvoje, kad neprisipažinau amžinai mylėsiąs, esi teisi. Man nepatinka saldinti kiekvieno žodžio. Tai buvo bučinys – stulbinamas bučinys – ir nieko daugiau. O kas? Negi užgavau tavo ego?

– Ką? Nieko panašaus, – skubiai atkirto ji. Gal kiek per skubiai. – Tiesiog tada mane pirmą kartą pabučiavo vyras, ir tiek. Iki to laiko pasitaikydavo tik berniūkščiai.

– Nėra ko abejoti – paskui vyrai tave tikrai bučiavo ne kartą.

– Nesu kokia naivuolė.

– Taip, aš puikiai prisimenu Rendalą. Buvote užmezgę trumpą meilės romaniuką, tiesa?

Keista, bet mintis apie Sašą su kitu vyru – tuo Rendalu Tremeinu – jį visada trikdydavo, tik Nikas stengdavosi nepaisyti nuoskaudų. Ji gali bučiuoti ką tik panorėjusi, mylėtis su kuo tik įsigeidusi. Ji taip ir darė. Sašos gyvenimas niekaip nesusijęs su Niku. Nebuvo susijęs iki dabar.

Ji droviai atsiduso.

– Negaliu patikėti, kad pirmas dalykas, apie kurį kalbame susitikę po tiek metų, yra bučiniai.

– O aš galiu.

Jos skruostai ėmė rausti, bet kaip tik tą akimirką tarpduryje išdygo Irisa, nešina padėklu su kava, ir išsklaidė akimirkos žavesį. Jie apsikeitė keliais mandagiais žodeliais, Irisa padėjo padėklą ant kavos stalelio ir išėjo.

– Ar galėčiau įpilti? – paklausė Saša sėsdamasi ant sofos.

– Taip, dėkoju.

Nikas atsisėdo priešais ir stebėjo, kaip ji su įgimta elegancija pilsto kavą. Jam ir vėl pasirodė, kad Saša čia puikia dera. Jis patyliukais nusišaipė. Gali būti, kad jam taip atrodo tik todėl, kad šią mintį jam įkalbėjo tėvas.

– Kiek laiko praėjo nuo tada, kai išvažiavai į Londoną? – paklausė Nikas, kai Saša ištiesė jam puodelį kavos.

– Penkeri metai.

– Kai išvažiavai, buvai vos dvidešimties. Kiek per jauna gyventi viena tokiame milžiniškame mieste.

– Aš nebuvau ten viena, – atsakė Saša, ir akimirką Nikui užgniaužė kvapą pagalvojus, kad ji ten gyveno su kokiu nors vyriškiu. – Londone gyvena mano teta, todėl kelerius pirmuosius metus praleidau pas ją. Paskui įsigijau savo būstą. – Mergina paėmė savo puodelį su lėkštute, bet kavos negėrė. – Mūsų tėvai yra draugai. Nė neabejoju, kad tavo tėvas spėjo tau viską papasakoti.

– Tikriausiai, – nė nepamąstęs sutiko Nikas. Jis ant savęs tebeširdo, kad bent akimirksnį susinervino pagalvojęs, jog Saša Londone galėjo gyventi su vaikinu.

– Bet tu tikriausiai nepasivarginai jo klausytis?

Nikui labai nepatiko, kad jį taip nuleido ant žemės. Juk paprastai jis priversdavo žmones pasijusti nejaukiai.

– Praėjo penkeri metai. Turbūt seniai užmiršau.

Ji įdėmiai pažvelgė į Niką.

– Nė neabejoju. – Nuo merginos balso tono Nikas sustingo, bet, dar nespėjus suprasti jos reakcijos, Saša pastatė savo puoduką ant stalelio. – O dabar prašyčiau perduoti man tėvo žinutę. Man tikrai reikia grįžti prie darbo.

Na ir puiku. Jis taip ir padarys.

Nikas taip pat pastatė puodelį ant stalelio, tada atsilošė, kad galėtų gerai matyti visą jos veidą. Jis privalo stebėti merginos reakciją.

– Tiesą sakant, tai ne žinutė. Labiau panėši į prašymą.

Dailioje merginos kaktoje susimetė raukšlelės.

– Jis nori, kad aš ką nors padaryčiau?

– Taip. – Nikas patylėjo bandydamas parinkti žodžius, kurie visą naktį sukosi jo galvoje. – Ar jis tau sakė, kad juodu su motina išsikelia į miestą?

Saša nustebusi sumirksėjo.

– Ne, nieko neminėjo. – Jos kakta nusigiedrijo. – Tai štai kodėl jis nori, kad perdažyčiau dvarą. Ketina jį parduoti.

– Ne, dvaro jis neparduos. Tėvas nori, kad jis ir toliau priklausytų šeimai. Jis nori, kad aš čia apsigyvenčiau.

Sašos akys nušvito, mergina atrodė dar gražesnė.

– Ak, kaip puiku, Nikai. Šie namai nuostabūs. Man visada patikdavo čia atvažiuoti.

Niko širdis suvirpėjo.

– Tai gal tada norėtum pasilikti?

Sašos žvilgsnis prigeso.

– Ką turi omenyje? Kad nuomočiausi dvarą iš tavęs?

– Siūlau juo su manimi dalytis.

– Da... dalytis su tavimi?! – šūktelėjo Saša.

– Tėvas nori, kad aš tave vesčiau.

Jis giliai įkvėpė, tada labai lėtai iškvėpė.

– O Dieve.

Lygiai taip pat jaučiasi ir jis. Jo tėvo ultimatumas buvo vienas iš nedaugelio atvejų gyvenime, kai žemė išslydo Nikui iš po kojų. Tokie pojūčiai jam nepatiko. Nė truputėlio.

– Kodėl? – nustebusi išlemeno Saša po kelių akimirkų.

– Jis nori atiduoti man šiuos namus, kad jie ir toliau turėtų Valenčių pavardę, bet puikiai žino, jog aš dar neketinau vesti ir surimtėti, todėl mane šantažuoja. Jei tavęs nevesiu, dvarą jis atiduos Metui.

Saša papurtė galvą.

– Ne, šie namai Metui netinka. Jie tinka tau.

Niką užliejo šiluma.

– Bet, Nikai, aš nesuprantu, kodėl tau į žmonas tėvas parinko mane.

Šis tik gūžtelėjo pečiais.

– Dėl visai nesuprantamų priežasčių jam atrodo, kad man tobulai tinki.

Mergina pažvelgė švelniau.

– Tikrai? – Bet tuojau pat surimtėjo ir nejaukiai pasimuistė. – Jis labai malonus, kad taip galvoja, bet juk mes abu suprantame, jog tokie reikalavimai juokingi. Aš laiku pasipainiojau jam po akimis, ir tiek.

– Ir man taip atrodo, – pritarė Nikas ir nudžiugo supratęs, kad Saša mąsto racionaliai. Klausimą turbūt pasiseks išspręsti lengviau, nei jis tikėjosi. Jiems nereikės vargti su visa painiava – emociniais pagražinimais, dėl kurių vargsta kitos sutuoktinių poros.

– Tai ką tu ketini daryti, Nikai?

– Vesti tave.

Saša akimirksniu nubalo, bet tučtuojau susitvardė.

– Ak. Tikrai?

Nikas jau buvo nusprendęs paklusti tėvui ir nesitikėjo, kad sumanymui bus pasipriešinta.

– Jis kalbėjo visiškai rimtai, Saša. Tėvas nori, kad dvare ir toliau gyventų Valenčiai, be to, trokšta, kad mūsų šeimos susijungtų.

Mergina tik papurtė galvą.

– Ne, Nikai.

– Man ši situacija dar nemalonesnė nei tau. Jei atvirai, santuokos aš net nebuvau numatęs. Man patinka gyventi vienam.

– Kaip ir man.

Niką toks pareiškimas nustebino. Ar moteris siekia karjeros, ar ne, daugelis jo draugių trokšta daugiau, nei puikių seksualinių santykių. Daugelis jų nori ištekėti, nors viešai ir tikina to visai nepageidaujančios.

– Gali būti, kad tu to nežinai, bet prieš pusę metų mano tėvą buvo ištikęs širdies smūgis. Laimei, jis buvo silpnas, – suskubo pridurti Nikas pastebėjęs, kad Saša sunerimo. – Bet tėvas susirūpino, kad kitas gali būti lemiamas, ir jis nebesuspės pamatyti manęs vedusio. Štai kodėl jis griebėsi tokio plano.

– Nikai, aš tikrai jus labai užjaučiu dėl to širdies smūgio, bet tokio prašymo įvykdyti negaliu.

Vyras tvirtai suspaudė lūpas.

– Tokiu atveju šie rūmai atiteks Metui. Numanau, kad esi pasiruošusi atnaujindama dvarą viską iš pagrindų modernizuoti.

Saša susigūžė.

– Pasikalbėk su tėvu, Nikai. Galbūt jis leis tau vesti kurią nors kitą.

Bet dabar jis kitos nebenori.

– Savo tėvą puikiai pažįstu. Jis nenorės nieko kito, tik tavęs. Jis gali būti labai užsispyręs.

– Kaip ir aš.

– Saša, paklausyk...

Ji pašoko.

– Liaukis, Nikai. – Ji išsitiesė. Akyse žaižaravo ryžtas – aiškiai galėjai matyti, kaip jis auga. – O dabar, jei neprieštarauji, turiu toliau dirbti – kad ir kam dekoruočiau šiuos namus.

Mergina nuskubėjo prie durų, – aukšti basučių kulniukai kaukšėjo į medines grindis, – ir nuėjo koridoriumi į virtuvę.

Nikas vėl atsisėdo ant sofos apmąstyti visko, kas ką tik nutiko. Nedaug tėra moterų, kurios iš tikrųjų atsisakytų už jo tekėti. Po velnių, jis apskritai nemanė tokią sutiksiąs.

Bet jei jau Nikas ves, turės tekėti ir Saša Bleik.

Už jo.

Jam tereikia rasti būdą pasiekti savo.

Nikas niūriai nusišypsojo. Ką jau ką, o priversti kitus šokti pagal savo dūdelę Valenčiai sugeba tobulai.

ANTRAS SKYRIUS

Saša baigė matuoti didžiulį Valenčių dvarą ir kaip galėdama greičiau iš ten paspruko. Vis bijojo atsigręžti ir pamatyti Niką, kuris vėl ims įkalbinėti tekėti.

Juk jis nenori santuokos.

Kaip ir Saša.

Tai kodėl apėmė toks nerimas? Nikas ją pasirinko todėl, kad santuoką palaimino tėvas. Ir tiek. Jis gali susirasti ir vesti bet kurią kitą moterį, o Sezaras nelabai ir jaudinsis, jei tik kandidatūra bus tinkama.

Žinoma, jei Nikas iš tiesų vestų, tada pertvarkant dvarą Sašai tektų dirbti su juo ir naująja jo žmona. Ar sugebėtų – juk prieš daugelį metų taip stipriai mylėjo Niką?

Tai dar nereiškia, kad jai ir vėl gresia pavojus pamilti jį iš naujo.

Ne, čia jau savigarbos klausimas.

Saša negalėjo susikaupusi planuoti dvaro pokyčių, kol tiksliai nesužinojo, koks likimas jų laukia, todėl padėjo mamai namuose. Apie septintą valandą, kai ji ruošė vakarienę, anksčiau nei įprasta į virtuvę įėjo tėvas.

Visus tuos metus, kai ji čia gyveno, tėvas labai retai sugrįždavo namo anksčiau kaip aštuntą. Saša numanė, kad ne visus vakarus jis dirbdavo taip ilgai, o sugrįžus iš Londono įtarimai tik sustiprėjo. Saša negalėjo suprasti, kaip su tuo taikstosi jos motina.

– Niekada nemaniau, kad mano duktė bus tokia savanaudė, – tėškė Porteris Bleikas ir pervėrė ją nuožmiu žvilgsniu kaip nusikaltėlę.

Saša suraukė kaktą – ji pažvelgė į kitoje pusėje stovinčią motiną, tada vėl į tėvą.

– Apie ką čia kalbi, tėti?

– Apie Niką Valentį. Jis paprašė tavęs už jo tekėti, ar ne?

Saša nusiminė. Negi Nikas nubėgo pasiskųsti jos tėvui?

– Iš kur tu žinai?

– Man papasakojo Sezaras. O tu pasakei ne. Dėl Dievo meilės, kodėl?

Saša stengėsi neįsileisti kaltės jausmo.

– Turiu tokią teisę.

– Ne, neturi. Mes su tavo motina atidavėme tau viską, o tu atsisakei padaryti mums vienintelę paslaugėlę.

Salė Bleik spoksojo išpūtusi akis.

– Porteri, ką tu...

– Užsičiaupk, Sale, – užriaumojo tėvas.

Saša negalėjo pakęsti, kad jis su motina niekam negirdint taip šiurkščiai kalba. Viešumoje nuo švelnumo jo burnoje sviestas išsilydytų.

– Tėti, nekalbėk taip su mama.

Porteris tik niekinamai mostelėjo ranka.

– Kalbame ne apie tavo motiną ir mane. Kalba eina apie tave ir Niką. Po velnių, mergiūkšte, Nikas juk tikrai išvaizdus jaunas vyras.

Saša stovėjo ir sunerimusi žiūrėjo į tėvą.

– Aš apskritai nesuprantu, kodėl nori mane ištekinti.

Tėvas pavartė akis, paskui vėl jas įsmeigė į dukterį.

– Valenčiai – mūsų artimiausi draugai. Būtų puiku sujungti abi šeimas.

Pati kvailiausia priežastis tuoktis. Niekas tokių dalykų dabar nebedaro, o jei kas nors dėl to ir tuokiasi, ji tikrai nebus viena jų.

– Tėti, aš neketinu tekėti už vyro, kurio visai nemyliu, tik dėl to, kad sujungtume abi šeimas.

Atrodė, kad Porterio įkarštis atslūgo, jis sunkiai sudribo ant kėdės – atrodė sutriuškintas.

– Jei netekėsi, tada pasakyk sudie šiems namams ir viskam, ką mes turime.

– Ką čia dabar kalbi?

– Jei artimiausiu laiku nepasirašysiu sutarties su

Valenčiais, teks atsisveikinti su laivybos verslu. O jei taip atsitiks, mes prarasime viską.

Saša nekreipė dėmesio į aikčiojančią motiną.

– Bet Sezaras juk tavo draugas. Jis pasirašys su tavimi sutartį.

– Pirmiausia jis – verslininkas. Jei kas nors pasiūlys žemesnę kainą, jis sukirs rankomis su jais. – Porteris kiek patylėjo. – Nebent taptum jo marčia, tada Sezaras norėtų išsaugoti sandorį šeimos ribose.

– Tu pats nesupranti, ko prašai, – sušnabždėjo duktė.

Tėvas sunkiai atsiduso.

– Tu visiškai teisi, bet tai mūsų paskutinė viltis.

Saša papurtė galvą. Ne, ji negali. Iš jos reikalaujama per daug.

Tada ji pamatė maldaujančias motinos akis.

– Saša, brangioji, – prabilo Salė. – Ar tikrai manai, kad ištekėti už Niko būtų taip jau baisu?

Ji skausmingai atsiduso.

– Ak, mama, ne. Neprašyk to manęs.

– Mieloji, aš privalau. Jei ne dėl tavo tėvo, tada dėl manęs.

Saša negalėjo pakęsti, kad motina nuolat svarbesniu laiko tėvą, o ne ją, bet, kad ir kiek įkalbinėtum, motinos pažiūrų nepakeisi.

Iš dalies dėl to ji ir išvažiavo į Londoną. Jai būtinai reikėjo pabėgti nuo savo tėvų.

Ir nuo prisiminimų apie Niką Valentį.

Ji pralaimėjusi atsiduso.

– Ar turite Niko adresą?

Tėvo veidas nušvito, nudžiugo ir motina.

– Ne, bet tučtuojau galiu gauti. – Porteris pašoko ant kojų ir stabtelėjo lyg dvejodamas. – Ačiū tau, Saša, – suniurnėjo ir išskubėjo iš virtuvės.

Saša pažvelgė į motiną, kuri mirkčiojo džiaugsmo ašaromis.

– Atleisk, mieloji. Aš suprantu...

– Mama, maldauju, daugiau nieko nebesakyk.

Motina išraudo.

– Gerai. Jei taip nori.

– Būtent.

Ji nuėjo pasiimti rankinės, o tėvas grįžo nešinas Niko adresu. Mergina guodėsi bent tuo, kad gali padėti savo tėvams.

Kiek teks sumokėti jai pačiai, Saša dorai nė nežinojo.

***

Po valandos ji jau stovėjo prie Niko apartamentų durų ir spaudė skambutį. Šią akimirką jai atrodė, kad moka per brangiai.

O Dieve, jei tik tai būtų nutikę prieš septynerius metus. Saša tada būtų atidavusi bet ką, kad tik Nikas jai pasipirštų.

Ji prisiminė tą bučinį dvaro bokštelyje pliaupiant vasaros liūčiai. Nikas tik ką ją pabučiavo ir Saša vos neištirpo.

Jis, žinoma, jaučiasi lygiai taip kaip ir aš, – tada įtikinėjo save mergina, kai jie liovėsi bučiuotis, ir ji prisiglaudė arčiau tikėdamasi dar. – Jis suprato, kad mane myli ir negali be manęs gyventi. Tuojau pat pasakys tai.

Bet Nikas atsitraukė akivaizdžiai gailėdamasis, kad ją pabučiavo. Saša perskaitė tai mėlynose jo akyse, kurios iš šviesiai melsvų patamsėjo vos per kelias sekundes.

O tada jis paliko Sašą ir sugrįžo į namą, į pobūvį, paskui nerūpestingai palydėjo į namus kitą moterį – galima pagalvoti, kad paprasčiausiai iškeitė savo ferarį į kitos markės automobilį. Jis pribloškė Sašą, bet to ji Nikui niekada neatskleis.

Kaip tik tą akimirką apartamentų durys prasivėrė, ir tarpduryje išdygo Nikas – triuškinamai gražus ir neabejotinai vyriškas, nuostabiai patrauklus jo veidas Sašai neišdavė jokios slaptos minties.

– Tėvas sakė, kad užsuksi.

– Žinios greitai sklinda.

Ji žengė pro duris bandydama užgniaužti iš praeities užplūdusius jausmus. Tik dabartis... esamasis laikas... turi jai rūpėti šią akimirką.

Nikas mostelėjo į odinę sofą.

– Įsitaisyk patogiai. Gal norėtum ko nors išgerti?

– Ne, viskas puiku.

Ji negali sėstis, o jei pabandytų ko nors atsigerti, ko gero, užspringtų. Gerklę gniaužė visiška neviltis.

Į ją įsmigo mėlynos Niko akys.

– Kas privertė tave persigalvoti?

– Mano tėvai. – Saša nenorėjo, kad Nikas suprastų, jog yra ir kitų priežasčių. – Aš esu vienturtė jų dukra, o tėvai tikrai trokšta, kad mūsų šeimos susijungtų. – Ji sunkiai nurijo nuoskaudą. – Negaliu jiems atsakyti.

Niko lūpų kampučiai ironiškai kilstelėjo.

– Neabejoju, kad tavo tėvas labai patenkintas.

Sašos krūtinėje dunkstelėjo širdis. O gal Nikas žino, kad ši sutartis būtina jos tėvo laivybos verslui?

Paskui suprato, kad jis nieko nenumano. Jei būtų žinojęs, tikrai būtų šantažavęs Sašą ir taip privertęs už jo tekėti. Nikas nebūtų dvejojęs, būtų pasinaudojęs visais įmanomais svertais, kad tik priverstų ją padaryti taip kaip nori jis.

Vis dėlto jai kilo noras apginti savo tėvą. Mergina pakėlė smakrą.

– Kodėl taip sakai?

– Tavo motina – labai miela moteris. Nė neabejoju, kad nebruktų tau santuokos, kurios tu nenori.

Saša suprato, kad jis nepažįsta jos motinos taip gerai kaip tariasi. Jei tėvas ko nors užsimano, mama paprastai noriai tarpininkauja.

Nikas atlaikė jos žvilgsnį.

– Vargu ar galėčiau pasakyti tą patį apie tavo tėvą.

– Ar jis taip stipriai skiriasi nuo tavo tėvo?

Nikas nustebęs sumirksėjo.

– Teisybė.

Saša pajuto laimėjusi bent nedidelę pergalę.

– Abu mano tėvai džiaugiasi dėl šios santuokos, Nikai.

Vyras atidžiai ją nužvelgė.

– Kodėl turėčiau tavimi tikėti?

– Nes tai tiesa. – Saša negalėjo prisipažinti, kad motina džiaugiasi tik dėl Porterio sėkmės, kitaip Nikui gali kilti įtarimų.

– Gerai, grįžkime prie sandorio. Pirmiausia noriu patikinti, kad jei mums nepasisektų, po kurio laiko tikrai galėsime išsiskirti.

Saša širdyje krūptelėjo dėl tokio Niko netaktiškumo, o gal sąžiningumo, – kaip mėgo vadinti jis pats. Lygiai taip pat jis elgėsi šįryt, kai paklausė, ar tą naktį bokštelyje neužgavęs jos ego.

Ar gali vyras būti toks kietaširdis jį pamilusiai jaunai merginai?

Negi jis taip ir nesuprato, kad į tą bučinį ji sudėjo visą savo širdį ir sielą?

Jis turėjo tai pajusti.

– Tu ramini mane ar pats save? – ciniškai paklausė Saša.

Nikas piktai dėbtelėjo.

– Aš tik nenoriu, kad kuris nors iš mūsų jaustųsi pakliuvęs į spąstus.

– Labai miela.

Jis prirėmė ją sunkiu žvilgsniu ir paklausė:

– Ar norėtum vaikų?

Merginos širdis pasileido šuoliais, ir visas cinizmas staiga išgaravo.

– O tu?

– Kada nors, bet ne dabar.

– Ir aš.

Apie vaikus ji nebuvo susimąsčiusi. Vaikai – įsipareigojimas visam gyvenimui, ryšys, kuris susies ją su Niku iki pat mirties.

Saša abejojo, ar galėtų taip pasielgti.

Abejojo, ar to norėtų.

Jis pasuko prie nedidelio stalelio, ant kurio pūpsojo šūsnis dokumentų.

– Puiku. Atrodo, kad mums reikia suplanuoti vestuves.

Saša staigiai įkvėpė.

– Luktelėk. Sutiksiu tekėti tik tuo atveju, jei įvykdysi vieną sąlygą.

Nikas sustojęs pažiūrėjo į ją, vienas antakis šoktelėjo.

– Kokią?

– Tu būsi man ištikimas, – nukirto Saša. – Nesitaikstysiu su pažeminimu, jei tu regsi romanus. Jeigu šio reikalavimo įvykdyti negali, pasakyk man dabar.

Jo veide šmėkštelėjo neįskaitomas šešėlis.

– Klausti reikia ne to, ar galiu. Klausimas, ar norėsiu likti ištikimas.

Saša įsitempė.

– Numanau, kad per savo gyvenimą turėjai daugybę moterų.

– Tu mane puikiai pažįsti, – nutęsė Nikas.

Saša kilstelėjo smakrą.

– Su kitokiomis sąlygomis aš nesutiksiu.

Tyla užsitęsė – juodu neatsitraukdami žiūrėjo vienas kitam į akis. Tai vienas klausimų, dėl kurių Saša nenusileis – ištikimybė jai labai svarbi.

Tada Nikas giliai atsiduso.

– Tu galbūt nustebsi sužinojusi, bet į santuokos įžadus aš žiūriu labai atsakingai, ypač į savo. Galiu užtikrinti, kad liksiu tau ištikimas.

Saša tyliai atsiduso, bet pati nežinojo, ar jai palengvėjo, ar tai nusivylimo atodūsis. Tik ką išsisklaidė paskutinė viltis išvengti santuokos.

Iš kitos pusės, dėl savo motinos ji gali padaryti bent jau tiek. Reikia stengtis šito neužmiršti.

– Vestuvės įvyks po trijų savaičių.

Saša išdžiūvusia gerkle nurijo seiles.

– Taip greitai?

– Kuo greičiau viską baigsime, tuo geriau.

– Taip, – pritarė mergina susitaikiusi su neišvengiamybe.

Ji jautėsi taip pat kaip ir Nikas, bet gali būti, kad dėl skirtingų priežasčių. Saša numanė, kas Sezaras neleis savo sūnums pasirašyti sutarties su jos tėvu, iki kol nuskambės jos ir Niko santuokos priesaika. Sezaras ne kvailys.

O kad jis toks būtų!

***

Kai Saša išėjo iš Niko apartamentų, vyras jautėsi savimi patenkintas. Jis žinojo, kad viskas, ką reikia daryti, tai paskambinti tėvui ir pasakyti, kad Saša jo pasiūlymą atmetė. Sezaras tučtuojau griebė telefoną ir paskambinęs Porteriui paverkšleno, kad jiems nepasiseks susigiminiuoti sutuokus vaikus. Tik to ir reikėjo. Porteris puikiai žino, kas jam ant duonos užtepa sviesto, todėl tikrai nenorėjo nuvilti Sezaro.

Nikas pašaipiai suprunkštė: Porteris Bleikas – tikras lepšis. Jei Valenčių šeima nebūtų aptekusi pinigais, senis tikrai nesisukiotų aplinkui vaidindamas Sezaro draugą.

Ne, Porteris būtų tiesiog išėjęs pasilinksminti su dabartine savo drauguže. Tas vyras – prasčiausios rūšies ištvirkėlis, o jo romanai turbūt prasčiausiai saugoma paslaptis.

Nieko nuostabaus, kad Saša taip atkakliai reikalauja ištikimybės, jiems susituokus. Ji, savaime suprantama, turėtų numanyti apie nesuskaičiuojamus savo tėvo nuotykius.

O ar žino?

Nikas nepaklausė tiesiai šviesiai – baiminosi išplepėti, jei ji kartais nežinotų. Ne, Porterio garbės apginti jis netroško. Tiesiog jei Saša dar nieko nenumano, jau verčiau ne jis atvers merginai akis.

Dabar Nikas tik vylėsi, kad kartu gyvenant neteks apgailestauti dėl duoto žodžio. Moterys garsėja tuo, kad į viską žiūri visai kitaip, Nikas nujautė, kad tokia pat yra ir Saša.

Ar ji sutiko tekėti ne tik dėl šeimos, bet ir dėl kokių nors kitų priežasčių?

Gal vilioja didesnis prestižas?

O gal – pinigai?

Geresni ryšiai – galimybė gauti daugiau darbo?

Laikas parodys, bet jei taip atsitiktų, Nikas bus viskam pasirengęs. Niekas neapdums jam akių. O jei kartą pabandys, antrą sykį nepavyks.

TREČIAS SKYRIUS

Būdama aštuoniolikos, Saša svajojo ištekėti už Niko balta nuotakos suknele gražiausioje Sidnėjaus bažnyčioje – nuostabi aplinka nuostabiai abipusei jų meilei.

Dabar, sulaukus dvidešimt penkerių, stilinga ceremonija didžiulio Valenčių dvaro pievelėje, užlietoje saulės, atrodė kur kas patrauklesnė, bet ji sutiko tekėti tik dėl naudos, be to, už vyro, kuris apie ją nė akimirką nemąstė – o tai jau visai kas kita. Viskas paaiškėjo jau vestuvių dieną. Per ceremoniją ji jaudinosi atsakinėdama, bet Nikas, rodos, nė nevirptelėjo. Akivaizdu, ji šio vyro vis dar nė kiek nejaudina, o mažiausiai – tuo, kad už jo išteka.

– Skelbiu jus vyru ir žmona.

O Dieve. Sašos keliai grėsmingai virpėjo, ir ji labai džiaugėsi, kad ilga vestuvinė suknelė viską slepia nuo žiūrovų.

– Galite pabučiuoti nuotaką.

Ji sunkiai nurijo seiles ir atsisuko į Niką – su juodu smokingu jis atrodė nepaprastai gražus.

Tada, prieš daugelį metų, nuo jo bučinio Saša sutirpo, bet, kol nepajuto jo lūpų, nežinojo, kaip reaguos šį kartą.

Nenuleisdamas nuo jos mėlynų akių Nikas palenkė galvą. Jų lūpos susiglaudė ir Saša nervingai sulaikė kvapą laukdama ko nors... kokio nors sukrėtimo. Buvo malonu, bet ji nesutirpo.

Ačiū Dievui!

Jis liovėsi bučiuoti ir abu ilgai žiūrėjo vienas į kitą. Saša pajuto tokį palengvėjimą, kad net sugebėjo išspausti šypseną. Nikas prisimerkė ir ji ėmė spėlioti, apie ką vyras galėtų galvoti.

Visi ėmė ploti, ir jiems teko grįžti į tikrovę. Saša atsigręžė į džiūgaujančius svečius, susodintus didžiausiame privačiame kieme, prisiglaudusiame prie pagrindinio namo. Vestuvės patinka visiems – tai akivaizdu.

Visiems, išskyrus nuotaką ir jaunikį.

Žmonės juos apspito, pradėjo sveikinti gerokai anksčiau, nei ėmė griežti styginių kvartetas, subruzdo padavėjai, nešini padėklais su šampano taurėmis.

– Tu padarei savo motiną ir mane labai laimingus, Saša, – pasakė tėvas, bučiuodamas dukters skruostą, jo akys išdidžiai spindėjo.

Gal ir kvaila, bet sudrėko ir Sašos akys – ji padarė kažką, dėl ko tėvas ja didžiuojasi.

– Mes labai džiaugiamės, – atsakė Nikas, jo balse buvo girdėti lengva pašaipėlė.

Vyro žodžiai išblaškė akimirkos nuotaiką, Saša sumirksėjo džiovindama drėgnas akis – ir pačiu laiku, nes Sezaras kaip tik grėsmingai dėbtelėjo į Niką. Kažin, kodėl Nikas taip nemėgsta mano tėvo, – susimąstė nuotaka.

Sezaras pasilenkė ir pabučiavo jai į skruostą.

– Ir mudu su Izabele labai laimingi, – pasakė jis ir už savo žmoną, kuri tuomet bendravo su kitais svečiais. Tada Sezaras paplojo per nugarą Porteriui. – Dabar mes viena didelė šeima, amico mio.

Porteris net nušvito.

– Taip, dvi mūsų šeimos pagaliau susijungė, mano drauge.

Saša vos spėjo prikąsti liežuvį isteriškai neriktelėjusi, kad vesti Niką gal labiau vertėjo jos tėvui, laimė, ji kaip tik laiku pastebėjo laimingą motinos veidą ir prisivertė nusiraminti.

Ji ištekėjo dėl mamos.

Vėlyvą popietę pamažu pakeitė vakaras, artėjo valanda, kai jiems su Niku teks likti vieniems. Laimei, rūpindamiesi dviem šimtais svečių jie nuolat buvo užsiėmę ir Saša neturėjo laiko per daug apie tai galvoti.

– Viskas praėjo labai sklandžiai, kaip manai? – paklausė Izabelė. Ji išgelbėjo Sašą nuo senyvos giminaitės draugijos ir nulydėjo prie stalų, apkrautų vestuvių dovanomis, šalia pravertų įstiklintų durų per visą sieną.

Naujoji anyta Sašai nuoširdžiai patiko. Izabelė visada buvo jos vienas mėgstamiausių žmonių.

– Tu darai stebuklus, Izabele. Labai tau ačiū. Žinau, kaip buvo sudėtinga viską laiku suspėti, tuo labiau kad tuo pat metu jūs kraustėtės į naujuosius apartamentus.

Izabelė atrodė laiminga.

– Dėl tavęs nieko negaila, Saša. Žinoma, ir dėl Niko. – Tačiau anyta tučtuojau susiraukė. – Vis dėlto nedovanotina tai, ką padarė Sezaras. Tik po to širdies smūgio aš nenoriu jo smarkiai nuliūdinti. Išbandžiau viską, ką galėjau, bet jam negalioja jokie įstatymai.

Saša įvertino Izabelę, kai ši prieš dvi savaites pasivedėjo merginą į šalį ir paklausė, ar ji žinanti, ką daro. Izabelė žinojo, kad Sezaras šantažu verčia Niką ją vesti ir, reikia pasakyti, tuo klausimu buvo labai iškalbinga. Suprasdama, kad neturi iš ko rinktis, Saša paskubomis patikino, kad viskas gerai, ir reikalai pajudėjo bauginančiu greičiu.

– Atrodo, kad nepaisyti įstatymų – bendras visų Valenčių vyrų bruožas.

– Taip. Ir Nikas man patvirtino, kad žino, ką darąs. – Ji suspaudė Sašos ranką. – Aš taip džiaugiuosi, kad įsiliejai į mūsų šeimą.

– Ačiū, – kimiai padėkojo Saša.

Labai miela, kai tave taip šiltai sutinka. Jei tik juodu su Niku iš tikrųjų būtų įsimylėję...

– Žinai, – Izabelės balsas išsklaidė Sašos mintis, – kai pamačiau, kokie laimingi Olivija ir Aleksas, ėmė atrodyti, kad ir Sezaras žino, ką daro.

Kitoje kiemo pusėje Saša pastebėjo vyriausiąjį Niko brolį. Aleksas šiandien čia buvo kartu su žmona ir jų aštuonerių metų įvaikintu sūneliu Skotu. Olivija – kino žvaigždės Felicijos Kenington dukra – tokia pat gražuolė kaip ir jos žymioji motina ir labai gailestinga. Meilė, siejanti Oliviją ir Aleksą, gniaužė Sašai kvapą. Vis dėlto, jei Sezaras vos pernai šantažu privertė Aleksą vesti Oliviją ir juodu kažkaip sugebėjo vienas kitą pamilti, tai dar nereiškia, kad turi pavykti ir jiems su Niku.

Nieko nebus.

Žmogus turi trokšti kito žmogaus meilės, tik tada jausmai gali įsiliepsnoti. Nikui nereikia jokios moters meilės, o tuo labiau jos.

– Jie tikrai atrodo labai laimingi, – sutiko Saša, bet kitas mintis nutylėjo. Izabelė myli Niką ir savo antrajam posūniui, kurį užaugino nuo kūdikystės, linki visko, kas geriausia.

Izabelė linktelėjo.

– Žinai, nemanau, kad Nikui reikia kokio nors Alekso pritarimo šiuo klausimu, – ji kreivai nusišypsojo. – Ypač, kai vedė tave.

Saša prisivertė nusišypsoti. Ji savęs nelaikė gražuole, bet puikiai suprato, kad gera išvaizda, ko gero, vienintelis jos koziris santykiuose su Niku.

– Metas tikriausiai nerimauja, kad dabar atėjo jo eilė, – pasakė Saša tikėdamasi nukreipti pokalbio temą nuo savęs.

Izabelės akys neramiai sužibėjo.

– Jis sako, kad ne. Metas tėvui pareiškė, kad jokiu būdu nepasiduos spaudimui. Žinoma, kai Sezaras ko nors užsinori... – moteris nutilo, nes prie jų priėjo Nikas.

– Kas nors ko nors nori, mama? – priėjęs paklausė Nikas kerinčiai šypsodamas.

Turbūt šypsosi Izabelei, – nusprendė Saša. O jei kada nors taip šypteltų jai...

– Aš. Man būtinai reikia išgerti, – išsisuko Izabelė ir pažvelgė į naująją marčią tokiu žvilgsniu, kad buvo aišku – laikas judėti pirmyn.

Saša norėjo maldauti anytos, kad jos nepaliktų, bet toks elgesys atrodytų kvailas.

– Tuojau atnešiu, – pasisiūlė Nikas ir jau sukosi eiti.

– Ne, mielasis, aš pati. Vis tiek ketinau susirasti tavo tėvą. Turiu įsitikinti, kad jis laiku išgėrė vaistus.

Paminėjus tėvą Nikas tvirtai suspaudė lūpas. Aiškiai buvo galima matyti, kad jis dar neatleido Sezarui už šį sumanymą.

Ir tai visiškai suprantama. Mūsų abiejų tėvai turi atsakyti ne į vieną klausimą, – nusprendė Saša. Tai vienintelis ją ir Niką siejantis reikalas.

Nikas visą savo žavesį nukreipė į kelis žymiausius svečius, kurie priėjo atsisveikinti. Vyro žavesys buvo visiškai natūralus, bet jai iš to jokios naudos.

Vis dėlto Saša mielai pasinaudojo atsisveikinimo akimirka – tai puiki galimybė prablaškyti mintis. Ji vis labiau kamavosi svarstydama, kaip išvengti medaus mėnesio. Niekas neišdrįso paklausti, kodėl jų santuoka tokia skubota, bet jei svečiai manė, kad Saša laukiasi, greitai turės nusivilti. O kas, jei jie svarsto, kodėl jie su Niku neatrodo įsimylėję? Gal tada atspės, kad skubotos vestuvės įvyko siekiant naudos. Saša nenorėjo, kad kas nors manytų, jog jie tuokiasi iš meilės.

Tik jau ne Nikas.

Kai pagaliau visi svečiai išsiskirstė, Saša paliko Niką besišnekučiuojantį su Metu prie jo Aston Martin, bet dar spėjo pamatyti, koks rūškanas jos vyro veidas. Ji numanė, kad Nikas perspėja jaunesnįjį brolį saugotis tėvo. Nors, turint omenyje, kaip Metas savimi pasitiki, nėra ko manyti, kad jis smarkiai jaudinsis dėl ateities. Sašai pagailo jaunėlio. Turbūt lygiai taip pat Nikas dabar gailisi pats savęs – juk teko vesti ją. Akimirksniu Sašai pervėrė širdį, bet ji pasistengė tokias mintis nuvyti.

Reikia ką nors veikti.

Įėjusi į vieną mažiausių valgomųjų ji ėmėsi tvarkyti stalą, surinko kelias likusias taures ir sustatė viename stalo gale, kad jas galėtų paimti maisto tiekėjai. Izabelės puikus sumanymas pakviesti pagyvenusius svečius į tylų kambarį, kad jie galėtų pasislėpti nuo visuotinio vestuvių triukšmo.

Argi ji nežinojo, kaip iš tiesų jie jaučiasi? O, jei tik Saša būtų galėjusi pabėgti ir visam laikui pasislėpti čia nuo Niko, nuo laukiančios nakties.

– Palik juos.

Ji kilstelėjo galvą ir išvydo tarpduryje stovintį Niką. Baimė sukaustė krūtinę.

– Bet...

– Maisto tiekėjų komanda viską sutvarkys.

– Žinau, bet...

– Ištepliosi tą nuostabią suknelę, – pasakė jis mįslingas akis įsmeigęs į Sašos kūną.

– Ak. – Ji žvilgtelėjo į švelnų baltą kukliai sukirptos vestuvių suknelės atlasą.

Buvo taip susirūpinusi, kad net užmiršo, kuo vilkinti. Bet kuri kita nuotaka pašiurptų vien nuo tokios minties. Na žinoma, kas gali palaikyti ją tipiška nuotaka?

– Eime, – stačiokiškai nutraukė jos mintis Nikas. – Lipkime į viršų. Irisa pasirūpins, kad čia viskas būtų sutvarkyta.

Sunkiai nugurkusi baimę Saša padėjo taurę ant stalo ir priėjo prie Niko.

– Ar Metas jau išvažiavo? – paklausė, kad tik ką nors pasakytų.

Nikas sukando dantis.

– Taip.

Tada suėmė jai alkūnę ir nusivedė prie plačių laiptų, jo prisilietimas kėlė virpulį, bet Saša stengėsi į tai nekreipti dėmesio. Tuojau bus dar daugiau prisilietimų, atskleistų paslapčių, švelnūs jos kūno apvalumai prisiglaus prie tvirtų Niko linijų.

– Nusiramink. Atrodai kaip eidama į giljotiną.

– Gali būti, kad aš jau praradau galvą, – pašmaikštavo Saša.

Nikas prisimerkė ir dirstelėjo į žmoną.

– Kaip tai suprasti?

Ji sumirksėjo. O dangau. Juk jis iš tiesų nemano, kad Saša kalba apie meilę?

– Niekaip. Matyt, buvau visiška beprotė, kai sutikau už tavęs tekėti, ir tiek.

Jie tylėdami užlipo laiptais. Nors Saša kopė sulaikiusi kvapą, Nikas daugiau nieko nebesakė.

Po kelių akimirkų juodu priėjo vieną iš didelių miegamųjų, kuriame miegos, kol Saša spės dekoruoti pagrindinį miegamąjį. Lova jiems jau buvo paklota.

Staiga ji pasijuto visiškai sugniuždyta ir sustojo kaip įkasta tarpduryje. Viena jos dalis troško sužinoti, ką reiškia mylėtis su Niku, bet kita norėjo tik kuo greičiau sprukti už devynių jūrų marių.

Nikas priėjo prie didžiulio lango, kelias akimirkas stovėjo nusisukęs ir žiūrėjo.

– Eikš čia.

Jai užgniaužė kvapą. Na štai.

Nenorėdama pasirodyti vaikiška ar baugšti ji žengė ištaigingu kilimu, bet priėjusi arčiau nesulaukė tokios reakcijos, kokios tikėjosi.

Nikas stovėjo ir žiūrėjo į nuostabias dvaro vejas ir sodus, saulėlydžio paskandintus giliuose šešėliuose.

– Ačiū, kad padėjai man tai išsaugoti, – sušnabždėjo jis kimiai.

Ak.

Ją užliejo džiaugsmo banga.

– Čia tavo vieta, Nikai.

Jis atsisuko ir suėmęs pirštais jos smakrą kilstelėjo galvą.

– Tai gražiausi mano kada nors girdėti žodžiai.

Ir staiga jo lūpos priartėjo.

Saša to nesitikėjo ir neturėjo laiko pasiruošti. Vieną sekundę jis dar stovėjo šalia, o kitą jo lūpos jau palietė jos ir paskandino bučinyje. Bučinys buvo švelnus ir lėtas, Saša sutirpo nuo jo kaip pavasario šalna, pašvietus ryto saulei.

Lygiai taip pat – neperspėjęs – jis pabučiavo giliau, nuskraidino ją į pasaulį, kuriame ji buvo tik kartą – prieš daugelį metų. Tas pasaulis pasviro ant ašies ir ėmė nesuvaldomai suktis.

Jo liežuvis maloniai glostė, rankos nuslydo ant klubų ir ją prispaudė, jo kūnas sakė, kad Nikas yra vyras, kuris trokšta, o ji – moteris, pasirengusi atsiduoti.

O tada jis atsitraukė.

Ir pasaulis... kiek sulėtėjo.

Nikas nubraukė jai nuo skruosto plaukų sruogelę.

– Gal norėtum nusiprausti po dušu? – kimiai paklausė, mėlynos jo akys tamsiai blizgėjo.

– Hmm... kartu?

Nikas nusišypsojo.

– Ar tai pasiūlymas?

Saša jautė, kaip išraudo jos skruostai.

– Ne.

Jis atsilošė švelniai į ją žiūrėdamas supratingomis akimis.

– Tu droviesi?

Išdžiūvusia gerkle ji sunkiai nurijo seiles.

– Tik pirmąjį kartą, – sušnabždėjo tikėdamasi, kad jis supras užuominą ir neteks to ištarti.

– O paskui? – erzino Nikas.

– Aš ne...

Jis sukikeno ir žengė atatupstas, jai nespėjus atsakyti.

– Nesijaudink, aš palįsiu po dušu savo senajame kambaryje, todėl galėsi saugoti savo privatumą. – Jis nuėjo durų link, bet ten stabtelėjo ir pažvelgė per petį. Jo akys daugiau nebejuokavo. – Šį kartą.

Saša stovėjo nekrustelėdama, kol visai nebegirdėjo kilimo prislopinto jo žingsnių aido ant laiptų. Tada lėtai iškvėpė. O Dieve. Iš kur jai žinoti, ar drovėsis tada, kai su juo pasimylės? Saša dar niekada nesimylėjo su jokiu vyru.

Ji tebėra nekalta.

Skaisti mergina, kuri niekada jokiam vyrui nejautė to, ką prieš daugybę metų jautė Nikui. Nikui, kurio bučinys ją tik ką nupūtė kaip vėjas. Kaip galėjo bučinys po vestuvių ceremonijos būti visai kitoks... toks švelnus... o šis tiesiog priblokšti?

Šis pabučiavimas buvo visai toks pat kaip tas bokštelyje...

Tik visai kitaip nei po įvykio bokštelyje Nikas nebeišeis su kita moterimi. Šiąnakt jo lovoje bus Saša. Ir visas kitas naktis.

Kol kas.

Drebančiomis rankomis jai pavyko atsitraukti suk nelės užtrauktuką ir nusivilkus atsargiai pakabinti ant kėdės. Tada moteris nuskubėjo į dušą baimindamasi, kad už nugaros palieka kur kas daugiau nei vestuvių suknelę.

Šiąnakt ji taps ištekėjusia moterimi visomis šio žodžio prasmėmis.

Bet ar Nikas tai pastebės?

Ar jam rūpės?

***

Laimei, kai Saša išėjo iš vonios kambario, Niko niekur nebuvo matyti. Ji nerangiai nusimetė šilkinį chalatėlį, vienais naktinukais šmurkštelėjo po apklotu ir užsitempė jį iki pat kaklo.

Lempos šviesoje ji gulėjo kelias akimirkas sustingusi kaip mumija, tada nervingai nusijuokė. Tarsi suakmenėjusi.

Dėl Niko?

Ne, ji elgiasi absurdiškai. Nikas jos niekada fiziškai neįskaudintų. Supratusi, kad leido įsisiautėti nerimui, ji atsisėdo, atsirėmė į pagalvę ir vos tik spėjo prisidengti antklode, duris pravėrė Nikas.

Linksmai nužvelgė Sašą.

– Matau, tu jau lovoje.

Ji sutrikusi sumirksėjo. Ar jai derėjo pasėdėti brokato krėsle? O gal stovėti prie lango? Koks protokolas galioja vestuvių naktį, kai išteki per prievartą?

– Maniau, kad kaip tik čia tikėsies mane surasti.

– Ak, žinoma. – Jis žiūrėjo labai įdėmiai. – Tu man patinki bet kur, Saša.

– Ne tai turėjau galvoje.

– O aš – kaip tik tai.

– Nikai... – Ji nutilo, nes nešinas šampanu ir dviem taurėmis jis priėjo arčiau.

Vilkėjo tamsiai mėlyną chalatą, ilgos kojos – nuogos ir raumeningos.

Saša jautė, kaip kaista.

– Man patinka, kaip į mane žiūri, – kimiai pasakė jis.

Saša nusuko akis, tada vėl pažvelgė į jį bandydama atgauti bent kiek pusiausvyros.

– Keista būti čia štai taip su tavimi, – pasiteisino nevykusiai, bet geriau nesugebėjo.

– Kodėl?

Dabar ji gali jam pasakyti.

Saša giliai įkvėpė.

– Gal dėl to, kad aš...

– Po velnių, juk nežiūri į mane kaip į brolį?

Jo klausimas Sašą sutrikdė. Ji sumirksėjo.

– Ne.

Taip apie Niką ji niekada gyvenime nemąstė. Negi tie du pritrenkiantys bučiniai jam nieko neišdavė – o juk juos skyrė septyneri metai?

– Koks palengvėjimas, – pajuokavo Nikas, bet Saša suprato, kad tame klausime buvo ir dalis tiesos.

Nikas ištiesė jai šampano taurę.

– Imk, šampanas padės tau truputį nusiraminti.

Dėkinga, kad turės kur nukreipti dėmesį, ji paėmė taurę ir paragavo, leido burbuliukams kutenti perdžiūvusią gerklę. O gal išgėrus tikrai būtų paprasčiau? – susimąstė Saša, bet tokią mintį tuojau išmetė iš galvos. Apsvaigusi ji tikrai gali išplepėti per daug.

Nikas prisėdo ant lovos šalia jos, staiga jo akys suspindo kaip grobuonies.

– Kodėl po mano bučinio atrodei tokia sukrėsta?

Taigi, jis pastebėjo, kad bučinys Sašą užklupo netikėtai.

– Hmm... per vestuves? – apsimetė nesupratusi klausimo Saša.

– Ne, turiu omenyje ne tą taikų lengvą bučinuką, kurį pakštelėjau per vestuvių ceremoniją. Kalbu apie bučinį prie to lango.

Saša atsikrenkštė, tada nusprendė, kad geriausia pasakyti tiesą.

– Turbūt nesitikėjau, kad... man bus taip malonu.

– O aš tikėjausi.

– Nikai, aš...

– ...turi pačias saldžiausias lūpas, kokių tik esu ragavęs, – kuždėjo jis statydamas taurę ant stalelio prie lovos, šalia pastatė ir jos taurę.

Tada pasilenkė prie Sašos.

– Noriu jų paragauti dar kartą.

Saša lyžtelėjo lūpas ketindama pasakyti, kad tebėra nekalta, bet netrukus pajuto jo lūpas ir užmiršo viską pasaulyje, liko tik Nikas. Jis atsargiai kramsnojo jos lūpas, Saša atsiduso iš malonumo, o Nikas, pasinaudojęs palankia proga, prasibrovė liežuviu giliau.

Vienas staigus kirtis, ir jis jau tapo jos dalimi.

Saša sudrebėjo. Bučinys gilėjo, plaučiuose ėmė trūkti oro, jaudulys prasiskverbė į kiekvieną jos kūno porą. Ji net nežinojo, kad bučinys gali būti toks visa apimantis.

Tada Nikas ėmė bučiuoti lėčiau, truputį atsitraukė norėdamas pažiūrėti jai į akis – atrodė, kad tiria.

– Tu kažkokia keista, Saša.

Jai užgniaužė kvapą. Ar jis suprato?

– Nedaug vyrų gali pasigirti su tavimi miegoję, tiesa?

– Hmm... taip. – Ji sunkiai nurijo seiles. – Ar tai labai svarbu?

– O taip, – sukuždėjo Nikas.

Saša negalėjo perprasti jo išraiškos, todėl išsigando, kad Nikas atsisakys su ja mylėtis, nes suprato, kad ji tebėra skaisti. O tai bus didžiausias praradimas jos gyvenime. Tiesa, Saša už jo ištekėjo, bet prarado vestuves, apie kokias buvo svajojusi. Dabar ji nenorėjo prarasti dar ir savo medaus mėnesio.

Tik ne šiąnakt.

– Pabučiuok mane, Nikai.

Jo akių gelmėje suliepsnojo ugnis. Be jokių dvejonių Niko lūpos vėl susirado jos burną, jis bučiavo kaip išbadėjęs, toks alkis sukėlė Sašai naujų baimių. Bučinys nuskraidino ją į tokias vietas, kur ji dar niekada nebuvo. Saša troško, kad jis niekada nesibaigtų.

Ji sulaikė kvapą, širdyje palengvėjo, kai Nikas apibėrė bučiniais jos smakrą ir nusileido žemyn kaklu. Jei dabar ją atstumtų, Saša nebeištvertų.

Nikas pabučiavo jai tarp krūtų ir sukuždėjo:

– Visada galvodavau, kad vardas tau tinka. Seksualioji, švelnioji Saša.

Moteris sudrebėjo, ji niekada nemanė, kad šis vyras galėtų jai pasakyti ką nors panašaus. Taip kalba meilužis... vyras, tuojau tapsiantis meilužiu.

Jis atsitiesė ir Sašai nuo peties nusmaukė naktinukų petnešėlę, švelniai apnuogino vieną krūtį. Degančiomis akimis ilgai į ją žiūrėjo. Kai paglostė spenelį nykščiu, Saša aiktelėjo, paskui Nikas suėmė jį dviem pirštais ir apžiojo.

Jis čiulpė, o Saša vos nesuskilo į smulkias šukes. Ji niekada nebuvo pagalvojusi, kad krūtys tokios jautrios prisilietimams... Niko rankoms. O Dieve, Nikas su ja mylisi. Niko lūpos čiulpia jos spenelį. Nikas audrina ją tokiais saldžiais pojūčiais, sklindančiais visu kūnu. Viskas, ką jis daro, kiekvienas jo judesys nustelbia viską pasaulyje.

Jis toliau jaudino spenelį ir Saša pajuto keistą virpulį, kylantį nuo kojų pirštų. Jis vis stiprėjo ir slinko šlaunimis... vis aukščiau ir stipriau, kol pasiekė pačią moteriškumo šerdį po kelnaitėmis. Saša įsitempė, ją sugriebė kažkas neapsakomai malonaus ir laikė, o ji tik kvėpavo aikčiodama pagal savo kūno ritmą.

Viskas baigėsi, vos tik prasidėję: pojūčių verpetas atslūgo, o paskui dingo lyg nebuvęs. Nikas keistai į ją pažiūrėjo.

– Ar tu ką tik patyrei orgazmą?

– Aš... taip manau. Truputį... – Saša jautė, kaip kaista skruostai. Ji gerai nežinojo. – Gal galėtume išjungti šviesą? Aš gėdijuosi.

– Nėra ko gėdytis. Besimylinčių vyro ir moters niekas neturėtų varžyti.

– Šviesą, Nikai. Maldauju.

– Ne, aš noriu tave matyti. Man reikia tave matyti, brangioji. Tave visą, – kalbėjo Nikas ir suėmęs jos naktinukų apačią nuvilko juos per galvą.

Lempos šviesa sklido kambaryje ir atskleidė jam šios moters kūną. Pirmą kartą.

– Tu nuostabi, – kuždėjo Nikas ir ištiesęs ranką uždėjo delną jai ant pilvo. Taip ir laikė tarsi norėdamas sugerti jos odos švelnumą.

Kraujas pulsuodamas ūžė Sašos gyslomis žadinamas nuojautos ir laukimo. Ji troško, kad Nikas ją paliestų daugiau.

Gerokai daugiau.

Bet jis pasilenkė ir prispaudė lūpas toje vietelėje, o vos tik Saša atsigavo nuo šoko, Nikas sunkiai sudejavo ir pašoko iš lovos.

Saša aiktelėjo, bet ne todėl, kad Nikas ją paliko vieną, o dėl to, kad nusimetė chalatą. Akies mirksniu jos akys įsisiurbė į Niko kūną, ji pirmą kartą pamatė vyrą visa jo didybe, ir visi pojūčiai įsisiautėjo. Sustingusi iš nuostabos ji kilstelėjo, kad galėtų jį pasiekti. Matė, kad jos ranka dreba, bet vos tik į jį įsitvėrė, Nikas tapo jos uola.

Oras kambaryje sutirštėjo.

– Saša, – sukuždėjo jis gomuriniu balsu.

Ją jaudino Niko balsas, jo vaizdas, o jei tik ji nesiliaus...

– Man būtinai reikia tave paliesti, Nikai.

Jis sudejavo iš pačių gelmių, ir geresnio paskatinimo Sašai nebereikėjo. Ji nedrąsiai nubėgo piršto galiuku iki pat jo varpos galvutės. Norėjo sužinoti, kokią galią jam turi.

Nikas krūptelėjo.

– Daugiau nereikia, – suurzgė ir sugriebęs patraukė jos ranką.

Tada pasisukęs susirado spintelės, stovinčios prie lovos, stalčiuje prezervatyvą ir pats jį užsimovė – Saša susižavėjo tokiu labai vyrišku jo veiksmu. Ji buvo apie tai skaičiusi žurnaluose, bet tikrovė buvo svaiginamai intymesnė.

– Pasislink, – paliepė Nikas ir atsigulė lovoje šalia jos, tada sugriebė Sašą už liemens ir užsikėlė ant savęs.

Ji pirmą kartą pajuto po savimi ilgą jo kūną, Nikas sugriebė delnais jos užpakaliuką, ir Sašą užliejo karštis.

Jų žvilgsniai susitiko.

Ji norėjo nusukti akis, bet nepajėgė. Tik ne dabar, kai juto, kaip kojų pirštuose ir vėl ima suktis viesulas, dabar ji troško tik suglausti kojas ir trintis į jį.

Netikėtai jis apsuko Sašą ir atsidūrė ant jos tarsi taip ir turėjo būti. Paskui Nikas praskėtė jos kojas ir truputį į ją įsiskverbė.

Saša pajuto nestiprų skausmą ir susiraukė.

Nikas sustingo iš nuostabos išplėtęs akis.

– Tu tebesi nekalta?

Saša norėjo paneigti. Troško pasakyti, kad ji labai patyrusi, todėl jis drąsiai galįs toliau ją taip gundyti. Bet meluoti ji negalėjo.

– Taip.

Nikas nusikeikė, bet, Sašos nuostabai, nepasitraukė. Jis giliai įkvėpė ir ėmė lėtai judėti nenuleisdamas akių nuo jos veido. Atsargiai ją užvaldė, o kai jau visas buvo joje, sustojo.

– Ar viskas gerai? – iškošė kimiai.

Ji linktelėjo, nuo užplūdusių jausmų nebegalėjo ištarti nė žodžio. Nikas pavertė ją moterimi.

Jo moterimi.

Jis sujudėjo, ir visas pasaulis išnyko. Nebeegzistavo niekas kitas, niekas nebebuvo svarbu. Liko tik juodu, o kai Saša pajuto orgazmą, Nikas nusekė jai iš paskos į jiems vieniems priklausantį pasaulį.

***

Sugrįžęs iš vonios kambario Nikas atsisėdo ant lovos ir paėmė žmonos rankas.

– Kodėl?

Saša sunkiai nurijo seiles.

– Kodėl tau nepasakiau? Tu sakei, kad dėl to niekas nepasikeis ir aš... na... aš norėjau, kad pasimylėtum su manimi.

Jis švelniai nusišypsojo.

– Kvaila vištele. Aš tiesiog būčiau kitaip su tavimi mylėjęsis, o ne atsisakęs mylėtis apskritai.

– Ak.

– Pirmas kartas reikalauja ypatingo švelnumo.

Po akimirkos jis šyptelėjo. Saša jo akyse pamatė gailestį.

– Nikai, tu ir taip buvai man labai švelnus. Ačiū tau.

Jis paskubomis ją pabučiavo.

– Ačiū, kad taip sakai. – Jis pakėlė galvą ir pažiūrėjo skvarbiomis akimis, Saša pasijuto nejaukiai. – Prisimenu sakei permiegojusi su Rendalu Tremeinu.

Saša laukė šios replikos.

– Taip, tikrai taip tvirtinau. Bet tada man tebuvo aštuoniolika, nenorėjau, kad galvotum, jog tas mūsų bučinys man ką nors reiškė, todėl... – ji kilstelėjo vieną petį, – išsigalvojau.

– Gelbėjai reputaciją?

– Taip.

Nikas kiek pamąstė.

– O kodėl nepermiegojai su kuo nors kitu?

– Turbūt norėjau pasaugoti save vyrui, už kurio ištekėsiu.

Jo žandikaulis virptelėjo.

– O aš iš tavęs atėmiau tokią galimybę.

– Ne! – Sašai buvo nemalonu, kad jis graužiasi. – Nikai, mes susituokę daug ką praradome, bet šį tą ir gavome. Aš labai džiaugiuosi, kad kaip tik tu buvai man pirmasis.

Skvarbus Niko žvilgsnis įsmigo į Sašos akis. Jis žiūrėjo ilgai. O paskui jo akys staiga tapo jausmingos ir šiltos, moters širdis suplakė smarkiau.

Nikas atsistojo nuo lovos ir pakėlė ją nuo paklodžių.

– Nikai, kur tu mane neši?

– Į dušą.

Saša neklausė kodėl. Viskas paaiškėjo, kai Nikas pastatė ją kabinoje ir ėmė švelniai, rūpestingai prausti. Saša vos susiturėjo nepravirkusi. Šis turtingas pasipūtęs plevėsa gali būti toks globėjiškas – to ji visiškai nesitikėjo.

Tada jis padėjo muilą, ir, pamiršęs apie maudynes, jau ne glamonėjo prausdamas žmoną, o švelniai su ja mylėjosi.

KETVIRTAS SKYRIUS

Atsibudęs iš ryto Nikas kurį laiką jautėsi sutrikęs. Jis girdėjo uždaromas automobilio dureles, balsus, o tokių garsų paprastai negirdėdavo gyvendamas apartamentuose dešimtame aukšte. Paskui prisiminė.

Jis juk vedęs. Ir čia ne jo butas. Jis Valenčių dvare ir garsai, kuriuos girdi, turbūt maisto tiekėjų, tvarkančių paskutinius vestuvių pobūvio likučius.

Saša!

Nikas kilstelėjo galvą ir pasijuto prispaustas prie lovos – jam ant krūtinės miegojo nuoga moteris. Vyras pažvelgė į šviesiaplaukį viršugalvį, ir kraujagysles užliejo karštis.

O Dieve, ji juk buvo nekalta.

Savo paties nuostabai, jis jautė didžiulį pasitenkinimą žinodamas, kad jis buvo vienintelis vyras ją lietęs taip, kaip lietė šią naktį. Kad jis pirmas buvo joje. Nikas niekada nemanė, kad tokiam vyrui kaip jis tai teiks palaimos. Jis nedažnai norėdavo triumfuodamas daužytis kumščiais krūtinę.

Tačiau šį kartą jam norėjosi kaip tik to.

Nekalta, dėl Dievo meilės!

O tai, žinoma, reiškia, kad Saša jam prieš daugelį metų melavo, kai pasakojo, kaip išvažiavusi su Rendalu Tremeinu ir su juo permiegojusi. Tai nutiko praėjus vos keletui savaičių po incidento bokštelyje, tuo metu, kai jis kaip sugebėdamas pažemino merginą, kuri dar pati gerai nesuprato ko nori.

Vis dėlto jis neįveikė noro užvožti tam vyriokui, kai pamatė juos besikalbančius kitame vakarėlyje. Nikas prisiminė tada pagalvojęs, kodėl Rendalas vaidina tokį abejingą. Nieko nuostabaus. Vargšelis buvo tik atsitiktinė marionetė.

Visiškai nekaltas.

Visai kaip Saša.

Po velnių, gal jis buvo aklas? Visi požymiai rodė, kad ji tebėra nekalta, tik jis nežiūrėjo. Tik palaikė ją truputį nepatyrusia.

Dabar jam buvo viskas aišku: tas jos drovumas, pirmasis orgazmas, prašymas išjungti šviesą.

Nikas tyliai sudejavo pagalvojęs apie galimybę vėl būti joje, jis žinojo, kad gali pažadinti Sašą ir vėl ją paimti. Ir jiems abiem būtų gera.

Velniškai gera.

Bet ji ne tokia moteris, su kuria galima pasimylėti, o paskui pabučiuoti ir atsisveikinti. Saša jo žmona.

Tokios mintys iškėlė jį iš lovos ir nuginė į vonią. Šiai santuokai jis jau paaukojo savo laisvę, neprivalo dar ir darbo prarasti.

Tačiau šiąnakt... taip, šiąnakt... jis mėgausis mokydamas Sašą mylėtis.

***

Saša atsimerkė ir pamatė, kad pro langus veržiasi saulė, o lova šalia jos tuščia.

Dabar aš moteris visomis šio žodžio prasmėmis. O mano širdis tebėra nepaliesta.

Praėjusią naktį Saša baisiai nuogąstavo. Giliai įsikerojo baimė, kad pasimylėjus su Niku gali prasiverti vartai, už kurių prieš daugelį metų ji paslėpė meilę jam. Baimės jausmas buvo visiškai tikras.

Tačiau ji jaudinosi be reikalo. Ačiū Dievui. Niko patirtis lovoje pavertė pirmąją naktį labai ypatinga, ir, nors gali būti, kad tokį pasitenkinimą padėjo patirti senos paaugliškos meilės atspindžiai, grynai fizinis susižavėjimas pakreipė reikalus į gerąją pusę.

Koks palengvėjimas!

Taip, su fiziniais santykiais man pavyks susitaikyti, – mintijo Saša ir nusviedusi apklotus žengė porą žingsnių. Ji staiga išraudo pajutusi, kaip maloniai maudžia kūną visose vietose, kurias lietė Nikas.

Ir bučiavo.

Karštas dušas turėjo nuraminti kūną, bet duše moteris prisiminė, kaip švelniai Nikas ją čia atnešė praėjusią naktį. Nuo tokių minčių gerklėje įstrigo kietas tumulas. Jis buvo toks švelnus.

Ir rūpestingas.

Kol apsirengė, Saša jau buvo pasirengusi susidurti akis į akį su laukiančia diena. Visų svarbiausia – ji Niko nemyli, o jis net neįtaria, kad buvo jį įsimylėjusi prieš daugelį metų.

Tai verta atšvęsti, – nusprendė Saša ir nusileido laiptais į virtuvę. Šiandien, kaip ir visada, jos vyras tvarkys verslo reikalus, o ir ji pati neketino sėdėti sudėjusi rankų. Ji turi dirbti savo darbą.

Turi savo planų.

Daugybę.

Pusryčiaujant terasoje moteriai jau panižo pirštai, protas net dūzgė nuo susijaudinimo, ji nekantravo grįžti prie projektų, pradėtų prieš kelias savaites.

Šis dvaras – tikra interjero dizainerio svajonė. Didžiulė svetainė su puikios formos langais ir dvivėrėmis stiklinėmis durimis per visą sieną, už jų driekiasi vaizdingi sodai ir kiemai. Name yra ir oficialus valgomasis, gyvenamieji šeimos kambariai, penki miegamieji su vonios kambariais, dar yra vienas kabinetas viršuje ir vienas apačioje, senovinio stiliaus virtuvė su moderniausia įranga.

Neilgai trukus ji jau buvo įsitaisiusi apatiniame kabinete, liejo mintis ir idėjas popieriuje, džiaugsmas dėl namo dekoravimo projekto ir toliau liejosi per kraštus, ji kupina entuziazmo dirbo iki vėlyvos popietės.

– Negi visą dieną buvai čia? – iš tarpdurio šūktelėjo Nikas.

Saša krūptelėjusi pažvelgė aukštyn. Vos pamačius vyrą, širdis ėmė plakti smarkiau. Jis toks gražus, o praėjusią naktį juodu mylėjosi. Nuo šios minties Saša net įkaito.

Ji paskubomis nusuko akis.

– Ar jau šešios?

Nikas susiraukęs įėjo į kambarį ir žengė artyn.

– Dirbi prie dekoravimo planų? – jo skruoste sutrūkčiojo raumuo. – Tai vis dėlto ketini tuo užsiimti? – paklausė sustojęs priešais stalą.

Šiltos gaidelės išnyko. Saša atrėmė jo žodžius ne mažiau ryžtingu žvilgsniu.

Apie remontą jie daugiau nesikalbėjo, bet Saša buvo padariusi išvadą, kad Nikas jai leis perdažyti namą.

– Turbūt viskas priklauso nuo tavęs. Tu čia viršininkas.

Nikas prisimerkė.

– Dabar čia ir tavo namai, juk pati žinai.

– Ko gero taip.

Ji nė akimirkos nesijautė šio dvaro šeimininkė. Ir kaip galėtų? Tai Niko namai. Jie visada priklausys Nikui, net jei Saša su juo gyvens ir penkiasdešimt metų.

Jai užgniaužė kvapą.

Nikas pasilenkė prie jos brėžinių ir pažvelgė į didžiojo valgomojo projektą. Po minutės jis nenoromis pripažino:

– Geras projektas.

Kad ir kaip nenorėdama, Saša suvirpėjo.

– Čia tik idėjos. Dar daug ką reikia padaryti.

Nikas įdėmiai pažvelgė į žmoną.

– Tau šis darbas labai svarbus?

– Taip.

Jis kiek patylėjo.

– Gerai. Tada duodu tau visišką laisvę – daryk kas tau patinka.

– Tikrai? – entuziazmas tiesiog ūžtelėjo, bet Saša jį suturėjo ir jau gerokai santūriau padėkojo: – Ačiū.

– Tik mano senasis miegamasis liks toks koks buvęs.

– Tikrai? – Saša nebeprasitarė ketinusi jo miegamąjį ir šalia esantį kambarį paversti apartamentais. – Jei tu taip nori...

– Kaip tik taip.

– Gerai. – Tiek Saša gali nusileisti. Juk galų gale jai lieka visa kita namo dalis.

– Eisiu nusiprausiu ir persirengsiu vakarienei, – pasakė Nikas ir savininkiškai nužvelgė Sašą – iš baimės ji net pašiurpo.

Saša sunkiai nurijo seiles. Ar vyras kviečia ją pridėti?

– Hmm... pirmiausia norėčiau užbaigti kai kurias smulkmenas. Nusiprausiu po kelių minučių.

Supratingai žvilgterėjęs Nikas pasisuko link durų.

– Ilgai neužtruk.

– Neužtruksiu.

Jie abu žinojo, kad Saša neketina sekti paskui jį laiptais. Vos pajutusi, koks užkrečiamas gali būti įprotis mėgautis Niko glėbiu, Saša nusprendė laikytis nuo jo kuo toliau, kitaip rizikuoja tapti jo sekso verge.

Moteris nusišypsojo pati sau. Ar būtų taip jau blogai?

Sugrįžo tikrovės pojūtis. Gal derėtų dažniau sau priminti, kad net bučinuko ir mieloji, aš jau namuose ji neturi teisės reikalauti. Nori jis jos lovoje ar ne, visiškai aišku, kad už miegamojo durų nežiūri į ją kaip į tikrą žmoną. Bent jau ne tada, kai juodu vieni.

Gal čia tik tėvų santuokos šešėliai?

Ne, geriau Saša taip negalvos.

Mintis per daug skausminga, kad ji galėtų ilgai ją svarstyti. Saša pažvelgė į savo eskizus ir ėmė dirbti toliau. Darbas visada padėdavo jai susikaupti ir sulaikydavo liūdnas mintis apie praeitį, gindavo nerimą dėl vienišos ateities. Darbas buvo visas jos išsigelbėjimas. O dabar, jei tik jai pavyktų pritaikyti spalvą šiam...

– Vakarienė beveik paruošta. – Nikas vėl ją išgąsdino.

Pakėlusi akis Saša pamatė, kad jis jau nusiprausęs ir persirengęs, ji dėbtelėjo į save ir suraukė nosį.

– Visiškai užsimiršau, tiesa?

– Akivaizdu, kad nesiverti per galvą norėdama kuo ilgiau pabūti su manimi... – nutęsė jis nė nesistengdamas vynioti žodžių į vatą.

Ko čia abejoti – Nikas turėjo galybę moterų, kurios tikrai būtų persivertusios per galvą, kad tik pabūtų su juo, – mąstė Saša. – Na, aš nesu viena jo moterų.

Ji aukštai pakėlė galvą.

– Ne, nesiverčiu.

Nikas įvertino tokį atsakymą.

– Tu ne tokia kaip kitos?

Ar čia komplimentas? Saša suabejojo.

– Turbūt ne.

Jo veidas vėl tapo neįskaitomas.

– Turi dešimt minučių, – šiurkščiai metė ir išdrožė.

Akimirką Saša tiesiog stovėjo kaip įbesta. Kodėl jis taip elgiasi? Ar dėl to, kad ji buvo skaisti? Jaučiasi nusikaltęs? Nėra jokio reikalo.

Ji nuskubėjo į dušą, dar kartelį šiek tiek pasidažė, šviesius plaukus paliko palaidus, jie krito ant pečių. Ji atsižvelgė į tai, kuo vilkėjo Nikas, – kelnėmis ir polo marškinėliais, – tad vakarienei per daug nesipustė: užsivilko vasarinę kelius vos siekiančią švelnios medžiagos suknelę.

Po penkiolikos minučių Saša įėjo į valgomąjį pas Niką. Jo akys žybtelėjo iš malonumo, ir moters širdis pradėjo pašėlusiai daužytis. Ji priėjo prie Niko laikomos kėdės.

Abu atsisėdo prie stalo. Irisa patiekė vakarienę ir pasakė, kad skambino Sezaras, jis norėjo priminti jiems apie artėjantį Valenčių kvepalų Moteris pristatymą Anglijoje. Tada moteris išėjo ir paliko juos valgyti.

– Kada tas pristatymas Jungtinėje Karalystėje? – pasmalsavo Saša.

– Po poros savaičių.

– Jiems ten tikrai puikiai seksis.

Nikas linktelėjo.

– Kaip ir visur.

Saša nusišypsojo.

– Ko šypsaisi? – paklausė Nikas.

– Kad esi toks pasipūtęs.

Jo lūpų kampučiai virptelėjo.

– Tokie jau tie Valenčiai.

– Žinau.

Jiems valgant, įsivyravo tyla. Saša vis dar negalėjo atsistebėti, kad ji iš tiesų ištekėjo už Niko Valenčio. Kas galėjo pagalvoti?

Ji tikrai nenumanė.

Susirūpinusi, kaip išvengti šių minčių, moteris ėmė mąstyti, kiek daug darbo reikalauja naujų kvepalų pristatymai.

– Tu turėtum važiuoti su Aleksu. Jam gali prireikti pagalbos.

– Aleksas susitvarkys pats. Juodu su Olivija pasirūpins, kad viskas vyktų sklandžiai.

Saša nenorėjo, kad Nikas liktų namie tik dėl jos.

– Tai, kad mes neseniai susituokę, visai nereiškia, kad privalai sėdėti su manimi namuose.

Nikas kreivai šyptelėjo.

– Taip greitai bandai manimi atsikratyti?

– Žinoma, ne. Aš tik pamaniau, kad turi ir kitų įsipareigojimų, o vedybinis gyvenimas neturėtų jiems trukdyti.

Jis įdėmiai pažvelgė į Sašą, tada atsakė:

– Jei manyčiau, kad Aleksui iš tiesų manęs reikia, važiuočiau. Bet aš jam nereikalingas, o jei jau atvirai, tikrai mieliau liksiu namuose.

Saša pastebėjo, kad jis nepasakė norįs likti su ja.

Keista, bet ji apsidžiaugė, kad Nikas niekur nevažiuoja ir nepalieka jos vienos. Matyt, paskutiniaisiais metais jai tikrai netrūko vienatvės.

O jam?

Saša abejojo, ar jis kada nors buvo vienišas.

Jie ėmė kalbėtis apie vestuves – negi jos įvyko tik vakar? – pavalgė gerokai anksčiau, nei Irisa patiekė desertą ir netrukus, jį suvalgius, vakarienė baigėsi.

Ji svarstė, kas bus toliau...

Išgers kavos?

Arbatos?

Eis tiesiai į lovą?

– Ar norėtum pažiūrėti televizorių?

Saša nekreipė dėmesio į vyro žvilgsnius: Nikas puikiai suprato, apie ką ji galvoja.

– Neatsisakyčiau.

Saša atsistojo, pakilo ir Nikas.

– Tu eik pirma, aš tuojau ateisiu. Pirmiausia turiu paskambinti keletui žmonių.

Moteris pasijuto kiek nusivylusi, bet nedelsdama atsikratė liūdesio. Pabus truputį viena – aprims pulsas, nusiramins širdis.

Praėjo valanda, o ji vis dar sėdėjo ir laukė, kol prie jos prisidės Nikas. Net mėgstamiausia situacijų komedija neprikaustė Sašos dėmesio, o po jos turėjo prasidėti kažkokia nuobodi laida. Geriau jau ji eitų prie savo eskizų ir toliau pieštų, bet ir nuo darbo reikia pailsėti. Tuo labiau kad ji nenorėjo trukdyti kabinete užsidariusiam Nikui. Gali būti, kad jis skambina labai rimtais reikalais.

Saša nusižiovavo.

Ji jautėsi pavargusi.

Gal tiesiog užsimerks kelioms akimirkoms.

Staiga pajuto, kaip stiprios vyro rankos ją kelia ir neša. Ji bandė atsimerkti, bet buvo taip šilta ir jauku, kad tenorėjo įsitaisyti patogiau.

– Nikai.

– Ką?

Taip sunku praplėšti akis.

– Nuleisk mane ant grindų, – murmėjo Saša. – Aš moku vaikščioti.

– Ne.

Ji lengvai atsiduso. Per daug vargo su juo ginčytis, tuo labiau kad skruostas jaukiai priglaustas vyrui prie krūtinės, o tiesiai po ausimi plaka Niko širdis.

Jis kopė laiptais ir taip maloniai kvepėjo: švarių drabužių dvelksmas buvo sumišęs su vyro kūno aromatu, burna kvepėjo šviežia kava.

Dar niekada joks vyras nėra jos nešęs. Ar tik ne dėl tų visų saldžių filmų būti nešamai ant rankų atrodo taip romantiška?

Tada jai kažkas toptelėjo ir Saša ėmė kikenti. Niekaip nepajėgė susivaldyti.

Užlipęs į viršų Nikas sustojo ir pažvelgė į ją.

– Kas čia juokingo?

– Tu pritrūkai kvapo.

Niko akyse suspindo linksmos kibirkštėlės.

– Nori pasakyti, esu per senas, kad galėčiau užnešti tave laiptais?

– Negi išdrįsčiau?

– Taip.

Saša pastebėjo, kad griežtų jo lūpų kampučiai kilstelėjo. Niko akys žvilgėjo.

– Bet tikrai nesu per senas... Ir man nepritrūks kvapo... pamylėti tave, mano brangioji, – kuždėjo jis nešdamas ją į miegamąjį.

Priėjęs paspyrė duris ir įnešęs pastatė priešais save.

Mėlynos Niko akys lempos šviesoje žėrėjo žiūrėdamos į Sašą, jis palenkė galvą ir ją pabučiavo. Jis nesiliovė bučiavęs ir bučinys virto kova, kurioje nė vienas nenorėjo patirti pralaimėjimo. Galų gale jai teko nuo jo atsiplėšti ir įkvėpti oro.

Nikas triumfuodamas dėbtelėjo į Sašą ir nieko nelaukdamas nuvilko jai drabužius, tada ėmė bučiuoti gerokai intymesnes vieteles.

Net jei pagaliau ir pritrūko kvapo, to tikrai neparodė. Vienintelis dalykas, kurį Nikas atskleidė – tai aistringas alkis, kuris Sašai buvo labai netikėtas.

***

Kai Nikas kitą vakarą anksčiau sugrįžo iš darbo, Saša plaukiojo baseine. Ji ketino palįsti po dušu ir persirengti, kol jis negrįžo, bet vasara jau ėjo į pabaigą, ir moteris susiviliojo šiltu oru.

Jis atsisėdo ant krėslo prie baseino krašto ir atlaisvino kaklaraištį. Buvo labai gražus, tačiau po akimis mėlynavo ratilai. Saša pasijuto kalta, kad neleido jam išsimiegoti praėjusią naktį, nors tokia nemiga ir buvo naudinga abiem pusėms.

Ji stačiomis plūduriavo baseino viduryje.

– Atrodai pavargęs.

Jis atrodė nustebęs, kad Saša tai pastebėjo.

– Taip, ko gero nusiplūkiau.

Ji susiraukė.

– O dar tas važinėjimas į miestą ir atgal atima nemažai jėgų.

Važiuodamas į miestą jis kaskart užtrukdavo gerą pusantros valandos į vieną pusę, o kur dar ilgos įtemptos darbo dienos.

Nikas tik gūžtelėjo pečiais.

– Priprasiu.

– Neturėtum taip vargti, Nikai. – Saša kilstelėjo į jį akis. – Kodėl nepasisamdai vairuotojo? Tavo tėvas jau daugelį metų jį turi.

Nikas svarstydamas pasiūlymą suraukė kaktą.

– O ką, mintis ne tokia jau prasta. Galėčiau nusisamdyti nuolatinį vairuotoją ir padirbėti automobilyje, užuot tuščiai gaišęs laiką. – Nikas nusišypsojo. – Gerai mąstai.

Ji suvirpėjo, pūstelėjus vėsiam pavakario vėjui.

– Dėkoju, bet neabejoju, kad ir pats būtum sugalvojęs.

Jo akys įsmigo į vandenį, teliūskuojantį apie Sašos krūtis.

– Galbūt, – sutiko jis išsiblaškęs ir jau nebe taip arogantiškai.

Pamačius, kaip jausmingai Nikas į ją žiūri, Sašos speneliai po rožine bikinio liemenėle sustandėjo. Jis atsistojo ir ėmė segiotis marškinius.

– Hm... ką čia darai?

– Šoksiu pas tave.

Jis nusviedė batus ir kojines, ranka nuslydo ant diržo sagties. Jau po kelių sekundžių Nikas liko vienomis apatinėmis kelnaitėmis ir Sašos vaizduotei nebeliko vietos.

Jos širdis pradėjo daužytis.

– Čia darosi šaltoka.

Nikas šelmiškai šyptelėjo.

– Tada aš tave sušildysiu.

Jis šoko į baseiną – Saša matė, kad skrieja vandeniu jos link lyg torpeda. Ją apėmė labai stiprus noras apsisukti ir plaukti į kitą pakraštį. Bet pagunda likti ir leisti Nikui sutriuškinti visus gynybinius įtvirtinimus buvo daug galingesnė.

Vienu švilptelėjimu jis atsidūrė šalia ir iškilo į paviršių visai arti – Sašai net pasirodė, kad pajuto glamones.

Nikas nusibraukė vandenį nuo veido ir nusišypsojo. Šlapi plaukai prilipo jam prie kaktos, juodos kaip suodžiai blakstienos sulipo.

– Kaip nuostabu tave čia rasti, – nutęsė jis. Atrodė kaip tik toks, koks ir buvo: iš koto verčiantis patinas, sugavęs didžiausią baseino žuvį.

Ją.

Na žinoma, ji juk vienintelė žuvis baseine.

– Taip, tikrai nuostabu.

Vėlyvos popietės saulė išdykėliškai suspindėjo Niko akyse ir Saša tučtuojau suprato, kad jis kažką sumanė.

– Nikai, – perspėjo vyrą bandydama pasprukti, bet vanduo veikiau stabdė, nei padėjo.

Jis žaismingai nusikvatojo ir sugriebė ją už juosmens, tada iškėlė į orą ir tėškė ant nugaros. Saša vos suspėjo įkvėpti oro, ir vanduo virš galvos susiliejo, o mintyse jau brendo saldūs keršto planai.

Aš tau parodysiu, – pasižadėjo Saša kildama į paviršių.

– Nikai, tu pasi... – gaudė orą išnirusi. – Pamečiau bikinio liemenėlę.

– Tikrai?

Saša nekreipė dėmesio į pasigardžiavimo kupiną jo toną, tik karštligiškai ėmė dairytis aplinkui. Prie pat baseino krašto ji pamatė plūduriuojančią rožinę skiautelę.

– Ak, štai kur ji. – Saša nuplaukė prie apdarėlio, bet tuojau pajuto, kad Nikas nuo jos neatsilieka.

Ji tikėjosi, kad vyras ketina jai padėti, bet vos kartu priplaukė pakraštį, Nikas sugriebė liemenėlę ir išsviedė iš baseino ant betoninių grindų.

– Nikai! – piktai dėbtelėjo į jį Saša ir prisidengė krūtis rankomis.

– Ką? – Niko akyse šokinėjo linksmi kipšiukai.

– Kaip aš dabar išlipsiu iš baseino?

– Aplinkui nieko nėra. Irisa virtuvėje, o leo išvažiavo į Ričmondą atsargų.

– Aš ne kokia davatka, bet...

– Kaip tik davatka ir esi, – kikeno Nikas. – Tik pažiūrėk į save. Aš žinau intymiausias tavo kūno vieteles, o tu vis tiek nuo manęs dengiesi.

– Tu vis dar tebesi svetimas, Nikai, – leptelėjo Saša.

Vyro šypsena išblėso.

– Svetimas? – Mėlynos jo akys patamsėjo. – Tada kaip nors spręskime šį nesusipratimą.

Ilgai nedvejojęs jis sugriebė Sašą už liemens ir prispaudė prie baseino krašto.

O tada pabučiavo.

Iš pradžių jo lūpos buvo šaltos nuo baseino vandens, bet tuojau taip sušilo, kad sutirpdė ir jos lūpas. Saša suglebusi ilgai mėgavosi jo burna, tyrinėjančia jos gundančias vieteles, bet visai netikėtai Nikas atsitraukė.

– Vis dar atrodau tau svetimas? – paklausė jis nutaisęs labai savimi patenkinto patino išraišką.

Vos prieš akimirką ji jautėsi tokia moteriška, o dabar jo žodžiai sugrąžino Sašą į tikrovę, ir visas jos koketiškumas išgaravo.

– Neužtenka pažinti žmogų fiziškai, yra kai kas daugiau, Nikai.

Jo veidas tapo neįskaitomas.

– Kol kas užteks ir tiek, – atkirto Nikas ir nusisuko. – Pabūk čia. Surasiu keletą rankšluosčių.

Saša stebėjo, kaip jis pasirėmęs į kraštą iššoko iš baseino ir nužingsniavo į svečių namelį. Tikras vyras – vien raumenys ir sausgyslės. Saša sunkiai nurijo seiles. Kas po galais timptelėjo už liežuvio kalbėti apie tokius gilius dalykus? O gal ji tikrai davatka ir tokiais žodžiais paprasčiausiai ginasi?

Jis išėjo vilkėdamas purų baltą chalatą, kitą atnešė Sašai.

– Pridengsiu tave, kai išlipsi.

Tikra laimė, kad jos jautrumas Nikui vis dar svarbus. Saša ėmė lipti laipteliais. Turbūt kvaila taip gėdytis nuogumo, bet ji niekada nesipuikuodavo savo kūnu, nedemonstruodavo jo viešai, o vien dėl to, kad prarado nekaltybę, moters mąstysena tikrai nepasikeitė.

Vos pasiekusi viršutinę pakopą ji kaip tik laiku žvilgterėjo į Niką – jo akys įsmigo į nuogas krūtis. Nepajėgdama susivaldyti Saša išraudo.

– Prisidenk rankomis, – kimiai paliepė jis.

Saša padarė kaip paliepta, bet saugiau pasijuto tik tada, kai apsivilko ir stipriai susirišo chalato diržu.

Nikas atsikrenkštė ir pasitraukė nuo jos atatupstas.

– Oras vis dar maloniai šiltas. Gal norėtum pavakarieniauti lauke?

Saša beveik tikėjosi, kad Nikas suras kokią nors dingstį atsiprašyti ir pradingti kabinete. Galų gale juk matė, kaip jis sustingo, kai ji užsiminė apie gilesnius jausmus. Tikra kvaiša! Ko jau ko, o atviro pokalbio apie jausmus Sašai tikrai nereikia.

Norėdama nuslėpti nuostabą Saša krestelėjo už nugaros šlapius plaukus.

– Būtų labai malonu.

– Gerai, aš perspėsiu Irisą.

– O aš eisiu apsirengti.

– Gali nesivarginti.

– Hm... gerai.

Nikas apsigręžė eiti į namą, bet kiek pasukęs į šalį sustojo ir kažką paėmė, tada grįžo ir ištiesė Sašai rausvą bikinio liemenėlę.

Jų akys susitiko, Sašos skruostai nukaito.

– Ačiū.

– Prašom.

Nikas apsisuko ir nuėjo į namą.

Dundančia širdimi ji stebėjo tolstantį vyrą, nepajėgdama užgniaužti susižavėjimo tomis tvirtomis kojomis po švelniu chalatu. Sašai patiko tamsūs plaukeliai – tokie vyriški, tokie viliojantys paliesti. Jei tik užtektų drąsos, kai jis sugrįš, ji tikrai mielai perbrauktų delnu jo kojomis aukštyn, glostytų jas, glamonėtų jį patį.

Staiga moteris pasijuto rankose gniaužianti liemenėlę. Spustelėjusi dar kartą sugrūdo ją į chalato kišenę, tada nuėjo ir atsisėdo prie stalo, kojos kiek virpėjo.

Nikas išvadino ją davatka?

Daugiau ji nebesidrovės.

Po kelių minučių Nikas sugrįžo.

– Irisa tuojau atneš vakarienę. O tuo tarpu...

Nikas laikė rankose dvi vyno taures, vieną ištiesė Sašai, apėjo stalą ir atsisėdo kėdėje priešais ją.

Susidrovėjusi savo pačios minčių Saša nusuko akis į šalį, apsimetė susidomėjusi svečių nameliu ir oranžerija, kuri iš čia buvo puikiai matyti. Laimei, bokštelis ant namo stogo, kuriame juodu tada bučiavosi, buvo kitoje namo pusėje.

Stiklo skimbčiojimas kitoje pusėje Sašai priminė, kad į kiemelį ateina Irisa. Ji atsigręžė ir nusišypsojo senyvai moteriai, stumiančiai vežimaitį su maistu. Neilgai trukus ji išėjo ir Saša su Niku liko vieni kirsti žlėgtainio su salotomis.

– Kaip sekasi piešti namo eskizus?

Saša žvilgterėjo į vyrą ir suprato, kad jis pastebėjo ant mažojo stalelio sudėtus jos brėžinius. Ji čia ilgokai dirbo, tik paskui nusprendė nusimaudyti.

– Tikrai puikiai. – Saša kiek padvejojo. – Ar norėtum pažiūrėti, kai pavakarieniausime?

– Žinoma.

Paskui pokalbis pasisuko apie keletą sunkumų, kurių sukėlė vienas rangovas, juodu dar pasikalbėjo apie šeimos reikalus ir keliomis bendromis temomis.

Vos tik abu baigė valgyti, Nikas atsistojo ir nuėjo prie Sašos eskizų. Moteris plastančia širdimi nusekė iš paskos – baiminosi, kad jam gali nepatikti. Ji įdėjo labai daug darbo derindama savo projektus prie dvaro, norėjo, kad viskas tiktų puikiai.

– Tavo eskizai man padarė didelį įspūdį. Tu išlaikei šios vietos žavesį ir tikrai nieko per daug iš jos neatėmei.

Saša pajuto palengvėjimą.

– Niekada neketinau siūlyti radikalių pokyčių. Ir man šis dvaras patinka toks, koks yra, Nikai.

Jo akys įsmigo į moters veidą.

– Taip, dabar suprantu.

Saša nukaito iš malonumo, jautė, kad jos skruostai darosi beveik tokios pat spalvos kaip rožinis bikinis, kurį ji vilki.

Tiksliau, vilkėjau, – dingtelėjo Sašai ir ji stipriau suspaudė chalatą prie krūtų, Niko akys nuslydo į tą vietą, kurios nuogumą Saša bandė nuslėpti.

– Tu mane stebini, – sumurmėjo jis, lėtai gundančiai skverbdamasis į jos mėlynas akis. – Maniau, kad iškart užsisegsi liemenėlę.

Sašai kilo noras prieštarauti.

– O gal iš tiesų nesu tokia davatka, kaip tu manai?

Visai netikėtai Nikas prispaudė piršto galiuką jai prie smakro.

– Hm... gal ir ne, – kuždėjo jis, ir dundanti Sašos širdis pasileido šuoliais. Paskui jo pirštas nuslydo jos kaklu, stabtelėjo prie įsišėlusio pulso. – Su šiuo chalatu atrodai velniškai gundanti.

Saša apsilaižė lūpas.

– Nikai...

– Galėčiau nuplėšti jį nuo tavęs čia ir dabar, o tu manęs nesulaikytum... Ar stabdytum?

Saša labai išsigando, kad jis taip ir padarys.

– Galėčiau nutraukti tas bikinio kelnaites ir tu nė žodeliu nepasipriešintum... tiesa?

O dangau, taip! Šią akimirką Nikas galėtų ją paimti ir ji tikrai jam leistų. Būdama su juo Saša nori daryti dalykus, kurių paprastai nedarytų.

Kad ir kaip norėtų, meluoti nepajėgė.

– Nikai, tu žinai, kad esi teisus, bet...

Jis atitraukė ranką nuo moters kaklo.

– Bet?..

– Vis dėlto jausčiausi labai nejaukiai, juk nuolat galvočiau, kad Irisa arba leo gali mus pamatyti.

Jo akys nušvito iš pasitenkinimo.

– Tai vis dėlto tu esi davatka.

Saša susiraukė.

– Ar džiaugiesi dėl to, kad pripažįstu savo drovumą? O gal dėl to, kad buvai teisus?

– Dėl abiejų priežasčių. Man patinka laimėti.

Nikas tikrai nepasiduoda, iki kol pasiekia savo – dėl to Sašai abejonių nekilo.

Jis netikėtai pasakė:

– Negaliu pasikeisti – esu toks koks esu, Saša.

Ji pažvelgė į Niką, bet nepamatė nė lašelio savigraužos – jis tik konstatavo faktą, paskatinusį Sašą pasiduoti troškimui būti kartu. Taip, jis tikrai yra toks koks yra.

– Nikai, maldauju, veskis mane į lovą.

PENKTAS SKYRIUS

Kiekvienas vakaras iki savaitės pabaigos buvo kaip mažulytis medaus mėnuo. Oras vis dar buvo šiltas, Nikas sugrįždavo namo, juodu plaukiodavo baseine, paskui aptingę valgydavo vakarienę, o kai sutemdavo, eidavo į miegamąjį.

Ten Saša sužinojo, kad nė iš tolo nėra drovi. Jai tereikėjo atsikratyti noro save slopinti, o Niko padedama ji nesunkiai tą norą įveikė.

Ir širdis vis dar buvo nepaliesta.

Vieną rytą eidama pro senąjį Niko miegamąjį ji nežinodama kodėl sustojo ir įėjo. Kambaryje buvo didžiulė lova ir baldai, tinkami turtingam paaugliui. Sienos išdažytos šviesiais ir tamsesniais rudais atspalviais. Ant tualetinio staliuko puikavosi mokyklos laikais laimėti kriketo, futbolo ir plaukimo trofėjai. Saša pati nežinojo, ką tikėjosi pamatyti, bet kambaryje buvo kažkas daugiau, kažkas piršo jai mintį, kad Nikas – gerokai gilesnė asmenybė, nei ji iš pradžių manė.

Tik kol kas Saša negalėjo to tiksliai įvardyti.

O gal bus geriausia, jei apskritai to nesužinos.

Tegul jis būna toks koks yra, reikia nesistengti jo pakeisti. Sašos gyvenime ir taip pakanka painiavos. Beje, dėl painiavos... Ji pajuto šleikštų sunkumą skrandyje, kai po kelių valandų – kaip tik prieš pietus – atvažiavo jos motina, kaip Saša numanė, norėdama patikrinti, kaip čia klostosi reikalai. Neliko nieko kito, teko pakviesti motiną kartu papietauti. Saša tam neprieštaravo. Tiesiog buvo numačiusi kitokią darbotvarkę.

Be to, ji taip pat numanė, kad motinos vizitas kažkaip susijęs su tėvu.

– Ar jau pailsėjai po vestuvių? – paklausė Salė, kai jos atsisėdo prie stalo ankstyvos vakarienės.

– Taip, jau atsigavau.

Iki pat šio vakaro Saša neleido sau liūdėti dėl to, kad mama nuo pat vestuvių dienos jai nepaskambino. O štai Niko motina sugebėjo paskambinti jiems net kelis kartus.

– Atleisk, kad tau nepaskambinau, mieloji, – atsiprašė Salė tarsi perskaičiusi dukters mintis. – Tiesiog pagalvojau, kad bus geriau, jei paliksiu tave ramybėje, kol... apsiprasi.

Saša vangiai šyptelėjo.

– Dėkoju.

– Brangioji, tik ką susituokusias poras visada geriausia palikti ramybėje, nesikišti į jų reikalus.

– Ar taip pataria vedybų žinynai? – burbtelėjo Saša, bet tuojau pasigailėjo, nes pastebėjo, kokia sugniuždyta atrodo motina. – Mama, atleisk man. Santuoka sukėlė nemažai įtampos. Nebuvau pasirengusi tekėti. Nesitikėjau taip staiga. Šiaip ar taip, tik ne artimiausiais metais.

Salė linktelėjo.

– Nieko tokio. Suprantu. Bet, maldauju, nepamiršk, kad mudu su tavo tėčiu labai džiaugiamės dėl šios santuokos. Aš tokia laiminga, kad jis vėl ėmė šypsotis.

Nuvijusi šalin mintį, kad tėvas turbūt įsitaisė naują draugužę, Saša spustelėjo motinai ranką.

– Tada ir aš laiminga.

Salė dėkinga nusišypsojo, bet tuojau susiraukė.

– Mieloji, yra vienas nesklandumas... – prabilo ji, ir Saša įsitempė. – Atrodo, kad niekaip nesiseka užbaigti sandorio su Sezaru. Bijau, kad tavo tėvas nebegali ilgiau laukti.

– Jei gerai suprantu, dabar jie labai užsiėmę kvepalų pristatymu Jungtinėje Karalystėje.

Nors, gerai pagalvojus, tokio delsimo priežastys Sašai ir pačiai nebuvo iki galo aiškios.

– Aš tikėjausi, kad tu galėtum pasiteirauti Niko. Tik pasistenk užuolankomis. Tiesiog sužinok, ar kyla kokių nors sunkumų ir, jei taip, kokių. Neprašyčiau tavęs, jei nebūtų taip svarbu.

Saša sunkiai nurijo kąsnį.

– Mama, judu su tėčiu stumiate mane į labai nepatogią padėtį.

Dar kartą.

Motina, regis, net neišgirdo.

– Nikas juk tavo vyras. Jis tau viską papasakos.

Yra daugybė dalykų, kurių motina gali paprašyti savo dukters.

– Mes su Niku nemylime vienas kito, mama. Jis nekalba su manimi apie darbo reikalus. Aš nieko negaliu tau pažadėti.

– Jei gali, tai bent pabandyk, širdele.

Saša atsiduso.

– Gerai, pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

Vos baigus valgyti motina išėjo, ko gero baimindamasi, kad dėl kokio neatsargiai ištarto žodžio duktė nepersigalvotų.

Ji išlydėjo motiną sunkia širdimi. Saša labai myli savo mamą, bet niekada nepajėgė suprasti jos jausmų vyrui, kuris visiškai užgožė jos asmenybę.

Jai taip niekada neatsitiks.

Niekada.

O norėdama sau tai įrodyti ji prabils šia nemalonia tema, kai šiandien vakarieniaus su Niku.

***

– Šiandien pas mus pietavo mano mama.

Nikas pakėlė akis nuo lėkštės, jis džiaugėsi dėl Sašos.

– Tai gerai. Man atrodo, kad nuo pat vestuvių iš jos nebuvo jokių žinių.

– Buvo užsiėmusi.

– Neabejoju.

Tikriausiai tenkino kiekvieną Porterio kaprizą. Savo dukters sąskaita, – susiraukęs galvojo Nikas prisimindamas, kaip Sašai trūko motinos dėmesio po jųdviejų vestuvių. Argi ne motinai pridera nerimauti dėl tik ką ištekėjusios dukters? O gal jis darosi kiek per daug senamadiškas?

Saša lyžtelėjo sausas lūpas.

– Tiesa, mama labai susijaudinusi. Ji tikisi, kad aš galiu jai padėti.

– Ir kaipgi?

– Mano tėvas tikisi pasirašyti su Valenčių bendrove pervežimų laivais sutartį, bet akivaizdu, kad tai vis atidėliojama. Tėvas nesupranta kodėl.

Nikas atsilošė kėdėje ir kreivai šyptelėjo.

– Tai jis pasiuntė savo žmoną, kad ji paklaustų mano žmonos?

Saša pasijuto nesmagiai ir nervingai kramtė lūpas.

– Jis tiesiog nori žinoti, kas atsitiko, supranti? Jei sutartis nebus pasirašyta, jam gali tekti dairytis palankios progos kitur.

– Progos kitur? – Nikas vos susilaikė neprunkštelėjęs.

Senis Porteris per daug tingus, kad ieškotų kitų kelių, kai šalia yra Sezaras Valentis.

– Tai tik verslas, Nikai.

– Būtent.

Saša maištingai kilstelėjo smakrą.

– Ir ką gi tai turėtų reikšti?

– Nesikišk į šeimos verslo reikalus, Saša.

Ji aiktelėjo.

– Maniau, kad dabar ir aš priklausau šiai šeimai.

Jis kietai suspaudė lūpas.

– Bet ne verslui. Verslo reikalai su tavimi neturi nieko bendro.

– Ak šit kaip. – Žalių moters akių žvilgsnis prigeso, ji padėjo servetėlę ant stalo ir atsistojo. – Tokiu atveju mums ko gero derėjo pasirašyti vedybinę sutartį. Tada negalėčiau paliesti nė trupinėlio iš tavo nuostabiojo verslo, jei kada nors skirtumės.

Taip pasakiusi Saša išėjo iš kambario.

Nikas susiraukęs žiūrėjo jai pavymui. Jie juk ką tik susituokė, kodėl, po velnių, ji kalba apie skyrybas?

O gal Saša iš tikrųjų tekėjo už jo tik dėl pinigų? Ne, Nikui taip nebeatrodo. Tik pats nežino kodėl.

Be to, jam nėra ko nerimauti. Ji jokiu būdu negalės pretenduoti nė į mažiausią Valenčių bendrovės gabalėlį. Teisinė verslo pusė susukta tvirčiau nei siūlų kamuolys.

Po velnių, Sašai vis tiek dera laikytis nuo visko atokiau. Ji turi savo darbą, o jis savo. Ir ko, po galais, siekia Porteris? Šis vyras neturi jokių skrupulų – slapstosi už žmonos ir dukters sijonų. Tiesa, jis toks buvo visada.

Lieka tik apgailestauti, kad senis taip gerai užuodžia nemalonumus. Jis akivaizdžiai įtaria, kad sandorio pasirašymas vilkinamas. Ir ne be reikalo. Nei Nikas, nei jo broliai prie šio sandorio nenori nė piršto prikišti, kažkas jame yra ne taip. Nė vienam iš Valenčių Porteris nepatinka, bet čia yra kažkas daugiau nei paprasta antipatija. Kamuoja nuojauta, kad senis jiems pučia į akis miglą, tačiau broliai Valenčiai neturi akivaizdžių įrodymų, o ir pasitarti su Sezaru negali – juk jis serga – bet ilgiau atidėlioti sutarties nebepavyks.

Po velnių tą Porterį Bleiką.

Staiga Nikas suprato, kad apie paskutinius įvykius dera pasakyti Aleksui. Jis nenorėjo kalbėtis telefonu, kad ką nors nugirdusi Saša neperduotų tėvui, todėl čiupo automobilio raktelius ir išėjo iš namo.

Jis porą valandų prabuvo pas Aleksą, kur broliai vėl kalbėjosi apie laivybos sutartį, vis bandė suprasti, kodėl ji atrodo tokia nepatikima. Į galvą neatėjo jokia išganinga mintis, todėl pokalbis galiausiai pakrypo apie kvepalų pristatymą Jungtinėje Karalystėje.

– Gal dar puodelį kavos, Nikai? – pasiūlė Olivija, kyštelėjusi galvą pro kabineto duris.

Jis nusišypsojo brolienei.

– Na, gal dar vieną, dėkoju, Olivija.

Olivija pažvelgė į Aleksą.

– O tau, mielasis?

– Ne, aš nieko nenoriu.

Olivijos akys vėl šoktelėjo į Niką, tada – į Aleksą, moteris keistai nusišypsojo ir išėjo. Nikas žinojo, kad brolis su žmona svarsto, kodėl jis neskuba namo pas savąją žmoną.

– Nesutariate su Saša? – tiriamai žiūrėdamas broliui į akis paklausė Aleksas, kai juodu liko vieni.

Nikas pasitrynė sprandą.

– Ir Roma ne per vieną naktį pastatyta.

– Suprantu.

Nikas susimąstė.

– Taip, juk iš tikrųjų suprati?

Aleksas truputį patylėjo, tada atsakė:

– Saša tikrai puiki turint omenyje, koks jos tėvas.

Nikas kreivai nusišypsojo broliui.

– Kurioje tu pusėje?

– Neabejoju, kad viskas susitvarkys.

Staiga Nikas panoro važiuoti namo. Vadinasi, Saša tik norėjo įtikti tėvui. Jam nederėjo taip užsipulti žmonos.

Jis atsistojo.

– Manau, kad kavos nebelauksiu.

Aleksas išsišiepė.

– Pasakysiu Olivijai.

Kai Nikas parvažiavo namo, Saša jau miegojo. Jis nusiprausė po dušu, įsimuko į lovą ir atsigulė šalia jos. Neatsispyrė pagundai prisitraukti ją arčiau, tik atsargiai, stengdamasis nepažadinti. Galų gale užmigo ir jis. Diena buvo labai ilga.

***

Kitą dieną Saša buvo labai užsiėmusi: lakstė po visokias parduotuves, bet iš galvos niekaip neišėjo Nikas ir vakarykštė jo reakcija. Jo žodžiai kažkur viduje sukėlė kvailą skausmą. Jai irgi nepatiko klausinėti apie tą laivybos sutartį, bet juk ji nieko blogo nepadarė. Nelabai didelis nusikaltimas. Tai kodėl Nikas šoko taip įnirtingai gintis?

Žinoma, vaikiška buvo leptelėti apie tą priešvedybinę sutartį, bet juk ji būtų labai paranki Nikui, kuris nori smėlyje nubrėžti aiškią liniją. Saša juk žino, kad Nikui nieko nereiškia. Jai nebūtina kartoti, kad privalo tūnoti šešėlyje kaip maža gerutė žmonelė. Toks požiūris per daug atsiduoda jos tėvu.

– Vėluoji.

Sašai vos nesusipainiojo kojos, kai įėjusi pro pagrindines duris pakėlė galvą. Nikas jos laukia namuose ir reikalauja pasakyti, kur ji buvusi?

Ir dar tada, kai praėjusį vakarą paliko ją besikankinančią, ar tik vyras nebus išvažiavęs susitikti su viena kita sena drauguže.

Saša padėjo rankinę ant stalo.

– Tai dabar imsime vienas kitą kontroliuoti?

Jo veide blykstelėjo keistas nuoširdumas.

– Tiesiog pradėjau nerimauti.

Sašos pyktis nuslūgo.

– Gerai, jei jau būtinai turi žinoti, aš buvau išėjusi susitikti su keliais rangovais. Užtrukau ilgiau, nei buvau numačiusi.

Niko akys apsiniaukė ir jis iš karto pasuko į svetainę, jo judesiai buvo keisti, nenatūralūs.

– Ką gi, džiaugiuosi, kad sugrįžai namo.

Saša nusiviepė jo nugarai. Negi jis sutriko dėl to, kad jaudinosi? Nuo tokios minties Sašą užliejo švelnumas.

– Galėjai paskambinti man į mobilųjį, – tyliai priminė ji sekdama jam iš paskos į kambarį.

– Nežinau numerio.

Žlugo net ir menkiausia Sašos viltis.

– Reikėjo tik paklausti.

– Žinau.

Tai labai daug pasako apie jų santykius.

– Kad ir kaip ten būtų, – toliau kalbėjo Nikas, – aš kiek anksčiau skambinau Irisai ir pasakiau neruošti šiandien vakarienės. Pamaniau, kad geriau nusivesiu tave į vietinį restoraną.

Ar tai būdas atsiprašyti?

– Būtų labai miela.

Nikas atrodė patenkintas, tada vėl prabilo:

– Saša, atleisk, kad vakar taip tave užsipuoliau. Sugrįžęs iš Alekso norėjau atsiprašyti, bet tu jau miegojai.

Aha, vadinasi, jis buvo Alekso namuose. Ar Saša juo tiki? Labai keista, bet taip. Ji tik apgailestavo nežinojusi to praėjusį vakarą, kai jautėsi tokia nelaiminga ir apsimetinėjo mieganti.

– Ir tu man atleisk, – išgirdo pati save tarsi iš šalies. – Man nederėjo tavęs klausinėti. Bet labai susirūpinau dėl savo tėvų.

– Suprantu. Turėjau suprasti ir vakar. Aš... – Suskambėjo jo mobilusis telefonas. – Po velnių. Turiu atsiliepti.

– Tada taip ir padaryk. O aš eisiu ruoštis...

Jis ėmė kalbėti telefonu, Sašai net nebaigus sakinio, bet ji nekreipė dėmesio, tik užlipo laiptais džiaugdamasi, kad tuojau eis pavakarieniauti su savo vyru.

Ačiū Dievui, jų nesutarimai, atrodo, išnyko. Saša širdo dėl to, kad teko susipykti kaip tik dėl jos tėvų. Negalėjo pakęsti, kad Nikas taip išdūmė ir paliko ją nežinioje. O dar labiau siuto todėl, kad sugrįžęs į namus jos neapkabino.

Po dešimties minučių Saša jau buvo duše, kai prasivėrė stiklinės durys ir Nikas – nuogas ir jau susijaudinęs – pasirodė tarpduryje.

– Pasislink, ponia Valenti.

Antrą kartą prašyti nereikėjo. Saša noriai jį įsileido, bet pasislinko tik truputį. Kad jis atsistotų labai arti.

***

Juos šiltai pasitiko pats restorano savininkas italas, vardu Andželo.

– Skaičiau laikraščiuose, kad judu susituokėte, todėl šį vakarą iškepiau jums kai ką ypatingo. – Vyras plačiai nusišypsojo ir nuskubėjo.

– Jis atrodo labai malonus žmogus, – pasakė Saša užmegzdama pokalbį ir apsidarė aplinkui. – Turbūt dažnai čia ateini.

– Kažkada susitikinėjau su jo dukterimi.

– Ir jis vis tiek su tavimi kalba? – pajuokavo Saša.

Supratęs užuominą Nikas kreivai šyptelėjo.

– Meilė buvo labai platoniška. Andželo tai žino.

– Turbūt jis apie tave labai geros nuomonės, – pritarė Saša ir susimąstė ką pasakiusi, o padavėjas pylė jiems vyno.

Visi žino, kad italai tėvai nėra labai liberalių pažiūrų, kai kalbama apie jų dukteris, ypač tada, kai jas nusižiūri kokie mergišiai.

Vis dėlto šis vyras patikėjo jam savo dukterį? Čia kažkas ne taip.

Kai jie vėl liko vieni, pirmasis prabilo Nikas:

– Papasakok, kaip sekėsi Londone. Sakei, kad kurį laiką gyvenai su savo teta, bet miestas turi patikti, kad pasiliktum ten taip ilgai.

Sašą nustebino toks netikėtas Niko susidomėjimas.

– Aš jį pamilau. Labai gyvybingas miestas.

Nikas kilstelėjo antakį.

– O Sidnėjus tau neatrodo gyvybingas?

– Taip, bet jis visiškai kitoks. – Saša truktelėjo petį. – Manau, kad tada norėjau plačiau iškleisti sparnus ir leistis ieškoti naujų nuotykių.

– Akivaizdu, kad išbandei ne tiek jau daug naujų dalykų, – nutęsė Nikas – užsiminė apie jos nekaltybę.

Saša drąsiai nusišypsojo.

– Išbandžiau pakankamai, kad jausčiausi laiminga, – pasakė ji ir tyliai nusijuokė pamačiusi, kaip jis susiraukė.

Tegul sau nerimauja.

Tada Nikas pasakė:

– Ko gero mama tavęs labai ilgėjosi.

Saša pajuto, kaip niaukiasi jos šypsena.

– Manau, ilgesys kamavo ir tėtį.

Vos paminėjus Porterį, Nikas užsimerkė.

– Buvau kelis kartus Londone. Reikėjo tave aplankyti. Būtume kartu nuėję pasižiūrėti spektaklio.

– Būtų buvę labai smagu.

Saša sutramdė suskaudusią širdį, kad Nikas nepasirūpino su ja susitikti, nors ir guodėsi, kad taip geriau. Jei jis būtų trumpam užlėkęs aplankyti, būtų tik be reikalo skaudžiai priminęs praeitį.

Kaip tik tuo metu prie pagrindinių durų kilo triukšmingas sambrūzdis – žmonės nepaprastai entuziastingai sveikino vieni kitus, ir Sašai pasitaikė proga išsivaduoti iš liūdnų praeities apmąstymų bei nukreipti mintis kitur. Italai tikrai sugeba sveikintis ir bendrauti. Jie tokie šilti ir draugiški, ir...

– Saša.

Ji atsisuko į Niką.

– Ką?

– Sakiau, kad turiu tau staigmeną.

– Staigmeną?

– Tau bus smagu išgirsti, kad sutartį su tavo tėvu pasirašysime rytoj. Gali pasakyti mamai, kad nebesijaudintų.

Sašą užliejo palengvėjimo banga, bet iš karto nuslūgo.

– Dėkoju, bet geriau palauksiu, kol sutartis jau bus pasirašyta.

Nikas pervėrė ją skvarbiu žvilgsniu.

– Negi manimi nepasitiki?

– Žinoma, pasitikiu.

– Tokiu atveju tau trūksta pasitikėjimo savo tėvu.

Saša vos įstengė kvėpuoti.

– Kodėl taip sakai?

Nikas prisimerkė.

– Aš ką tik šį tą supratau. Kaip tik dėl šios tėvo sutarties tu persigalvojai ir sutikai už manęs tekėti, argi ne? Jis ne tik troško sujungti mūsų šeimas. Tavo tėvas norėjo užsitikrinti, kad sutartis bus pasirašyta sklandžiai, todėl privertė tave su manimi susituokti.

Regis, jos galva visiškai ištuštėjo. Sužinojęs, kad duktė pripažino tiesą, tėvas tikriausiai ją užmuštų, bet meluoti Saša tikrai negali.

– Taip, jis iš tiesų labai jaudinosi. Jis galvojo, kad konkurentai gali pasiūlyti žemesnes kainas.

– Todėl užsitikrino pergalę, – ciniškai pridėjo Nikas.

Saša to nuginčyti negalėjo. Vis dėlto ji jautė pareigą ginti tėvą.

– Manau, tai visiškai suprantama – jis baiminosi, kad praras vertingą pasiūlymą.

Niko akys įsisiurbė į Sašą, jo veidas ir vėl pasislėpė po kauke. Vyras turbūt suprato, kad tolesnis pokalbis nuves juos į ten, kur nė vienas netroško atsidurti.

Jis linktelėjo.

– Tu teisi.

Laimei, priėjo maistu nešinas Andželo, Saša meiliai šypsojosi ir išgyrė patiekalus, bet vakaras vis tiek jau buvo apkartintas. Kalbėdamiesi apie savo šeimas jie visada pajunta trintį.

Kurį laiką abu valgė tylėdami.

– Beje, – galiausiai prakalbo Nikas, – pakviečiau kelis žmones vakarienės penktadienio vakarą. Būtų nuostabu, jei galėtum viską suderinti su Irisa.

Staiga Sašai pasidarė šalta.

– Vakarienė vos už poros dienų.

– Žinau, bet jie atvažiavę iš Europos ir laisvą turi tik penktadienio vakarą.

– Vadinasi, čia verslo reikalai?

– Taip.

– Tai tu pageidauji, kad aš viską suruoščiau ir dar būčiau vakaro šeimininkė?

– Žinoma.

Sašai suskaudo širdį: Nikas tikisi, kad dėl vyro reikalų ji pames visus savo darbus. Svarbiausia ne tai, kad ji gerokai po pietų buvo susitarusi susitikti su rangovu, blogiausia, kad situacija labai priminė tėvų santuoką – vos tėvas spragteli pirštais, o mama akimirksniu puola vykdyti.

Aš juk prisiekiau niekada netapti tokia kaip mama.

– Kažkodėl nutilai, – po kelių minučių tylos prakalbino ją Nikas.

– Argi?

Nikas įdėmiai pažvelgė.

– Kas atsitiko?

Saša juo labai nusivylė. Turėjo žinoti, kad negalima vėl priartėti prie Niko. Juk vėl, jau antrą kartą, liks įskaudinta.

– Pakvietei mane į restoraną norėdamas suminkštinti?

Nikas suraukė antakius.

– Ką čia dabar kalbi?

– Iš tiesų stebiuosi, kad bent jau taip stengeisi, – nusišaipė Saša. – Negi baiminaisi, kad pasakysiu ne, Nikai? Ir buvai visiškai teisus. Aš taip ir atsakau: ne.

Niko veidą išvagojo rūsčios raukšlės.

– Kam tu sakai ne?

– Aš atsisakau rengti tavo verslo vakarienę ir vaidinti šeimininkę.

– Bet tu juk mano žmona.

Saša dar labiau pasišiaušė.

– Taip, bet ne vergė, kuriai galėtum įsakinėti ką daryti ir kada.

Nikas atsilošė kėdėje ir tiriamai ją nužvelgė.

– Iš kur tau kyla tokių minčių?

– Man jau bloga: visi nuolat tikisi, kad aš visko atsisakysiu dėl kieno nors užgaidų. Pirmiausia mano tėvai iš manęs tikėjosi, kad dėl jų nuolankiai atsisakysiu laivės, o dabar dar ir tu tikiesi, kad pulsiu įgyvendinti bet kokių tavo planų.

Tiesą sakant, labiausiai Saša krimtosi dėl to, kad Nikui ji tebebuvo visiškas niekas. Nes būtent taip ir yra. Jis nesidomėjo Saša prieš daugelį metų. Ji ir dabar jam visiškai nerūpi.

Niko nedomina Sašos asmenybė.

Jo skruoste sutvinksėjo pulsas.

– Aš visai neketinau žiūrėti į tave taip kaip žiūrėjo tavo tėvas.

Saša tyliai aiktelėjo: akivaizdu, kad Nikas laiko ją tėvo pakalike.

– labai ačiū.

– Žinai, ką norėjau pasakyti.

Sašos širdį sugniaužė skausmas.

– Deja, taip, puikiai žinau.

Jos veidą palietė atsiprašymo kupinos Niko akys.

– Saša, atleisk. Aš nusivesiu juos į kurį nors miesto restoraną. Tu neprivalai eiti kartu.

Saša atsiduso – ji staiga pasijuto kalta, nors ir suvokė neturinti taip jaustis.

– Nikai, jei tu būtum manęs paklausęs, aš tikrai mielai būčiau pasirūpinusi svečiais. Man tiesiog nepatinka, kai tu iš anksto nusprendi, kad aš privalau kažką daryti.

Nikas susimąstęs stebėjo ją iš kitos stalo pusės.

– Tada gal sutiktum būti mano šeimininkė šį penktadienį, Saša? Aš tikrai būčiau labai dėkingas.

Sašos širdis dunkstelėjo išgirdus, kaip nuoširdžiai jis prašo.

– Taip. Džiaugsiuos galėdama padėti.

Ji kaip nors perkels susitikimą su rangovu.

Niko pečiai kiek nusviro, o akys keistai suspindo džiaugsmu.

– O tu tikrai ugninga, kai supyksti. Nebuvau to pastebėjęs, kai augai. Visada būdavai gana drovi.

Drovi ir įsimylėjusi.

Sašos širdis apsivertė kūliais vien tai prisiminus.

– O gal aš paprasčiausiai nenorėjau, kad tada tai pastebėtum, – pamelavo ji.

– O kaip dabar?

Praeities išgyvenimai gniaužė gerklę, todėl Saša atsakė ne iš karto.

– Dabar esu vyresnė. Noriu, kad mane gerbtų.

– Aš visada tave gerbiau, Saša.

– Ne, Nikai, ne visada.

Jis tylėjo ir skvarbiomis akimis tyrinėjo jos veidą.

– Tokiu atveju atsiprašau, jei dėl mano kaltės blogai jauteisi. Aš tikrai taip elgiausi netyčia.

– Žinau.

Tai ir yra svarbiausia. Dar vienas pavyzdys, įrodymas, kad Saša jam tik tuščia vieta.

Andželo sugrįžo įsitikinti, kad maistas jiems patinka, o Saša nudžiugo – pertraukėlė pačiu laiku. Jau ir taip pasakė daugiau nei derėjo. Jei Nikas laiko ją nieko verta, Saša tikrai nesistengs prievarta pakeisti jo nuomonės.

Juk pagaliau ji dar turi savigarbos.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kitą rytą jau gerokai įdienojus Nikas paskambino Sašai ir papasakojo, kad sutartis jau pasirašyta, o kaip tik šiuo metu Aleksas skambina jos tėvui norėdamas pranešti naujienas.

Sašai nepaprastai palengvėjo, ji padėkojo vyrui už pranešimą, o tada ėmė laukti mamos skambučio – juk ji turėtų paskambinti, pasidalyti geromis naujienomis ir ko gero padėkoti už pagalbą. Bet motina nepaskambino.

– Net neabejoju, kad tavo tėvai dabar lengviau atsikvėpė, – sugrįžęs namo pasakė Nikas.

– Ir aš tuo tikra.

Nikas sustingo.

– Nori pasakyti, jie tau nepaskambino?

Sašai gerklėje įstrigo kietas gniužulas.

– Ne, bet turbūt buvo labai užsiėmę.

– Kai reikėjo tavęs paprašyti, kad dėl jų pašnipinėtum, laiko užteko, – suurzgė Nikas.

Saša sunkiai atsiduso.

– Buvo visai ne taip.

Jo skruostas tvinkčiojo.

– Iš tavo pusės – ne, bet jie juk gavo iš tavęs tai, ko tikėjosi. Tėvai tavimi pasinaudojo, Saša.

Jis visiškai teisus ir kažkuris širdies kampelis sušilo suvokus, kad Nikas ja rūpinasi, bet Saša buvo visiškai ištikima savo motinai, todėl nutylėjo.

– Dabar jau užmirškime.

– O ar galėsi?

– Ne.

Bet jei nuolat apie tai galvos, paskęs skausme. Saša visada žinojo, kad savo motinos akyse ji užima tik antrąją vietą po tėvo, bet iki pat šiandien nesuvokė, kaip žemai nusvyra mamos svarstyklių lėkštutė, palyginti ją su tėvu.

Saša apsimetė, kad jokių nuoskaudų nebejaučia.

– Eime, noriu, kad išrinktum spalvų paletę kabinetui. Niekaip negaliu apsispręsti viena.

Nikas abejingai numojo ranka.

– Man tiks bet kokia spalva.

– Ne, Nikai. Tu jame praleidi daug laiko, todėl labai svarbu, kad prisidėtum.

– Ir tu naudosies kabinetu.

– Būtent. Kaip tik todėl atsakymą į šį klausimą turime rasti kartu.

Staiga jo lūpose pražydo gundanti šypsenėlė.

– Tu puikiai sugebi pasiekti savo. Subtiliai, bet labai įspūdingai.

Saša taip pat jam nusišypsojo.

– Visada laikiausi tokios politikos.

Savaitė pralėkė nepastebimai, Saša nespėjo atsitokėti, o jau išaušo penktadienis. Moteris labai jaudinosi, kad reikia būti pietų šeimininke, savaime suprantama, ji padėjo Irisai viską suruošti. Šeimininkauti savo noru visai kas kita, nei prisivertus vykdyti pareigas.

– Atrodai nuostabiai, – pagyrė Nikas.

Ji apsivilko mėlyną suknelę, kuri kaip tik reikiamose vietose prigludo, o šviesius plaukus susuko į puošnų kuodą. Ausyse spindėjo kuklūs deimantiniai auskarai.

Saša patenkinta šypsojosi.

– Ačiū. – Jos akys perbėgo vyro figūra: tamsus kostiumas ir balti marškiniai... Nikas atrodė labai oficialiai. – Tu ir pats labai elegantiškas.

Nikas nusijuokė.

– Elegantiškas, ką?

Saša nusišypsojo ir pastebėjo, kad vyras taisosi pasisukusį kaklaraištį.

– Nagi, leisk, aš tau jį sutvarkysiu.

– O tu nieko prieš?

– Ne, man labai patinka tvarkyti vyrams kaklaraiščius, – pašmaikštavo Saša ir priėjusi ėmė tiesinti mazgą.

Niko šypsenėlė išblėso.

– Ir kelių vyrų kaklaraiščius esi tvarkiusi?

– Gal kokio vieno ar dviejų.

Jis įdėmiai žvelgė į ją iš viršaus, bet paskui pastebėjo, kaip virpa Sašos lūpų kampučiai, ir nusišaipė:

– Manau, kad sumelavai.

– Argi?

– Jau geriau tai būtų tiesa, – atkirto jis apsimestinai piktai.

Sašai blykstelėjo aiški mintis: Nikui labai patinka, kad jis yra vienintelis su ja mylėjęsis vyras.

Nagi, nagi, – mąstė ji. – Ir kas būtų pagalvojęs, kas jis tokių senamadiškų pažiūrų?

– Tu nerimauji dėl šio vakaro? – Jos mintis išblaškė Nikas.

– Taip, labai.

– Bet to neparodai.

– Kaip ir tu.

Nikas kilstelėjo antakį.

– O kas sakė, kad aš nervinuosi?

– Paprastai užsirišti kaklaraištį tau sekdavosi lengviau.

– Ačiū, kad pranešei, – vyptelėjo Nikas.

Saša baigė taisyti mazgą ir paplekšnojo kaklaraištį delnu.

– Na štai, dabar daug geriau.

Jis nusisuko ir pažiūrėjo į veidrodį.

– Tobula.

Taip.

Jis tobulas.

Saša kostelėjo.

– Tai šie pietūs labai svarbūs?

Nikas pasiėmė švarką.

– Ir taip, ir ne. Aleksas dar nebaigė sandorių, kurie padės parduoti Valenčių kvepalus Moteris Prancūzijoje ir Vokietijoje. Man tereikia palaikyti draugiškus ryšius, kol kvepalai bus pristatyti.

Saša suprato, kad tokia užduotis Nikui ganėtinai nauja. Pirmiausia klientus priimdavo Sezaras su Izabele, paskui ši pareiga atiteko Aleksui ir Olivijai, bet dabar atėjo Niko eilė.

Be jokių abejonių, jis buvo labai kvalifikuotas šeimininkas kaip viengungis mergišius, bet šiandien pirmą kartą priima svečius savo namuose kaip vedęs vyras.

Sašą ėmė graužti kaltė, kad iš pradžių atsisakė jam padėti.

– Tu puikiai susitvarkysi, – padrąsino ji ir Nikas pasipūtėliškai nusišypsojo.

– Žinau.

Taip ir buvo.

Nepaprastai puikiai tvarkosi, – rūškanai pagalvojo Saša po kokios valandos stebėdama, kaip Klaudina, gražuolė prancūzo verslininko žmona, flirtuoja su Niku nuo pat tos akimirkos, kai peržengė jų namų slenkstį.

O vokiečių pora tik sėdėjo atsilošę ir šypsojosi kartu su Žaku, kuris visai nekreipė dėmesio į žmonos elgesį.

Saša dar labiau sunerimo, kai pamatė, koks įsimylėjęs atrodo Nikas, o nuostabaus grožio brunetė prancūzė palinkusi prie jo kimiu žemu balsu kažką kalba prancūziškai.

– Ak, Nikolai, tu iš manęs tik šaipaisi, – pasakė ji angliškai su ryškiu akcentu ir gundomai nusijuokė rangydamasi kėdėje.

– Jokiu būdu, – erzino Nikas. – Jei tikrai eisi į madų pristatymą rytoj, būk atsargi – tave gali palaikyti viena iš manekenių.

Klaudina pasipūtė.

– Tada, ko gero, tau teks eiti su manimi ir akylai saugoti. – Ji žvilgterėjo į Sašą. – Juk neprieštarautum, jei rytoj pasiskolinčiau tavo vyrą, Saša?

Toks tiesmukas prašymas užgniaužė Sašai kvapą. O Nikas – tas žaltys – tik sėdėjo ir patenkintas šypsojosi aiškiai mėgaudamasis savimi ir ko gero net tikėdamasis, kad Saša paprieštaraus. Bet greičiau prasmegs skradžiai, nei leisis taip žeminama.

– Atleisk, Klaudina, bet rytoj jo man pačiai reikės, – saldžiai sumurkė Saša ir taip nusišypsojo Nikui, tarsi visa jos egzistencija priklausytų nuo vyro.

– Ak, – Klaudina papūtė lūpas. – Tai gal tada kitą kartą, Nikolai?

– Tai bus pasimatymas.

Saša jautė, kaip kyla apmaudas dėl tokio pažeminimo, jai graužė gerklę, o pažvelgti į kitus prie stalo sėdinčius žmones ji apskritai nedrįso. Pasimatymas su ištekėjusia moterimi? Ar kartais jis nieko neužmiršo? Pavyzdžiui, to, kad dabar ir jis jau vedęs vyras?

Tokios kalbos toli gražu prasilenkia su mandagaus šeimininko pereigomis. O gal jam tiesiog nusispjaut? Gal jis dabar per daug susidomėjęs pergalės siekimu, kad jaudintųsi dėl tikrojo šio susitikimo tikslo? O dar blogiau – gali būti, kad būdamas laisvas mergišius jis kaip tik taip tvarkydavo verslo reikalus.

Sąžiningai pelnė savo reputaciją?

Laimei, vokietė Freda paklausė Sašos, kaip ji planuoja perdažyti namus, ir pokalbis pasisuko apie interjero dizainą. Saša susikaupusi atsakinėjo į klausimus, bet išgirdo, kad Klaudina paprašė Niko parodyti, kur ji galėtų atsigaivinti.

– Nieko tokio, Klaudina, – akimirksniu įsiterpė Saša. – Aš tave palydėsiu.

– Ak, bet... juk tu kalbiesi su Freda.

– Nieko tokio. Aš ir pati norėčiau atsigaivinti.

Moteris vėl patempė lūpą, bet Saša nekreipė dėmesio, lygiai taip pat ji nė nežvilgterėjo į Niką, pro kurį praėjo. Jei vėliau drįs ją barti, Saša jį dar ne taip nustebins.

– Ar tavo vardas prancūziškas? – pasidomėjo Klaudina, joms einant koridoriumi.

Tai buvo pirmas per visą vakarą asmeniškai jai pasakytas sakinys.

– Ne, jis rašomas S-A-Š-A, su Š.

– Taigi tu ne prancūzė?

– Ne.

Klaudina suniurnėjo akivaizdžiai nepatenkinta, kad kažkokia prancūziško kraujo neturinti asmenybė naudojasi taip prancūziškai skambančiu vardu. Tada dėbtelėjo į Sašą iš padilbų.

– Nikolas labai gražus.

Aha, pagaliau pračiulbo apie tai, kas svarbiausia.

Saša tik nusišypsojo.

– Labai.

Ir jis priklauso man, – norėjo pridėti.

– Žakui madų pristatymai nepatinka. – Ji giliai atsiduso. – Kaip gaila, kad Nikolas negali eiti su manimi. Neabejoju, kad jam patiktų.

Saša pravėrė vonios kambario duris.

– Šeima Nikui visada pirmoje vietoje.

Vos uždariusi duris paskui įėjusią moterį Saša suvokė pasakiusi gryniausią tiesą. Jo šeima visada svarbiausia.

Tik ne jo žmona.

***

Nikas apsidžiaugė, kai svečiai pagaliau išėjo. Viskas, ko jis dabar norėjo – eiti į lovą... su Saša.

– Viskas praėjo sklandžiai, – pasidžiaugė, kai užgesinęs beveik visas šviesas apatiniame aukšte įėjo į miegamąjį.

Saša sėdėjo prie tualetinio stalelio, nusisegė papuošalus. Ji atrodė tokia puiki, tokia moteriška – Nikas pirmą kartą iš tikrųjų pasijuto vedęs.

Jausmas malonus.

– Kai kuriems, – abejingai pritarė ji.

Nedraugiškas žmonos tonas išblaškė malonias Niko mintis.

– Ką turi omenyje?

Ji staiga apsisuko ant taburetės ir įsmeigė į jį žalias liepsnojančias akis.

– Atleisk, jei sugadinau tau rytojaus planus, bet man neatrodo padoru, kad eisi į pasimatymą su kita moterimi, kai esi vedęs mane.

Jis nustebęs išpūtė akis, paskui suprunkštė.

– Juk iš tiesų nemanai, kad kalbėjome rimtai? Klaudina paprasčiausiai flirtavo.

Ir, reikia pasakyti, gana švelniai. Jis pažinojo moterų, kurios nesidrovėjo gerokai rimtesnių priemonių.

– Ar kaip tik dėl to ji kone ėmė manęs maldauti, kad leisčiau tau eiti kartu su ja į tą madų pristatymą?

– Kada?

– Kai palydėjau ją į vonios kambarį.

Nikas gūžtelėjo pečiais.

– Ji prancūzė. Jos visada persistengia.

– Tik jau ne su mano vyru.

Niką apstulbino netikėta mintis.

– Tu pavyduliauji!

Gležni Sašos pečiai įsitempė.

– Nebūk juokingas. Tu pažadėjai būti ištikimas ir aš tikiuosi, kad savo pažadą tesėsi – štai ir viskas.

Gerai, vadinasi, ji nepavydi.

Nikas suirzo. Jo žodis visam likusiam pasauliui atrodo pakankamai patikimas. Jo turėtų pakakti ir žmonai.

– Klausyk, aš juk sakiau, kad į santuokos priesaiką žiūriu rimtai, taip ir yra. Jokiu būdu nesulaužysiu ištikimybės tau.

– Aš labai stengiuosi tuo tikėti.

Jis įdėmiai žiūrėjo į jos suspaustas lūpas.

– Ir tu rimtai taip galvoji?

Saša kiek padvejojo, tada prisipažino:

– Taip, rimtai. Visą savo gyvenimą stebėjau, kaip mano tėvas užmezga vieną romaną po kito, o vargšelė mama su tuo taikstosi. Aš ne tokia. Aš tokio elgesio nepakęsiu. Nesileisiu taip žeminama.

Ji kalbėjo nuoširdžiai, ir Niko širdyje kažkas suvirpėjo.

– Tai tu žinojai apie tėvo nuotykius?

– Negi kas nors nežinojo? – gudriai paklausė ji.

– O tavo motina?

– Mes apie tai neužsimename, bet neabejoju, kad numano. – Ji pasitempė. – O aš nesileisiu įstumiama į tokią padėtį.

– Aš to ir neprašau.

Sašos veidas apsiniaukė.

– Taip kalbi dėl pagarbos? – paklausė ji tarsi savęs. – Iš pagarbos kitam asmeniui?

– Aš gerbiu tave.

Ji vėl įsmeigė akis į vyrą.

– Bet juk taip buvo ne visada?

Niko sprando raumenys įsitempė.

Apie tai Saša kažkurią dieną jau buvo užsiminusi, bet tada Nikas jos pastabą praleido pro ausis. Šį kartą taip nepaliks.

– Kodėl taip kalbi? Visada su tavimi elgiausi pagarbiai.

– Jei iš tikrųjų būtum mane gerbęs, nebūtum išvažiavęs su ta mergina po mūsų bučinio.

Išgirdęs tokį paaiškinimą Nikas net susverdėjo.

– Ką čia kalbi? Nori pasakyti, kad tada mūsų bučinys tau ką nors reiškė?

Saša atlaikė jo žvilgsnį ir kilstelėjo dailią nosytę aukštyn.

– Tai buvo pirmasis mano bučinys, Nikai. Taip, jis man buvo svarbus. – Jis giliai atsiduso. – Bet tau nerūpėjo.

Saša labai klydo.

– Tu net nenumanai, kaip man buvo sunku tave palikti, Saša. Bet, po velnių, tau tada buvo vos aštuoniolika. Tau prieš akis buvo visas gyvenimas.

– Kaip ir tau.

– Neneigsiu. Ir man tada buvo tik dvidešimt penkeri. Rimtų santykių neieškojau. Būtų buvę labai nesąžininga – nė vieno iš mūsų atžvilgiu – jei būčiau priėmęs tai, ką siūlei.

– Aš jaučiausi pažeminta, – tyliai prisipažino Saša. – Tuo labiau tada, kai išvažiavai su kita mergina.

Jis kimiai nusikeikė.

– Atleisk, to aš tikrai nenorėjau.

Jis išdūmė velniop su kažkokia mergiote – dabar negali prisiminti net jos vardo – nes Saša buvo sirena... maža raganaitė, kurios veidas ir kūnas staiga taip išgražėjo, kad dėl jos galėtum numirti.

Nikas save gerai pažinojo, jam būtų tekę paimti, kas siūloma, ir eiti toliau.

Jis pažinojo Sašą, todėl nedrįso taip su ja pasielgti.

Ji virpėdama atsiduso.

– Tai ir buvo visų blogiausia – tu nė nenumanei, kokia sugniuždyta jaučiausi.

Niko krūtinėje šoktelėjo širdis. Argi buvo daugiau, negi Saša ne tik išbandė prabudusį moteriškumą?

– Saša, ar tu buvai mane įsimylėjusi?

Kurį laiką jie žiūrėjo vienas kitam į akis.

– Taip, Nikai, buvau. Buvau jauna mergaitė, įsimylėjusi savo svajonių vyrą.

Velnias.

Ar išdrįs paklausti?...

– Ar tu mane vis dar myli, Saša?

Ilgos blakstienos nusileido.

– Tu man patinki, Nikai, bet ne daugiau.

Ir tarsi ši mintis nebūtų verta daugiau komentarų, Saša apsisuko kėdėje ir žiūrėdama į veidrodį ėmė šukuotis plaukus.

Keista, Nikas staiga pasijuto tarsi ištuštėjęs. Ji atsakė net nesuabejojusi. Meilės Sašos dienotvarkėje tikrai nėra.

Nors kažin, ar jis būtų žinojęs, ką daryti, jei žmona būtų pasakiusi, kad jį myli. To savo planuose Nikas nebuvo numatęs. Jam visai patiko juos siejantis švelnumas.

Ir aistra.

To visai pakanka.

Jis priėjo, atsistojo už Sašos ir uždėjęs rankas jai ant pečių žiūrėjo į atspindį veidrodyje.

– Tau gali pasirodyti nuostabiai keista, bet esi vienintelė moteris, kurios dabar trokštu šalia savęs.

Jis sakė tiesą.

Šepetys jos rankoje sustingo.

– Ar... aš?

Saša taip žaviai sumirksėjo, kad jo širdis ėmė pašėlusiai daužytis. Gal ji ir nemyli Niko, bet vis tiek yra nuostabiai graži.

– Taip, – sukuždėjo jis ir patraukęs suknelės iškirptę pabučiavo apnuogintą petį. – Leisk, aš tau parodysiu.

***

Per pusryčius Saša vis dar negalėjo atsigauti nuo vakarykščių Niko klausimų.

Ar tu mane vis dar myli, Saša?

Ne, ji neįsimylėjusi, bet taip tiesiai užklupta vis tiek pasijuto nesmagiai. Apie meilę nelengva kalbėti jokiomis aplinkybėmis, bet pasikalbėjus ji ėmė atrodyti gerokai tikroviškesnė, net įmanoma.

Tai buvo galimybė, kurios Saša nepageidavo.

Tuo metu Irisa atidarė duris į valgomąjį ir įleido Sezarą su Izabele. Nikas nustebęs padėjo servetėlę.

– Tėti, ką čia veiki?

Sezaras atrodė kiek sutrikęs.

– Sūnau, turiu tau blogų naujienų.

Saša ir Nikas įsitempė.

– Kas atsitiko, tėti?

Sezaras atsisėdo ant kėdės, jo veidas buvo baltesnis nei įprasta. O Izabelė apglėbė Niką, tada atsitiesė, bet nepatraukė rankos nuo jo peties tarsi guosdama. Akivaizdu, kad naujienos labai blogos.

– Tavo mama, figlio mio, – Sezaras nutilo. – Praėjusią naktį ji užsnūdo prie automobilio vairo ir rėžėsi į stovintį sunkvežimį.

Saša aiktelėjo.

Nikas sėdėjo lyg akmeninis.

– Ir?

– Ji mirė, Nikai. Žuvo akimirksniu.

Skausmas dėl Niko netekties sugniaužė Sašos širdį, o Izabelė suspaudė jo petį.

Nikas nė nekrustelėjo.

– Ar ji buvo girta?

– To mes nežinome. Gali būti.

Niko lūpos kryptelėjo.

– Labiausiai tikėtina, kad važiavo namo iš kokio vakarėlio.

Sezaras nulenkė galvą.

– Ji gyveno pagal savo standartus, Nikai.

– Nereikia man to aiškinti, tėti, – atkirto Nikas.

Jis pašoko ir nužingsniavo prie durų į vidinį kiemelį. Sustojęs pažvelgė į saulės nušviestą kiemą.

– Guoskimės bent tuo, kad ji nesikankino, mielasis, – kuždėjo Izabelė. – Niekas jai to nebūtų linkėjęs.

Nikas sunkiai atsiduso, bet neatsigręžė.

– Ne, ir aš to nebūčiau norėjęs.

Sekundės lėtai slinko, niekas nekalbėjo – tarsi iš pagarbos mirčiai.

– laidoti ruošiamasi antradienį Melburne, – galų gale prabilo Sezaras.

– Aš nevažiuosiu.

Sezaro lūpos virto plona linija.

– Ji juk buvo tavo motina, sūneli.

– Tikrai? – Nikas atsigręžė ir pažvelgė į juos, atrodė nepalenkiamas.

– Suprantu, kaip jautiesi, bet pasaulyje gyvena skirtingi žmonės. Turime su tuo susitaikyti.

– Tu ir taikykis. – Nikas pakėlė galvą. – Iš tiesų jau susitaikei prieš daugelį metų, argi ne?

Sezaras įsitempė.

– Žinau, tavo motina buvo ne tokia moteris, kokia ją laikiau, kai vedžiau. Bet aš išmokau priimti ją tokią kokia yra.

– Aš labai atsiprašau, bet toks kilniaširdis negaliu būti.

Sezaro akys įsmigo į sūnų.

– Geriausia, kas man liko po šios santuokos esi tu, Nikai.

Sašai užgniaužė gerklę.

Niko skruoste sutrūkčiojo raumuo.

– Emocinis šantažas šį kartą neišdegs, tėti. Į laidotuves nevažiuosiu. Aš jai nieko neskolingas.

Jis ištiesė pečius.

– Džuliana buvo Valenti, nors ir neilgai. Kas nors iš Valenčių šeimos privalo nuvažiuoti į laidotuves.

– Tada važiuok tu.

Sezaras žvilgterėjo į Izabelę ir vėl į sūnų.

– Aš negaliu. Važiuočiau, jei tik galėčiau, bet...

– Gydytojas jam neleis, – paaiškino Izabelė. – Jis jaudinasi, kad tokia kelionė jūsų tėvui būtų per sunki.

Sezaras niekinamai mostelėjo.

– Gydytojas tik per daug apdairus. Jis baiminasi, kad iškelsi jam bylą, jei aš numirsiu.

Izabelė nekantriai atšovė:

– Juk ir pats žinai, kad kalbi netiesą. – Ji pažvelgė į Niką. – Suprasdama, kokią kainą tenka sumokėti, turiu pripažinti, kad ir tu neturėtum būti verčiamas ten važiuoti.

– Ačiū už palaikymą, Izabeliuk, – burbtelėjo Sezaras.

Ji pažiūrėjo į vyrą.

– Man nerūpi, ką tu sakai. Nemanau, kad kas nors privalo važiuoti, jei nenori, Sezarai.

Kažkodėl Saša pagalvojo apie savo tėvą, apie tai, ką būtų jautusi, jei jis būtų palikęs jas su motina prieš daugelį metų. Ar galėtų jam atleisti?

Ko gero ne.

Žinoma, jei tėvas būtų jas palikęs, gal viskas būtų pasisukę į šviesesnę pusę. Gal tada ir motina būtų turėjusi galimybę gyventi oriai.

– Aš nevažiuosiu, tėti.

Ryžtingai suspaudęs lūpas Sezaras atsistojo nuo kėdės.

– Tada važiuoti tenka man. – Jis žvilgterėjo į Izabelę. – Daugiau apie tai nė žodžio, mano brangioji žmona. Aš... – jis staiga perbalo.

– Tėti... – prišoko Nikas, Izabelė tik aiktelėjo ir pagriebė kažkokių tablečių iš Sezaro švarko kišenės.

– Imk, mielasis. Pasikišk jas po liežuviu.

Po kiek laiko Sezaro skruostai vėl atgavo spalvą, ir visi su palengvėjimu atsikvėpė. Jei seniokas tikėjosi padaryti įspūdį, geresnės akimirkos pasirinkti tikrai negalėjo.

Nikas neįskaitomu veidu stovėjo ir žiūrėjo į tėvą.

– Gerai, tėti. Tebūnie tavo viršus. Aš nuvažiuosiu į laidotuves.

Sezarui, atrodo, palengvėjo.

– Ačiū, figlio mio, man tai labai daug reiškia.

– Aš važiuosiu su juo, – pasakė Saša. Norėjo, kad visi suprastų – ji važiuos ten dėl Niko.

Nikas staiga atsigręžė:

– Ne.

– Bet...

– Ne, – nukirto Nikas ir netaręs daugiau nė žodžio išėjo iš kambario.

Sašai suskaudo širdį, bet ji neketino pasiduoti.

– Eik pas jį, mieloji, – patarė Izabelė, – jam tavęs reikia.

Saša linktelėjo: Nikui tikrai reikia paramos, bet ji nebuvo tikra, ar jos.

– Taip ir ketinau daryti, Izabele. Nesijaudink.

Paskui senoji pora išėjo, Saša juos išlydėjo. Nors ji suprato, kodėl Sezaras nori, kad laidotuvėse dalyvautų bent vienas Valenčių šeimos atstovas, bet kaip ir Izabelė galvojo, kad nesąžininga reikalauti, jog važiuotų Nikas. Negi jiems taip būtina, kad kas nors atstovautų šeimai? Argi Sezaras tai moteriai nėra gailiaširdiškesnis, nei ji buvo jam ir jų sūnui?

Bet ne jos reikalas ką nors aiškinti.

Saša pasibeldė į kabineto duris ir įėjo.

– Nikai...

– Ne, Saša.

– Bet...

– Aš važiuosiu vienas.

Ji sustojo kambario viduryje ir pažvelgė į jį, sėdintį kitapus stalo.

– Gal galėtum pirmiausia leisti man pabaigti sakinį, o gal ketini elgtis kaip mano tėvas? – Nikas krūptelėjo. – Nikai, paklausyk. Žinau, kad mudu buvome priversti susituokti ir puikiai suprantu, kad vestuvės įvyko ne iš meilės, bet aš... tu man rūpi. Aš tavo žmona ir tokiais atvejais kaip šis turiu važiuoti su tavimi.

Niko smilkinys nervingai pulsavo.

– Laidojama moteris, kurios tu net nepažinojai, Saša. Tau visai nebūtina ten važiuoti.

– Nors aš ir nepažinojau mirusios moters, bet jos sūnų pažįstu labai gerai. Jis yra man pakankama priežastis vykti į laidotuves.

Niko akys patamsėjo, kambaryje suspengė tyla. Ji tiki kiekvienu pasakytu žodžiu. Kažkas virptelėjo Niko veide ir jis pažvelgė į Sašą.

Galų gale sutiko:

– Daryk kaip nori.

Jos širdis sutvinksėjo su palengvėjimu.

– Dėkoju.

Nikas paėmė telefoną.

– O dabar, jei tu neprieštarauji, turiu pasirūpinti keliais dalykais.

Jis akivaizdžiai nori išgrūsti ją ir iš kambario, ir iš savo jausmų. Vis dėlto Saša dar stabtelėjo.

– Gal norėtum, kad viskuo pasirūpinčiau aš?

– Dėkoju, bet asmeninė sekretorė žino mano reikalavimus.

Saša linktelėjo ir pasisuko link durų. Matyt, jis atidavė viską, ką šiuo metu galėjo duoti.

– Saša.

Ji sustojo ir atsigręžė.

– Ką?

– Ačiū tau, – šiurkščiai ištarė Nikas.

Ji linktelėjo ir išėjusi uždarė duris, bet suabejojo, už ką jis dėkoja: už tai, kad ji nori važiuoti kartu su juo į laidotuves, ar už tai, kad pasisiūlė padėti. Širdis pašoko iš džiaugsmo – Nikas iš tiesų įvertino jos pastangas.

Pagaliau vyras ją pastebėjo.

SEPTINTAS SKYRIUS

Šeimos lėktuvas buvo reikalingas Aleksui Anglijoje, todėl skristi juo į Melburną negalėjo, bet Nikas net apsidžiaugė išsinuomojęs kitą lėktuvą. Bent jau šeimos lėktuve nepaliks niūrių prisiminimų apie laidotuves ir galės jas išmesti iš galvos, vos tik jos pasibaigs. Tik gaila, kad Saša nesutiko pasilikti namuose, – galvojo žiūrėdamas į odiniame krėsle priešais jį įsitaisiusią žmoną, besidairančią pro iliuminatorių. Ji, kaip ir dera, buvo apsirengusi juodais drabužiais ir atrodė elegantiškai ori, bet Nikas vis tiek manė, kad laidotuvės – Sašai netinkama vieta. Jis buvo dėkingas už rūpestį, bet tai ne priežastis skristi kartu. Nikas ir pats gali susitvarkyti. Po velnių, jo motina nėra verta laidotuvėse jokio Valenčių atstovo. Na gerai, tėvas norėjo pasielgti kaip pridera, bet juk jo tėvas visada stengiasi, kad būtų elgiamasi padoriai. Senis tiesiog nenumano, kokią kainą tenka už tai sumokėti.

O mokėti juk teks Nikui.

Kai po geros valandos jie sustojo prie bažnyčios durų, Nikui kažkas užveržė ant skrandžio kietą mazgą. Jis pasitempė ir kaip tik tuo metu išgirdo Sašos aiktelėjimą.

– Nuostabu, – sukuždėjo ji žiūrėdama pro limuzino langą į bažnyčią.

Jis žvilgterėjo, bet iš tiesų šią akimirką nelabai domėjosi pastatu.

– Ak, Nikai, atleisk man, dabar tikrai ne laikas apie tai kalbėti.

– Nieko tokio.

Saša papurtė galvą.

– Ne, pasielgiau labai netaktiškai. Tiesiog kaip tik tokioje bažnyčioje aš visada svajojau susituokti.

Nikas susidomėjo.

– Tikrai?

Saša išraudusi gūžtelėjo pečiais.

– Atleisk. Tiesiog labai nustebau ją pamačiusi.

Lygiai kaip dabar ji netikėtai užklupo Niką.

– Be reikalo atsiprašinėji, – pasakė jis, vairuotojui atidarius automobilio dureles.

Pamatęs prie altoriaus savo motinos karstą Nikas pasijuto keistai. Jis sustojo tarpduryje nepajėgdamas pajudinti kojų. Ji buvo tavo motina, – viduje suklykė kažkoks balsas.

O tada pajuto, kaip Saša palietė jo ranką. Tą akimirksnį jis tikrai buvo dėkingas, kad žmona atskrido su juo.

Mišios buvo trumpos, į jas atėjo gal tik dvidešimt žmonių. Dalyvavo du vyrai – juos Nikas prisiminė kaip motinos sutuoktinius. Ne taip ir daug, juk per gyvenimą ji buvo ištekėjusi penkis kartus ir turėjo būrius meilužių.

Gyveno ant bedugnės krašto.

Išėjus iš bažnyčios pagyvenęs gal šešiasdešimties sulaukęs vyras priėjo prie jo ir paspaudė ranką.

– Nikai, mes labai apsidžiaugėme tave pamatę.

Niko antakiai išsitiesė.

– O kas jūs esate?

– Aš buvau Džulianos vyras.

– Vyras? – Nikas prikando liežuvį ir nepaklausė kelintas.

– Jos paskutinis vyras, – paaiškino vyriškis tarsi perskaitęs Niko mintis. – Beje, mano vardas Tedas.

Tedas pažvelgė į Sašą.

– O čia, ko gero, tavo jaunoji žmonelė? – Vyro klausimas pribloškė Niką, bet Tedas tuojau paaiškino: – Džuliana apie tavo vestuves perskaitė laikraščiuose.

Nikas suirzo. Jis susimąstė, kiek laiko būtų prireikę, kol motina sugalvos, kaip tokiomis žiniomis pasinaudoti.

– Ar ilgai judu buvote susituokę, Tedai?

– Penkerius metus, – atsakė Tedas, jis nė nemirktelėjo. – Ji pasikeitė, Nikai.

– Tikrai? Negi tą vakarą, kai žuvo, prie automobilio vairo ji sėdo ne girta?

– Ne, ji buvo blaiva, – ryžtingai paneigė Tedas. – Dirbo senelių namuose naktinėje pamainoje. Prie vairo užsnūdo, nes buvo pervargusi.

– Mano motina gyvenime nėra dirbusi. Taškas. Ir jau tikrai nėra pakrutinusi nė piršto norėdama kam nors padėti.

Tedas atrodė nusiminęs.

– Juk sakiau – ji pasikeitė. Patikėk manimi, tavo motina tikrai tapo kitokia.

Nikas susivaldė. Niekas jo neįtikins, kad tai tiesa.

– Koks skirtumas, tikėsiu aš jūsų žodžiais ar ne, dabar jau viskas baigta.

Senasis vyriškis tankiai sumirksėjo, tada įkišo ranką į kišenę ir ištraukė voką.

– Manau, turėtum jį paimti.

Nikas voko neėmė.

– Kas čia?

– Laiškas. Tau. Motina norėjo jį tau išsiųsti, bet vis atidėliojo, laukė, kol būsi tam pasiruošęs.

Nikas vis tiek jo neėmė.

– Aš jo nenoriu. Per vėlu.

Tedas vis dar laikė ištiesęs laišką, bet jo ranka pastebimai suvirpėjo.

– Tau nieko blogo neatsitiks, jeigu perskaitysi.

Nikas ryžtingai žvelgė į vyrą.

– Ar buvai geras mano motinai, Tedai?

Tedo akys sudrėko, jis išsitiesė.

– Taip, buvau jai geras.

– Tada paimsiu laišką, kad neįskaudinčiau tavęs. – Nikas paėmė laišką – jis suprato, kaip Tedas jaudinasi. Jis net negali prižadėti, kad kada nors laišką perskaitys. – Labai užjaučiu dėl netekties, Tedai.

– Ir aš tave užjaučiu, sūnau.

Nurijęs gerklėje įstrigusį gniužulą Nikas suėmė už alkūnės Sašą ir nusivedė ją į limuziną. Tedas be reikalo reiškia jam užuojautą netekus motinos. Negali prarasti to, ko niekada neturėjai.

***

Tą vakarą po vakarienės Saša visai nenustebo, kai Nikas pareiškė norįs šiek tiek padirbėti kabinete antrame aukšte. Jis jau kalbėjosi apie laidotuves su tėvu, vėliau iš Londono skambino susirūpinęs Aleksas. Saša žinojo, kad vyras nusiminęs, jam reikia laiko, reikia pabūti vienam ir pagalvoti apie dienos įvykius. Ji suprato, kaip Nikui sunku susitaikyti su tuo, ką apie motiną papasakojo Tedas, kaip sunku suderinti naująjį jos įvaizdį su tuo, kokią motiną jis pažinojo. Saša galėjo tik įsivaizduoti, kokia gausybė sunkių minčių dabar sukasi Niko galvoje.

Žinoma, ir jai nederėjo aikčioti prie bažnyčios durų Nikui girdint – tarsi juodu būtų atvažiavę į kokias linksmas vestuves, o ne gedulingas laidotuves. O ji vis dėlto nesusilaikė. Vos pamačiusi bažnyčią Saša ją įsimylėjo – tarsi paveiksliuką iš knygelės.

Tobulas paveikslėlis tobuloms vestuvėms, apie kokias ji visada svajojo.

Saša atsiduso ir nuvijusi ilgesingas mintis sėdo padirbėti prie savo eskizų. Šį kartą laikas slinko lėtai. Ji troško nueiti pasižiūrėti, kaip laikosi Nikas.

Kelias valandas ji tramdė nerimą, bet devintą nebegalėjo ilgiau laukti. Ji užlipo laiptais ir pabeldusi į kabineto duris jas pravėrė – Niko niekur nebuvo matyti.

Tada Saša pamatė jo motinos laišką, jis atplėštas gulėjo ant stalo. Jos širdis ėmė lėkti šuoliais.

Nuskubėjusi prie lango pamatė, kad Niko automobilis tebestovi ant įvažiavimo. Paskui moteris patikrino jųdviejų miegamąjį, bet ir ten vyro nerado. Jau ketino leistis jo ieškoti į pirmąjį aukštą, bet pastebėjo, kad praviros paskutinės durys pačiame laiptų aikštelės kampe. Senojo Niko miegamojo durys.

Saša surado jį sėdintį tamsoje ant lovos krašto, iš koridoriaus sklindanti šviesa apšvietė tik patį kambario vidurį – ji matė, kad Nikas sėdi pasirėmęs alkūnėmis į kelius ir žiūri į grindis priešais save.

– Nikai... – sunerimusi sušnabždėjo ji – širdis veržte veržėsi prie jo, bet Saša bijojo sutrikdyti asmeniškus vyro išgyvenimus.

Nikas pakėlė galvą.

– Saša.

– Kaip jautiesi?

Patylėjęs Nikas atsakė:

– Gerai.

Saša žengė kelis žingsnius į kambarį.

– Ieškojau tavęs kabinete. Hm... mačiau ant stalo atplėštą tavo mamos laišką ir susirūpinau dėl tavęs.

– Ar skaitei jį?

– Ne! Aš taip niekada nesielgiu.

Nikas šyptelėjo.

– Tai ne kaltinimas. Tik pamaniau, kad tu galbūt jį perskaitei norėdama sužinoti, ar aš nusiminiau dėl jo.

– O kaip buvo iš tiesų? Ar jis tave nuliūdino?

– Ir taip, ir ne. – Nikas trūksmingai atsiduso. – Ne, todėl, kad mano motina nuoširdžiai gailėjosi dėl to, ką padarė. Taip, nes jau per vėlu pasakyti, kad aš jai atleidžiu.

Apstulbusi iš nuostabos Saša atsisėdo ant vienos iš brokatu aptrauktų kėdžių.

– Tu jai atleidai?

Nikas linktelėjo.

– Mano motina niekada nebuvo iš tų žmonių, kurie atsiprašinėja. Supranti, pirmiausia ji niekada iš tikrųjų nesuprato, kad reikia atsiprašyti. – Nikas šyptelėjo puse lūpų. – Sakyčiau, kad šukės atsiduoda tuo, kuo buvo įmirkęs puodas, bet Džulianai atsitiko kai kas, kas ją giliai sukrėtė.

– Kas jai nutiko?

– Ji pamilo. Pirmą kartą per visą savo gyvenimą. Tedą. – Nikas trumpam nutilo. – Ir dar ji susirgo vėžiu.

Saša nusiminė dėl vargšės moters.

– Vėžiu?

– Taip, ji ligą įveikė, bet vėžys privertė motiną pažvelgti atgal, apmąstyti savo gyvenimą – ji pamatė, kiek skausmo yra sukėlusi. Patikėk manimi, ta moteris, kurią pažinojau, kai buvo jaunesnė, jokiu būdu nebūtų parašiusi tokio laiško. Niekada.

Saša žinojo, kad Nikas tikrai nesileistų apkvailinamas veidmainiškos atgailos.

– Džiaugiuosi, kad ji pasikeitė į geresnę pusę.

– Ir aš. – Jis surakė antakius. – Manau, šį kartą tėvas buvo teisus, o aš klydau. Jei tėtis nebūtų privertęs manęs nuvažiuoti, aš, labai tikėtina, būčiau gavęs laišką paštu ir net neskaitęs. Neabejoju, kad nebūčiau linkęs jai taip staiga atleisti, bet šiandien susitikęs Tedą įsitikinau, kad jis kalba nuoširdžiai. Ir laiškas parašytas iš širdies.

– Tedas man patiko.

– Ir man. Jis daug geresnis, nei visi anksčiau motinos turėti vyrai. O jų buvo penki, – patikslino Nikas, Sašai nespėjus paklausti. – Ir visi, išskyrus Tedą, bėgiojo paskui mano motiną dėl pinigų, kuriuos ji sugebėdavo išpešti iš mano tėvo.

Moteris suraukė kaktą.

– Negi tavo tėvas, vos jai pareikalavus, ištiesdavo pluoštą banknotų?

Jis papurtė galvą.

– Ne, buvo ne visai taip. Nuo tada, kai man suėjo septyneri, ji porą kartų per metus vis čia pasisukiodavo, kol man sukako dvylika. Vis reikalaudavo, kad pagyvenčiau su ja ir dar vienu jos sutuoktiniu kelias dienas, kol jie būsią mieste. – Nikas kreivai nusišypsojo. – Savaime suprantama, paskui pareikalaudavo kompensuoti išlaidas ir tuojau prašvilpdavo pinigus lenktynėse.

Saša klausėsi, o nerimas vis augo. Ji ėmė suprasti, kodėl Nikas taip stipriai neapkentė savo motinos.

– Mano tėtis nenorėjo drausti man su ja matytis, bet visada paklausdavo, ar aš noriu važiuoti pas mamą. Manydamas, kad ir tėvas to nori, aš važiuodavau. – Nikas gūžtelėjo pečiais. – Taip niekada ir nepasakiau jam tiesos.

Saša kilstelėjo antakius.

– O tavo tėvas pats nesuprato? Tiesiog atiduodavo tave moteriai, kuri nieko negerbė, ir pats nejautė jokios atsakomybės?

– Jis manė, kad elgiasi teisingai. Be to, jau po daugelio metų prisipažino, kad, kol būdavau išvažiavęs, kas nors akylai mane stebėdavo. Tėvas tikėjo, kad aš puikiai leidžiu laiką su mama. Ji nutrenkdavo mane savo tėvams, ir abu leisdavosi per lenktynes, o tėvas galvojo, kad man bus naudinga susipažinti su savo seneliais. Net ir labai stengdamiesi jie negalėjo manimi domėtis dar mažiau.

Ak, vargšelis Nikas.

– O ką darydavai, būdamas su jais?

– Sėdėdavau ir spoksodavai į televizorių. Jausdavausi labai nelaimingas ir negalėdavau sulaukti, kada galėsiu važiuoti namo. – Jis virpėdamas atsiduso. – Viešnagė trukdavo tik kelias dienas, bet man atrodydavo, kad visą amžinybę.

– O šalia nuolat tūnodavo baimė, kad į namus niekada nebegrįši, – beveik pati sau kalbėjo Saša.

Jo skruoste virptelėjo raumuo.

Saša apimta siaubo pažvelgė į Niką.

– O Dieve. Tai štai kodėl tu neleidai man perdažyti šio miegamojo. Kai sugrįždavai namo, čia būdavo tavo prieglobstis?

Jis staigiai linktelėjo galva.

– Taip. Čia jausdavausi saugus. Ir iki šiol jaučiuosi. Mėgdavau įsivaizduoti, kad čia jie manęs nepasieks.

Sašai suspaudė širdį.

– Ak, Nikai. Man taip gaila, kad tau teko visa tai iškęsti.

– Et, nebuvo taip jau blogai. – Nikas pralinksmėjo.

– O taip, buvo.

Nikas tikriausiai pasijuto nepatogiai.

– Gerai, tos dienos tikrai buvo blogos, bet aš visada galėdavau grįžti namo – tai visų svarbiausia.

Saša žiūrėjo į Niką ir kažkas jos krūtinėje suskilo: ji puikiai jį įsivaizdavo – mažą berniuką arba vos prastypusį paauglį, – kuris po drąsos kauke slėpdavo didžiulę baimę ir išvažiuodavo su motina bei paskutiniuoju jos vyru jaudindamasis, ar galės kada sugrįžti pas tuos, kurie jį iš tikrųjų myli.

Noras jį apkabinti buvo neįveikiamas, Saša atsistojo, priėjo ir atsistojusi jam tarp kojų priglaudė vyro galvą sau prie krūtinės – norėjo jį paguosti. Nikas nesipriešino, todėl juodu ilgai taip ir rymojo.

Tik netikėtai Saša šiąnakt panoro daugiau. Troško parodyti Nikui, kad čia – jų namai, o ji – Niko žmona, kad jam daugiau nebereikia bijoti kada nors būti paliktam.

Ji kilstelėjo vyro galvą.

– Leisk man tave pamylėti, Nikai.

Jo akys suliepsnojo aistra.

– Taip, Saša, – atsiliepė jis žemu, kimiu balsu. – Man labai reikia, kad šiąnakt mane mylėtum.

Mylėti jį?

O Dieve, – dingtelėjo Sašai, ji palenkė galvą ir ėmė dėlioti bučinukus jam ant skruosto, kol pasiekė lūpas.

Aš jį jau myliu.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Kitą rytą Saša pajuto Niko lūpas – jis švelniai pabučiavo atsisveikindamas, – bet nepramerkė akių, kol išgirdo, kad jis uždaro kambario duris. Tik tada ji atsargiai atsimerkė naujam rytui ir naujai pradžiai – tokiai, kuri pareikalaus iš jos nemažai jėgų.

Saša jį myli.

Ji greičiausiai būtų tai pastebėjusi anksčiau, jei ne visi tie priverstinių vedybų sukelti dūmai ir užtvaros. Pakako tokiam uždaram vyrui kaip Nikas pasidalyti savo skausminga patirtimi, kad rūkas išsisklaidytų ir ji pamatytų, kas iš tikrųjų slypi jos širdyje.

Saša niekada nesiliaus jo mylėjusi.

Ji paprasčiausiai įtikinėjo save, kad nieko jam nejaučia, nes buvo per daug skaudu pripažinti, kad myli vyrą, kuris niekada jos nemylės. Jis negali. Jis ne toks žmogus, kuris dalį savęs atiduoda meilei. Moteris žinojo, kad net dabar Nikas jos nemyli. Saša jam patinka, ji žinojo, kad kiekvieną dieną Nikas žavisi ja vis labiau, bet Saša jokiu būdu negali prisipažinti jį mylinti.

Nikas to nenorėtų žinoti.

O šį kartą likti jo atstumtai būtų gerokai sunkiau nei tada. Dabar jie jau suaugę, todėl ir jausmai gilesni, ir trunka jie ilgiau. Atvirai prisipažinusi jam meilę Saša sugriautų bet kokias viltis, kad jųdviejų santuoka bus laiminga.

Jų šeimos pamatas dabar yra draugystė.

Ne meilė.

Ne, Saša turi būti laiminga tenkindamasi tuo, ką turi.

Kita alternatyva – skyrybos arba pojūtis, kad Nikas šalia jos jaučiasi nejaukiai – per daug skausminga.

Geriausia bus tylėti.

Žinoma, visi pokalbiai su savimi prarado prasmę, kai Nikas sugrįžęs namo tą vakarą ją pabučiavo, paskui lipdamas ant kas antros pakopos užbėgo laiptais išsimaudyti ir persirengti – Sašos širdis suvirpėjo, nes ji šį tą suprato.

Šį rytą jo atsisveikinimo bučinys išeinant į darbą buvo pirmasis, kai Nikas pabučiavo atsisveikindamas.

O dabar šis...

Reikalai tikrai krypsta į gerąją pusę. Gal kada nors...

Ne, Saša nedrįsta tikėtis.

– Beje, – per vakarienę pasakė Nikas, – labai džiaugčiausi, jei perdažytum mano senąjį miegamąjį.

Saša sumirksėjo.

– Tikrai?

– Taip. Pakeisk jį iš pagrindų, paversk atsarginiu miegamuoju. Daryk ten ką tik panorėjusi. Tu čia specialistė. Man jo nebereikia.

Sašos širdis švelniai suspurdėjo.

– Tikrai nebereikia?

Nikas atrodė gerokai ramesnis.

– Saša, aš manau, kad mums pats laikas pasilinksminti. Ar norėtum šeštadienio vakarą eiti į pobūvį? Mano draugai švenčia penktąsias vedybų metines.

Sašai patiko, kad Nikas jos klausia, o ne paprasčiausiai tikisi, kad žmona eis. Dar svarbiau, kad jis iš tikrųjų nori būti su ja.

– Mielai eisiu su tavimi į pobūvį.

Nikas plačiai nusišypsojo.

– Gerai.

Niko šypsena įsuko Sašos jausmų verpetą ir visą savaitę ji skraidė kaip ant sparnų, ypač dėl to, kad jis ir toliau kasdien bučiuodavo ją atsisveikindamas ir sugrįžęs namo. Atrodė, kad dabar Nikas jau laiko Sašą tikra žmona.

***

Pobūvyje buvo apie penkiasdešimt žmonių, jis vyko prašmatniuose rūmuose, iš kurių atsivėrė nuostabus vaizdas į Paramatos upę. Niko draugai – Fiona ir Boidas – buvo šilti ir draugiški žmonės.

– Labai apgailestaujame, kad praleidome jūsų vestuves, – atsiprašė Fiona. – Tuo metu buvome užsienyje, bet sugrįžę sužinojome nuostabią naujieną.

– Naujieną? – Boidas vos tramdė juoką. – Aš buvau smarkiai sukrėstas, kai Nikas pasakė, kad vedė. Kas galėjo pagalvoti, kad šitas plevėsa iš viso kada nors ves, ką jau kalbėti apie tokį greitį? – Žmona kumštelėjo alkūne jam į šoną. – Norėjau pasakyti... na, jūs žinote, ką norėjau pasakyti.

– O taip, Boidai, mes tikrai žinome, ką tu turėjai galvoje, – paerzino jį Nikas ir daugiau apie tai nekalbėjo.

Saša buvo dėkinga, kad Nikas nepapasakojo jiems tiesos. Per vestuves ji nesirūpino, nors ir visi žinotų jų vedybų priežastį, bet dabar tai garbės reikalas.

Ir meilės.

Kitą valandą Nikas jos nepaleido, nepaliko nė minutėlei, jie įsimaišė į būrelį draugų. Visi juokėsi iš kažkurios moters pokšto, kai pro būrį prasispraudė tarsi iš žemės išdygusi gražuolė blondinė.

– Mielasis! – suklykė ji, apsivijo rankomis Niko kaklą ir stipriai jį apkabino. Ji atsilošė ir pabučiavo jį tiesiai į lūpas, tada pasakė: – Mielasis, aš sugrįžau. Argi tu nesidžiaugi mane matydamas?

Įsivyravo mirtina tyla.

Saša sunkiai nurijo skausmą, pažiūrėjo į gražiąją šviesiaplaukę, paskui – į Niką, pamatė, koks jis sukrėstas – net kauke ne iš karto pavyko prisidengti. Jis žaibiškai išsilaisvino iš moters rankų ir apglėbęs per liemenį Sašą pasakė:

– Brenda, noriu tave supažindinti su savo žmona.

Blondinė aiktelėjo, jos akys nepatikliai šokinėjo nuo Sašos prie Niko.

– Tavo žmona?

– Kaip tik taip ir pasakiau.

Gražuolė susiraukė.

– Ak, Nikai, kaip tu galėjai?! – sušuko ji, apsisuko ant kulno ir nuskubėjo į vidinį kiemą.

Svečiai tebetylėjo.

Nikas tvirtai suspaudė lūpas ir atsisuko į Sašą.

– Verčiau nueisiu, išsiaiškinsiu.

Saša linktelėjo. Taip elgtis teisinga, tai vienintelis padorus elgesio būdas, bet kodėl tada ji taip sunerimusi? Nikas nuėjo, o nejauki tyla tebetvyrojo.

Fiona ėmėsi iniciatyvos.

– Kartais taip atsitinka, – užjaučiamai pasakė Sašai ir patapšnojo per ranką.

Saša kostelėjo.

– Taip, pasitaiko.

Paskui vienas iš vyrų pradėjo kalbėti apie kažką kita, pokalbis prasidėjo iš naujo, tik kažkoks nesklandus. Visi, be jokių abejonių, svarstė, kas dedasi kiemelyje, bet labiausiai nerimavo Saša.

Ji laikė aukštai iškėlusi galvą ir tyčia jos nenuleido, bet širdyje tokia užtikrinta nebuvo. Kas toji Brenda ir kiek jie su Niku buvo svarbūs vienas kitam?

Atrodo, praėjo visa amžinybė, kol jis sugrįžo. Tvirtai sukandęs dantis jis priėjo ir vėl apkabino Sašą per liemenį, priglaudė arčiau.

– Na štai, sugrįžau ten, kur man ir vieta.

Saša suprato, kad vyras bando ją paguosti, bet jų santykiai buvo tokie, kad ji niekada negalėjo žinoti, iš kurios pusės papūs vėjas. Gali būti, kad Nikas taip kalba tik norėdamas pasirodyti.

Saša krūptelėjo. Kas jai dabar darosi? Viskas taip ir yra – tik dėl pasirodymo.

Staiga tarpduryje pasirodė Brenda, jos nuostabiu veidu sruvo ašaros, ji garsiai sukūkčiojo ir nubėgo per kambarį prie paradinių durų. Visų akys įsmigo į ją, paskui visų žvilgsniai, rodos, pasisuko į Sašą su Niku.

Ji troško prasmegti skradžiai žemę.

– Pašokime, – sušvokštė Nikas, paėmė jos taurę ir padavė Boidui. Tada nusivedė Sašą į aikštelę, parengtą šokiams.

Nikas apkabino žmoną.

– Nieko neklausinėk.

– Nikai, aš...

– Vėliau. Dabar aš noriu pašokti su savo žmona.

Saša tylėjo, bet žiūrėdama į jo piktas mėlynas akis nesiliovė galvojusi, ar buvo kokia nors priežastis Nikui pavadinti ją savo žmona.

Ar norėjo priminti Sašai, kad jis vedė ją?

O gal priminti tai sau pačiam?

Laimei, kol juodu baigė šokti, Brendos sukeltas sambrūzdis jau buvo nuslūgęs. Visi vėl ėmė linksmintis, ir Saša džiaugėsi, kad kai kurios moterys buvo jai nepaprastai malonios.

Ji tik vylėsi, kad taip jos elgiasi ne iš gailesčio. To ji neištvertų. Tik ne tada, kai daugelį metų matė tokią daugybę žmonių, besigailinčių jos motinos.

Po nemaloniųjų įvykių jie liko pobūvyje dar valandą, Saša suprato, kad labiausiai – dėl savigarbos. Vis dėlto įsėdusi į automobilį ji nebepajėgė tvardytis. Ji privalo sužinoti.

– Ar tu ją myli?

Niko ranka sustingo ant automobilio raktelių.

– Žinoma, ne.

– Ji myli tave.

Nikas suspaudė lūpas ir nuleido ranką.

– Mano mylinti. Ji išsikapstys.

Visai kaip pati Saša išsilaižė žaizdas prieš daugelį metų?

Visai kaip ji turės kentėti dėl meilės jam dabar?

– Tu tikras kietaširdis, Nikai.

– O ką norėtum, kad pasakyčiau, Saša? Dabar esu vedęs vyras. Negaliu jai padėti.

Skausmas suspaudė Sašos širdį.

– O ar padėtum, jei nebūtum vedęs?

Nikas griežtai žvilgterėjo į žmoną.

– Ne.

Negi jis tik tiek nori pasakyti?

– Klausyk, ji išlėkė į užjūrį ir ten ištekėjo už kito, o dabar, praėjus pusei metų, atsikratė tos santuokos ir apsimeta vis dar norinti manęs. Jokiu būdu.

Saša sunkiai nurijo kartėlį. Negi jis nemato to, kas kišama jam tiesiai po nosimi?

– O gal ji iš tikrųjų tave myli?

Jis šiurkščiai suurzgė.

– Na žinoma. Brenda išėjo per svetainę puikiai suprasdama, kad visi jos gailėsis. Ar nemanai, kad žmogus, kuriam iš tikrųjų sudaužyta širdis, būtų tyliai pasišalinęs pro užpakalines duris ir išvengęs skvarbių žvilgsnių? Ar toks elgesys tau panašus į meilę?

Sašai kiek palengvėjo.

– Ne, ko gero nelabai.

– Tai aš nutraukiau mudviejų santykius. Brenda tebuvo trumpalaikis romanas. Niekada nebūčiau jos vedęs.

– Niekada?

– Ne, niekada. – Nikas uždėjo delną jai ant rankos. – Džiaugiuosi, kad vedžiau tave.

Nekreipdama dėmesio į jaukiai šiltą Niko ranką Saša paklausė:

– Kodėl?

Nikas sumirksėjo.

– Kodėl?

– Kaip tik to ir klausiau.

Nikas užsisklendė ir neįskaitomu veidu nusisukęs įkišo raktelį į užvedimo spynelę.

– Priežasčių gausybė.

Taip, tik tarp jų nėra meilės.

Nikas dirstelėjo į Sašą.

– Saša, aš neleisiu jai prie tavęs prasibrauti. Brenda yra mano praeities dalis, ir to pakeisti negaliu. Bet neįleisk jos į mūsų ateitį, gerai?

Jis visiškai teisus.

– Gerai.

Nikas kurį laiką nejudėjo įsmeigęs akis į Sašą tarsi norėdamas įtikinti, tada įjungė variklį ir nuvažiavo namo.

***

– Ar tikrai nenori važiuoti su manimi į tėvų namus?

Saša padėjo šepetį ant tualetinio staliuko ir pakėlė akis į Niką.

– Ne, aš tik painiosiuos po kojomis.

Aleksas sugrįžo iš Londono, todėl visi Valenčių vyrai renkasi pasikalbėti Sezaro apartamentuose. Izabelė susitarusi vėlyvų sekmadienio pusryčių su drauge, todėl Sašai nėra jokios prasmės važiuoti su Niku – ji tik sėdės ir klausysis vyrų kalbų apie verslą.

– Tu tikrai nesipainiosi, – kimiai pasakė Nikas.

Ją užliejo švelnumas, bet Saša stengėsi to neparodyti. Moteris patikėjo tuo, ką jis pasakė apie Brendą, ir apie tai daugiau nebegalvojo. Dabar ji tiesiog norėjo gyventi toliau.

Su Niku.

– Ne, aš ir čia turiu daug ką nuveikti.

Nikas pasilenkė jos pabučiuoti, bet stabtelėjo prie pat žmonos lūpų.

– Tai tu nebesijaudini dėl Brendos?

– Ne.

Saša sakė tiesą.

Nikas ją pabučiavo. Bučinys buvo lėtas ir ilgas – jis turėjo dar kartą ją nuraminti.

Ir Saša jautėsi rami.

Iki pat skambučio po kokios valandos. Moteriškas balsas paprašė pasikalbėti su Niku.

– Šiuo metu jo nėra namuose, – atsakė Saša, pirštai tvirtai suspaudė telefono ragelį. – Ar norėtumėte palikti jam žinutę?

– Pasakykite jam, kad skambino Brenda, – moteris tyčia patylėjo – siekė padaryti įspūdį. – Aš tik norėjau atsakyti į jo skambutį.

Saša sukaupė visą šaltakraujiškumą:

– Jo skambutį?

– Nikas man neseniai skambino ir paprašė, kad jam perskambinčiau. Čia juk senasis jo tėvų numeris, tiesa?

Iš jos žodžių Saša suprato, kad Brenda puikiai žino Niko tėvų numerį.

Ji pasitempė.

– Taip, čia buvę Sezaro ir Izabelės namai. Dabar jie priklauso man ir Nikui. Perduosiu jam, kad skambinote.

Sašos rankos drebėjo, ji padėjo telefono ragelį ir akimirką tyliai mėgavosi pergale.

Tada ją pribloškė kita mintis: Nikas skambino Brendai.

Norėjo susitikti?

O gal pareikalavo palikti jį ramybėje?

Vis dėlto Sašos dvejonės ėmė želti kaip piktžolės darže. Ji bandė mintyse jas iškapoti ir pačių šaknų, bet jos buvo per giliai.

Nikas jai meluoja?

Saša tikėjo, kad jis Brendos nemyli, bet negi apsikvailino būdama tokia patikli?

O gal ji tik norėjo juo tikėti, nes myli Niką? Gal apakusi iš meilės nebemato jo nuodėmių? Tapo neatspari Niko melui?

Ne, ji nenori tikėti nė viena iš šių spėlionių, bet toks scenarijus moteriai iki skausmo pažįstamas. Prisiminimai apie tėvų santuoką visada tūno jos minčių šešėliuose. Jos tėvas visada gražiai čiulba norėdamas įtikinti motiną, kad iki vėlumos dirbo, nors tuo tarpu paprasčiausiai linksminosi su naujausia savo drauguže. O motina jo argumentais visada patiki.

Saša neabejojo, kad mama tiki juo ne visada, bet vis tiek jam viską atleidžia. Argi jai su Niku gresia tokia pat lemtis?

Negi ji tokia pat kaip jos motina?

O Nikas? Negi jis panašesnis į Sašos tėvą, negu ji norėtų pripažinti?

Staiga ji panoro aplankyti savo tėvus. Galbūt paprasčiausiai pabuvusi su jais įsitikins, kad kvailai galvojo.

Po valandos jos motina pravėrė duris ir iš nuostabos išplėtė akis.

– Mieloji, ką tu čia veiki? – paklausė ji bučiuodama dukterį. – O kur Nikas?

– Jis turėjo darbo reikalais nuvažiuoti pas Sezarą, – paaiškino Saša žengdama per slenkstį.

– Vaje! Ir tavo tėvo nėra namuose. Jis išvažiavo į biurą sutvarkyti kažkokių nesklandumų. Net ir sekmadienį!

Saša nusigręžė norėdama paslėpti veidą, kad motina neįžiūrėtų įtarimų, kirbančių dukters akyse. Ar čia tik pretekstas? Ar tėvas vėl išėjo su dar viena meiluže?

– Kad ir kaip ten būtų, – prakalbo Salė, – šiandien čia tik mes, mergaitės. Galime pasimėgauti kavute.

– Būtų labai malonu, mamyte, – pritarė jai Saša jau gailėdamasi, kad atvažiavo.

Užuot suabejojusi savo įtarimais apie Niką, ji tik dar labiau įsitikino, kad niekada nesutiks būti tokia kaip jos motina ir taip naiviai netikės savo vyro melagystėmis.

O jei ji negali pasitikėti Niku, kaip gali toliau su juo gyventi?

Jos su mama gėrė kavą vidiniame kieme, kai suskambėjo Sašos mobilusis telefonas. Skambino vienas iš rangovų, vadovaujančių dvaro remontui.

– Lukterėkite, tuojau pasiimsiu popieriaus ir pieštuką, – pasakė Saša dairydamasi aplinkui rankinės, bet prisiminė palikusi ją virtuvėje ant stalo.

Salė mostelėjo jai eiti į kabinetą.

Saša linktelėjo ir įėjusi pro dvivėres duris nuskubėjo prie tėvo stalo. Kol baigė kalbėtis, suprato, kad šis rangovas kelia daugiau rūpesčių, nei yra vertas. Ji atsiduso ir pasisukusi išeiti atsitrenkė į knygų spintą, todėl didžiulė vaza nukrito ant kilimo ir sudužo.

– O ne, – sumurmėjo ji ir atsitūpusi ėmė rinkti šukes.

Saša vylėsi, kad vaza nėra vienetinė, o tada pastebėjo, kad inde buvo įkištas ryšulėlis susuktų popierių, kurie dabar išsibarstė. Saša paėmė dokumentus. Tėvui tikrai nepatiktų rasti savo daiktus išmėtytus aplinkui, bet, iš kitos pusės, kam jis kišo dokumentus į vazą tarsi...

Saša pašiurpo apimta blogos nuojautos, kai, prasiskleidus lapams, akys užkliuvo už Valenčių pavardės. Ji neketino smalsauti, bet lapo viršuje pieštuku buvo užrašyta: tikrieji skaičiai.

Tada po juo ji pastebėjo dar vieną popieriaus lapą, atrodantį kaip pirmojo kopija, tik skaičiai buvo kitokie.

Saša sumirksėjo ir perskaitė juos. Negi akys jos tikrai neapgauna?

Moteris sunkiai nustūmė gerklėje įstrigusį gniužulą. O Dieve. Tėvui neužteko, kad ji sutiko ištekėti už Niko. Porteris suklastojo skaičius ir visu šimtu tūkstančių dolerių užkėlė kitų konkurentų kainas.

Nieko nuostabaus, kad dokumentai taip saugiai paslėpti. O Dieve, ar Nikas žino? Ar kaip tik dėl to jie prieš kelias savaites vis atidėliojo sandorio pasirašymą? Saša papurtė galvą. Ne, jei Nikas būtų žinojęs, jis būtų ko nors ėmęsis.

Na, žinoma.

– Ką tu veiki su šitais? – staiga griežtai paklausė jos motina.

Saša pakėlė galvą, jos baimė tik dar labiau išaugo.

– Tu žinojai?

Salė prišoko ir pagriebusi prispaudė dokumentus prie krūtinės.

– Ką žinojau?

– Kad tėtis suklastojo sandorio sumas norėdamas gauti paskutiniąją sutartį.

– Nebūk kvaila.

– Mama, aš mačiau dokumentus. Čia viskas parašyta juodu ant balto.

Motina išraudo, paskui perbalo.

– Mieloji, tu negali niekam prasitarti. Pažadėk, kad tylėsi.

Saša aiktelėjo.

– To pažadėti negaliu. Tai, ką padarė tėtis, yra ne tik nemoralu, jis nusižengė įstatymams.

Salės veidas persikreipė.

– Taip jis gali patekti į kalėjimą. Ak, gerasis Dieve.

– Gal pirmiausia jam derėjo gerai pagalvoti?

Apimta nevilties motina sugriebė Sašos ranką.

– Brangioji, tu negali taip pasielgti su savo tėvu. Jis negali sėstis į kalėjimą. – Motina ėmė kūkčioti. – Be to, sutartis jau... – vėl sukūkčiojo, – pasirašyta ir įteisinta, ir... – sušnarpštė ji, – niekas niekada to nesužinos. Nebent tu jiems pasakytum.

– Aš negaliu nutylėti, mama.

– Jis tavo tėvas.

– Taip, bet aš ištekėjau už Valenčio.

– Valenčiai turi krūvas pinigų. Šitų jie nepasiges.

Saša negalėjo patikėti savo ausimis.

– Mama, aš negaliu...

– Brangioji, paklausyk, kol kas nieko nesiimk. Pirmiausia gerai pagalvok. Neabejoju, kad suprasi: bus geriausia, jei ir toliau tylėsime.

– Mama...

– Pažadėk man, mieloji! – mama beveik spiegė. – Pažadėk bent tiek, kad nieko nedarysi tučtuojau. Leisk pirmiausia man su juo pasikalbėti. Aš kaip nors įkalbėsiu Porterį sugrąžinti pinigus.

Saša jautėsi sugniuždyta ir sutrikusi, ji tenorėjo likti viena ir gerai apie viską pagalvoti.

– Aš nežinau...

– Įsigaliojusi sutartis išlaisvins dalį pinigų, ir tavo tėvas turės lėšų sugrąžinti Valenčiams skolą. Jis suras galimybę juos atiduoti nesukeldama įtarimų, bet pažadu tau – tėvas ištaisys susidariusią situaciją.

Ar gali Saša ja tikėti?

Ar bent turi iš ko rinktis?

Ji atsiduso.

– Gerai, kol kas nieko nedarysiu.

Motina ją apkabino.

– Ačiū tau, mieloji. Mes viską sutvarkysime, pamatysi.

Paskui Saša paskubomis išvažiavo. Sunku patikėti, kad jos tėvas padarė tokį dalyką. Dar baisiau, kad motina jį užstoja.

DEVINTAS SKYRIUS

–Ar kas nors negerai? – paklausė Nikas pamatęs, kaip krūptelėjo Saša, o žalios jos akys ūmai pasidarė baugščios.

– Negerai? Kodėl klausi?

Nikas stebėjo ją per skaitomo laikraščio kraštą.

– Tu per vakarienę beveik nekalbėjai, labai mažai valgei, o dabar sėdi įsmeigusi akis į televizorių tarsi jis būtų koks stebuklas.

Sašos skruostus nudažė švelnus raudonis.

– Ši laida man pasirodė prikaustanti.

Jis pažvelgė į televizoriaus ekraną ir pamatė, kad kaip tik rodo reklamą.

– Tu žiūrėjai žinias, Saša, o žinių laidos aš tikrai negalėčiau pavadinti prikaustančia. Galbūt įdomia, bet tik ne prikaustančia.

– Čia tavo nuomonė.

– Nesikabinėkime prie žodžių. Kažkas atsitiko. – Jis nelabai norėjo apie tai užsiminti, bet vis tiek paklausė: – Kremtiesi dėl to pobūvio ir Brendos?

– Tikrai ne, – atkirto ji net nesudvejojusi. – Aš apie ją daugiau negalvoju, susitarėme?

– Gerai.

Jai ramybės neduoda kažkas kita.

Saša visa išbalusi ir atrodo kaip nesava.

– Ko gero dėl tų atnaujinimo darbų, – netikėtai pasakė ji. – Pirmajame etape reikia padaryti tiek daug darbų.

Kodėl Niko neapleidžia nuojauta, kad ji taip kalba tik norėdama atsikratyti tolesnių jo kamantinėjimų?

– Tau per sunku?

Saša atrodė išsigandusi.

– Ne! Ne tai norėjau pasakyti. Tas darbas man patinka. Iš tikrųjų. Bet visko labai daug: aš sugrįžau iš Anglijos, paskui ištekėjau, tada ėmiausi projektuoti viso dvaro atnaujinimą – numanau, kad jaučiuosi šiek tiek pavargusi.

Toks paaiškinimas atrodo logiškas, vis dėlto...

Vėl ėmė rodyti žinias. Saša užsitempė šypseną, pranokstančią net dirbtinę vienos iš žinių vedėjos šypsenėlę.

– Vėl rodo žinias.

– Tada neleisk, kad trukdyčiau tau jomis mėgautis, – nutęsė Nikas.

Sašos šypsena nepajėgė paslėpti nerimo, ji nusisuko į ekraną. Nikas nepatikėjo, kad žmona dėl nieko nesijaudina.

Jis tuo tik dar labiau įsitikino, kai po dešimties minučių vestibiulyje suskambėjo telefonas, o Saša nė nekrustelėjo. Atrodė, kad ji telefono net neišgirdo. Paprastai žmona nedelsdama atsistodavo ir eidavo atsiliepti.

Nikas jau ketino atsiliepti pats, bet išgirdo, kaip telefono ragelį pakėlė Irisa. Po akimirkos tarnaitė įkišo galvą pro kambario duris.

– Skambina poniai Valenti. Čia jos mama.

Sašos veide šmėkštelėjo baimė, bet tuojau išblėso.

– Irisa, būk gera, pasakyk mamai, kad aš jai vėliau perskambinsiu.

– Gerai, ponia, Valenti.

Moteriai išėjus, Nikas rūsčiai pažvelgė į žmoną.

– Nenori kalbėti su savo motina?

Saša dėbtelėjo į jį ir tuojau nusuko akis.

– Tiesiog šiandien pas ją buvau. Nieko skubaus. – Ji vėl nusisuko į televizorių, bet nuraudę skruostai išdavė, kaip ji jaučiasi iš tikrųjų.

Kažkas tikrai labai negerai.

Ir tie rūpesčiai kažkaip susiję su Sale Bleik.

Po pusės valandos jis įėjo į virtuvę ir pamatė, kad Saša kalbasi telefonu.

– Juk pažadėjau, kad nieko nepasakysiu, – šnabždėjo ji, – ir tylėsiu. Bet... – Ji staiga pamatė Niką, stovintį tarpduryje, ir perbalo. – Mama, hm... Aš turiu eiti. Tik ką įėjo Nikas.

Ji padėjo ragelį.

Nikas atsirėmė į durų staktą ir susinėrė ant krūtinės rankas. Jos žodžiai buvo perspėjimas, o ne šiaip pastaba.

– Ar karštas šokoladas jau paruoštas? – paklausė jis, ir Saša prisiminė, ko iš viso čia buvo atėjusi.

– K-ką? Ak, taip. Kaip tik ketinau jį ruošti.

Ji nuskubėjo prie šaldytuvo ir išėmė pieną.

– Ar tavo motinai kas nors atsitiko?

Saša dirstelėjo į vyrą.

– Tu girdėjai? – Nelaukdama atsakymo ji atsisuko ir iš spintelės išėmė porą puodelių. – Tai tik hm... moteriškos problemos, – paaiškino nežiūrėdama į Niką. – Nieko tokio, ką tu norėtum žinoti.

Taigi, ji griebėsi senamadiško pasiteisinimo.

Kaip Nikui jį perprasti?

– Nikai, geriau sugrįžk į svetainę. Tuojau atnešiu gėrimus.

Nikas linktelėjo ir paliko ją vieną, bet jei Saša manosi jį įtikinusi, kad neatsitiko nieko rimto, jai dar teks nustebti.

Jis tikrai nenuleis nuo jos akių. Salė Bleik turi paslaptį, ir Saša ją žino. Nieko čia tokio, jei toks žinojimas per daug neveiktų Sašos jausmų. Bet, sprendžiant iš jos reakcijos, jis veikia.

***

Saša negalėjo užmigti beveik visą naktį, kol galiausiai Nikas sudejavęs ją apkabino, ir jo glėbyje Saša pagaliau užmigo.

Sunkios mintys apniko, vos tik ji pramerkė akis kitą rytą. Gerasis Dieve, kaip jos tėvas galėjo taip apgaudinėti Sezarą? O kartu ir visą Valenčių šeimą? Kaip jis galėjo taip sukčiauti su savo paties šeima? Įstumti į tokią baisią padėtį savo dukterį?

– Gal susitikime šiandien kartu papietauti? – staiga pasiūlė Nikas rišdamasis kaklaraištį. – Vis tiek atvažiuosi į miestą pasikalbėti su tiekėjais.

Niko žodžiai grąžino ją į tikrovę, Saša pasivertė ant šono ir žiūrėjo į vyrą pasirengusį važiuoti į darbą – jis toks patrauklus. Toks gyvybingas. Saša jį taip stipriai myli.

O Dieve, gali būti, kad čia jos paskutinė galimybė pabūti su savo vyru. Jos pasaulis tučtuojau gali sudužti.

Saša pasirėmė ant alkūnės.

– Aš mielai papietausiu su tavimi, Nikai.

Jis atrodė patenkintas.

– Tai gerai. Leo po poros valandų sugrįš ir tave paims. Jis galės pavežioti tave kur tik tau reikės.

– Galiu nuvažiuoti ir pati savo automobiliu.

– Vis tiek leo laisvas iki pat vakaro, kai veža mane namo. Tu gali puikiausiai tuo pasinaudoti.

Ji vyptelėjo.

– Pasinaudoti jo paslaugomis? Taip, manau, galėčiau.

– Ištvirkėlė, – sumurmėjo Nikas ir pabučiavęs išėjo.

Saša gulėjo lovoje ir leidosi užvaldoma meilės Nikui. Jis buvo jos dalis, ir dėl to Sašai niekada nebekils abejonių.

Už šį suvokimą reikia padėkoti savo motinai. Nuvažiavusi vakar į savo tėvų namus ji įsitikino, kad Nikas visai ne toks koks jos tėvas.

O tėvų santuoka visai ne tokia kaip jos. Pirma ją kankino baimė, kurią moteris nukreipė į Niką. Nikas Valentis niekada nepadarytų to, ką padarė jos tėvas. Nikas geras ir sąžiningas. Jis visais atvejais elgiasi atvirai ir sąžiningai. Saša nekreipė dėmesio net į Brendos skambutį – ji neabejojo, kad gražuolė tik siekia sukelti sumaištį. Jei Nikas ir skambino Brendai, tai tik dėl dorų priežasčių. Ji dabar galėtų kirsti lažybų iš savo gyvybės. Nikas patikimas.

O jos tėvas – ne.

Visą rytą ji laikėsi šių palankių Nikui minčių, stengėsi jomis raminti širdį. Vylėsi, kad įsileisdama tik geras mintis pajėgs atsitverti nuo blogų.

– Atrodo, kad vaizdas tave sužavėjo, – per pietus restorane netoli uosto pasakė Nikas.

Saša atsigręžė į jį šypsodama.

– Jų valgiaraštyje giriamasi, kad iš restorano atsiveria nuostabiausias vaizdas į pasaulį. Aš tik tikrinu, ar tai tiesa.

– Ir ką manai?

Pro didžiulį langą Saša apžvelgė Uosto tiltą ir Operos teatro rūmus.

– Galėčiau sakyti, kad jie turi teisę taip tvirtinti.

Nikas nusišypsojo, tada atsakė:

– Kas numatyta tavo dienotvarkėje likusiai dienos daliai?

– Turiu apsilankyti dar poroje vietų, tada jau bus viskas.

Jis gurkštelėjo vyno.

– Beje, kaip šiandien laikosi tavo motina?

Ji nudelbė akis į lėkštę, kad Nikas nepastebėtų jose panikos. Saša puikiai žinojo, kad praėjusį vakarą Nikas nepatikėjo nė vienu jos žodžiu apie motinos sveikatos problemas. Jei situacija būtų priešinga, Saša ir pati juo netikėtų.

– Paskutinį kartą kalbėjausi su ja vakar vakare, nemanau, kad nuo to laiko kas nors pasikeitė.

Nikas tiriamai žiūrėjo į žmoną.

– O tu nesijaudini dėl jos sveikatos?

– Aišku, aš nerimauju, bet čia nieko skubaus. Motinai viskas bus gerai. – Laikas keisti pokalbio temą. – Beje, tu man nieko nepapasakojai apie kvepalų pristatymą Didžiosios Britanijos rinkoje. Ar viskas praėjo gerai? – Vakar ji buvo per daug susirūpinusi, todėl visai užmiršo apie tai paklausti.

Nikas keliomis sekundėmis per ilgai žiūrėjo jai į akis – matyt, svarstė, kodėl ji taip staiga pakeitė temą.

– Viskas sekėsi labai gerai. Dabar pristatysime juos žemyne.

Saša apsidžiaugė, kad Nikas nepaminėjo Klaudinos ir artėjančio pristatymo Prancūzijoje.

– Kvepalai nuostabūs, Nikai.

– Pastebėjau, kad dažnai jais kvepiniesi.

– Jie mano mėgstamiausi.

– Juos mėgsta visos moterys.

Saša nusišypsojo – vėl prasiveržė įprasta Valenčių arogancija. Galų gale Nikas jai nusišypsojo galinga Valenčių šypsena. Jai staiga pritrūko oro.

Padavėjas sugrįžo papildyti jų taurių, Saša galėjo kurį laiką mintimis atsiplėšti nuo Niko.

Kai juodu vėl liko vieni, vyras pasiteiravo:

– Gal norėtum šį trečiadienį paplaukioti po uostą? Yra keli būsimi klientai, atvažiavę iš Jungtinių Valstijų, aš privalau pakviesti juos pietų, parodyti įžymybes. Jie bus čia tik kelias dienas.

Akimirką Sašą pervėrė skausmingas nerimas.

Ar iki to laiko tėvas sugebės grąžinti pinigus? Ar jai teks sukaupti visą stiprybę ir penktadienį peržengti galutinę ribą? Kaip išgyvena žmonės, sąmoningai nusiuntę savo tėvus į kalėjimą?

– Tos moterys tikrai ne tokios kaip Klaudina, – garantavo Nikas, laimei, klaidingai interpretavęs jos dvejones.

– Skamba gana viliojamai.

Kurį laiką jie valgė tylėdami, bet paskui suskambėjo mobilusis Sašos telefonas. Ji neišsitraukė jo iš rankinės, nekreipė dėmesio į skambėjimą, tik apgailestavo, kad neįjungė begarsio režimo.

– Ar neatsiliepsi?

– Ne.

– Gali būti kas nors svarbaus.

Negali būti nieko svarbesnio už pietus su Niku. Kiekviena sekundė – aukso vertės.

Saša nerūpestingai gūžtelėjo pečiais.

– Tai dvaro atnaujinimo reikalai. Pasirūpinsiu jais vėliau.

Telefonas liovėsi skambėjęs.

– Ar norėtumėte deserto, ponia? – pasiteiravo padavėjas staiga išdygęs prie stalelio.

– Hmm... – Mobilusis vėl užgrojo. Ji atidarė rankinę ir jau norėjo jį išjungti, bet nespėjo, – pasirodė jos motinos telefono numeris. – Ne, tik kavos, – atsakė Saša bandydama apsimesti nerūpestinga ir tuojau išjungė telefoną.

– Rangovas?

Kiek sutrikusi Saša leptelėjo pirmą ant liežuvio pasipynusį dalyką:

– Ką? Ak, ne, tai tik mano mama. Aš jai perskambinsiu vėliau.

Niko akyse knibždėte knibždėjo klausimų.

– Maniau, kad norėtum su ja pasikalbėti.

Po velnių. Negi ji bus išsiplepėjusi?

– Tokia tema nelabai tinka kalbėtis prie pietų stalo, – atrėmė Saša.

Nikas nusišiepė.

– Teisybė.

Kaip tik tuo metu suskambėjo Niko mobilusis. Jis pažvelgė.

– Šito numerio aš nežinau.

– Parodyk. – Jos širdis apsunko. – Tai mano motina.

Nikas susiraukė.

– Tada reikalas, matyt, labai svarbus, jei ji skambina man. – Jis ištiesė telefoną Sašai.

Nieko kito neliko, jai teko atsiliepti, bet išgirdusi verkiančios motinos balsą Saša apstulbo. O Dieve, jai nederėjo ignoruoti ankstesnių mamos skambučių.

– Mano tėvui širdies smūgis, – sukuždėjo ji Nikui ir vėl kalbėjosi su motina. – Atvažiuosiu kaip galėdama greičiau, mama. – Ji baigė pokalbį.

– Mes atvažiuosime kuo greičiau, – pataisė ją Nikas ir pamojo padavėjui. Jau po kelių minučių jie nuskubėjo į laukiantį automobilį. – Kokia jo būklė?

– Nežinau.

Ar gali būti, kad dėl to kalta ji? Motina tikrai jam viską papasakojo, Saša tuo neabejojo. O kadangi duktė prirėmė jį prie sienos aiškiais įrodymais ir tėvui, ko gero, gresia kalėjimas, jis patyrė stresą, kuris ir sukėlė širdies smūgį.

Ir vis tiek juk negalėjau sėdėti sudėjusi rankų, kai sužinojau tokių dalykų, – mąstė pakeliui į ligoninę Saša. Ji jautė, kad ir pati nuo tokios įtampos gali tapti visiškai bejėgė.

Nikas suspaudė jos ranką.

– Žinai, kai mano tėvą ištiko širdies smūgis, iš pradžių viskas atrodė baisu, bet galiausiai paaiškėjo, kad priepuolis buvo gana švelnus.

Saša jau buvo užmiršusi apie Sezaro širdies smūgį. Ji staiga pasijuto kalta.

– Nikai, tau nereikėjo važiuoti su manimi. Aš tai labai vertinu, bet nenoriu, kad tau vėl tektų iškęsti viską iš naujo. Tik šį kartą su mano tėvu.

– Nekvailiok, Sašiuk, – gergždžiančiu balsu atsiliepė Nikas. – Aš tavo vyras.

Sašą užliejo šiluma, ji sumirksėjo gindamasi ašarų.

Jis pavadino ją Sašiuku – tuo vardu kreipdavosi į ją prieš daugelį metų. Tai ji buvo užmiršusi, prisiminė tik dabar.

– Jis pasveiks. – Nikas priglaudė žmoną ir ji su pasitikėjimu atsirėmė, dėkinga, kad jis važiuoja kartu, nurimo jo glėbyje jausdama liemenį apsivijusias rankas ir pažįstamą jo kūno kvapą.

Tik tada, kai jie priėjo prie laukiamajame sėdinčios motinos, Saša įsitempė apimta blogos nuojautos. O kas, jei mama netyčia prasitars, Nikui girdint, apie tai, kaip blogas naujienas priėmė Porteris? Ar ji puls dėl to kaltinti dukters užsispyrimą? Tada Nikui tektų paklausti, kodėl ji taip kalba.

– Mama.

– Ak, Saša... – Salė pravirko ir apkabino dukterį.

Ir Saša apglėbė motiną, jai truputį palengvėjo: nepanašu, kad motina ketintų užversti ją kaltinimų lavina.

– Kaip jis laikosi?

Salė atšlijo.

– Aš nieko nežinau, man liepė laukti čia. – Ji sukūkčiojo. – Jau praslinko visa amžinybė, bet niekas man nepasakė, kokios jis būklės.

– Aš tuojau sužinosiu, – rūsčiai pažadėjo Nikas ir apsisuko ant kulno. – Likite čia.

Jis nužingsniavo pro duris į seselių postą.

Saša palydėjo motiną prie kėdės.

– Mama, kas atsitiko?

Salė virpėdama atsiduso.

– Atsikėlęs šį rytą tavo tėvas pasiskundė, kad prastai dirba skrandis, todėl išgėrė rūgštingumą reguliuojančią tabletę ir išėjo į darbą. Paskui aš sužinojau... – Jos balsas suvirpėjo. – Jie man paskambino ir pranešė, kad Porteris buvo atvežtas čia... į ligoninę.

– Tai tu jo dar nematei?

– Ne.

– Mama, ar tu...

Pro stiklines duris sugrįžo Nikas.

– Gydytojas ateis minutėlę su mumis pasikalbėti.

– O Dieve, – sudejavo Salė ir pradėjo kūkčioti.

Gydytojo ilgai laukti nereikėjo, Saša apkabino motinos pečius. Gydytojas pasakė, jog nepanašu, kad čia iš viso būta širdies smūgio.

– Atliekame papildomų tyrimų, bet atrodo, kad širdis niekuo dėta.

– Ačiū Dievui, – išlemeno Salė.

– Kas tada galėjo jam būti, daktare? – paklausė Saša.

– Tiksliai nežinau. Paliksime jį ligoninėje per naktį. Jis privačioje palatoje, ir ponia Bleik gali likti kartu su juo. Žinoma, jei tik norite.

– O taip, – sutiko motina. – Ar dabar galiu jį aplankyti, daktare?

– Šiuo metu jis ilsisi, bet nematau jokių kliūčių. – Jis kiek patylėjo. – Bet kol kas – tik ponia Bleik.

Saša žiūrėjo į motiną ir gydytoją, išeinančius iš kambario. Tiesiog nuostabu, kad jos tėtis pasveiks, bet jam vis tiek teks pažvelgti į akis rūsčiam rytojui. Kaip ir jai.

– Nikai, gal geriau grįžk į darbą? Aš truputį pabūsiu su mama, kol paaiškės kas nors daugiau.

Jis užsispyręs nė nekrustelėjo.

– Ne. Tau manęs reikia. Aš pasiliksiu.

– Aš kalbu rimtai. Jis pasveiks. Be to, čia ko gero teks laukti valandų valandas. – Ji pasilenkė arčiau ir pabučiavo vyrą į skruostą. – Ačiū tau, bet nėra jokio reikalo sėdėti čia ir nieko neveikti. Man viskas gerai.

Nikas įdėmiai pažvelgė.

– Jei tikrai taip manai...

– Taip. O dabar važiuok.

Tada Saša turės galimybę viena pasikalbėti su motina. Moteris net nesvarstė galimybės nutylėti nuo vyro tai, kas atsitiko vakar, bet jai reikia įsitikinti.

Po kelių valandų buvo nuspręsta, kad tėvui niekas nebegresia, ir Sašai leido jį aplankyti, bet ji vis tiek negalėjo nieko paklausti savo motinos. Salė nesitraukė nuo vyro šono.

Žiūrėdama į ligoninės lovoje ramiai miegantį tėvą ji iš visos širdies troško, kad viskas būtų kitaip. Jei tik tėvas būtų kitoks žmogus... kitokia asmenybė.

Jei tik jis būtų sugebėjęs tapti geresniu tėvu ir sutuoktiniu.

Jei tik ji pajėgtų tėvą mylėti labiau.

***

Galų gale sugrįžusi namo apie devynias ji rado Niką užsnūdusį ant sofos priešais televizorių. Saša tikėjosi suspėti parvažiuoti gerokai anksčiau, todėl primygtinai reikalavo, kad jis nebeužvažiuotų į ligoninę, kad suktų tiesiai į dvarą.

Dabar sustojusi tarpduryje ji švelniai žiūrėjo į Niką. Jis tapo neatskiriama jos dalimi. Jis visada buvo jos dalis. Gyventi be jo būtų tas pat, kas gyventi be kurios nors galūnės.

Akimirką jos žvilgsnis susidrumstė. Ji sumirksėjo slėpdama ašaras ir apsisukusi nuskubėjo į virtuvę. Alkana nesijautė, bet Irisa buvo padėjusi orkaitėje jai porciją lazanijos, todėl Saša turi pabandyti pavalgyti.

Bet pirmiausia ji nusiprausė, apsivilko šilkinius naktinius marškinius ir chalatėlį, padėjo lazaniją ant padėklo ir atsinešė į svetainę.

Paaiškėjo, kad buvo alkanesnė nei tikėjosi, todėl pritildžiusi televizorių ji valgė vakarienę ir stebėjo miegantį Niką. Ji manė, kad maisto kvapas vyrą pažadins, bet jis neprabudo. Ji išgėrė kavos be kofeino ir nusprendė užkloti jį antklode, bet tada Niko blakstienos pakilo.

– Po galais, užsnūdau, tiesa?

Ji supratingai nusišypsojo.

– Buvai pavargęs.

– Kiek valandų?

– Beveik dešimta.

– Tu ir pati turbūt išsekusi, – sunerimo Nikas.

– Dabar jaučiuosi geriau, nes sugrįžau namo.

Ji sakė tiesą.

Nikas ją įdėmiai nužiūrėjo:

– Kaip laikosi Porteris?

– Gydytojai ketina stebėti jį per naktį, bet užtikrino, kad čia ne širdies smūgis.

Nikas nusiramino.

– Matai, juk sakiau, kad neverta taip jaudintis.

– Žinau.

Tik dabar jo žvilgsnis užkliuvo už naktinių žmonos drabužėlių, ir kambaryje tapo visiškai tylu. Niko akys degė žiūrėdamos į Sašą, o jos širdis ėmė plakti greičiau. Ji laukė, kad vyras atsistotų ir paimtų ją ant rankų.

Tačiau jis tarsi atsitraukė.

– Manau, šiąnakt pernakvosiu antrame miegamajame. Tau būtina išsimiegoti.

Saša nusivylė.

– Be tavęs man nepavyks užmigti, – surizikavo ji... Rizikavo atskleisti savo jausmus ir tikėjosi, kad Nikas to nepastebės.

Jo akyse vėl sužibo aistros kibirkštėlės, bet tuojau išblėso, Nikas atsistojo ir ištiesė jai ranką.

– Gerai. Mes kartu miegosime, ir daugiau nieko.

Toks vyro dėmesingumas sujaudino Sašą. Jis jos trokšta, bet vis dėlto moters poreikiai jam pirmoje vietoje. Tiksliau, tai, ką Nikas laiko jos poreikiais.

Džiaugdamasi jau vien tuo, kad gali dalytis su Niku lova, Saša ištiesė jam ranką ir jie kartu užlipo laiptais į viršų. Nikas nebandė su ja pasimylėti, bet nepaleido iš glėbio, kol ji užmigo. Saša suprato, kad kartu miegoti lygiai taip pat malonu, kaip ir mylėtis.

Ji savo namuose.

Ji dabar ten, kur ir norėjo būti.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kitą rytą paskambino Sezaras. Jis teiravosi, kaip Porterio sveikata, Nikas įjungė telefono garsiakalbį, todėl jie abu rengdamiesi galėjo kalbėtis su senuoju Valenčiu.

– Tėti, tai ne širdies smūgis, – aiškino jam Nikas.

– Grazie a Dio! – su palengvėjimu atsiduso Sezaras.

– Mes tik ką skambinome į ligoninę, jis jau išleistas, – toliau kalbėjo Nikas. – Salė jį gerai prižiūrės. Neabejoju, kad ji privers Porterį truputį sumažinti tempą.

– Taip, ji gera moteris, – Sezaras patylėjo. – Saša, tavo tėvas – geras žmogus. Jis tiek daug savęs išdalija kitiems. Būtų labai didelė netektis, jei jam kas nors atsitiktų. Jis labai patyręs verslininkas.

Saša vos neužduso. Jei tik Sezaras žinotų...

– Dėkoju, Sezarai, – išspaudė ji, – labai malonu, kad taip apie jį kalbi.

Netrukus Sezaras užbaigė pokalbį, o Nikas pabučiavo ją atsisveikindamas, bet atitraukęs lūpas suabejojo.

– Ar tikrai nenori, kad atsisakyčiau plaukiojimo po uostą rytoj? Mane gali pakeisti Aleksas arba Metas.

Rytoj jau trečiadienis.

Liks tik dvi dienos iki penktadienio.

Sašą prislėgė supratimas, kad turės priversti tėvą veikti prieš jo valią. Jai darėsi bloga pagalvojus, kad tėvas nusuko nuo Valenčių pinigų.

Bet ji susivaldė.

– Ne, man viskas bus gerai.

Nikas dar pervėrė ją tiriamu žvilgsniu.

– Gerai, pasimatysime vakare.

– Taip, – atsakė ji apsimestinai žvaliai.

Vos tik Nikas išėjo, Saša baigė rengtis. Ji nuvažiuos aplankyti tėvų. Dabar, kai tikrai žino, kad tėvui nebuvo širdies smūgio, jis turės kuo greičiau ištaisyti situaciją. Saša nebegali taip toliau gyventi.

Niekas neatidarė paradinių durų, kai ji paskambino, bet Saša girdėjo name skambant mėgstamiausią tėvo muziką. Paskui suprato, kad ji sklinda iš užpakalinio kiemo, todėl apėjo aplink namą ir pravėrė vartelius.

Ji nepaprastai nustebo pamačiusi sode savo tėvą sėdintį krėsle, rūkantį cigarą ir gurkšnojantį viskį. Jis atrodė kaip žmogus, švenčiantis gyvenimą.

O gal ką nors kita?

Staiga Saša suprato.

– Dieve mano, – pasipiktino ji žiūrėdama, kaip tėvas, pamatęs ją ateinant, išgąsdintas pašoko. – Tu neįtarei jokio širdies smūgio. Tu viską išsigalvojai.

Tėvo veide neliko nė lašelio kraujo.

– Nekvailiok, vaike. Kaip galėjau suvaidinti ligą?

– Aš tavimi netikiu.

Jis užgesino cigarą.

– Negi manai, kad kentėčiau visas tas medicinos procedūras, ką jau kalbėti, kad sukėliau tiek nerimo tau ir tavo motinai – ir viskas tik dėl smagumo?

– Žinoma. Tu buvai praradęs viltį. Ir nė velnio tau nerūpime nei aš, nei mama. – Išgirdusi į kiemelį ateinančią motiną Saša apsisuko. – Mama, negaliu patikėti, kad ir tu dalyvavai jo sumanyme.

Salė sunerimusi išpūtė akis.

– K-kur?

– Palik motiną ramybėje. Ji nieko nežinojo.

Saša aiktelėjo.

– Vadinasi, tai tiesa.

– Ko nežinojau? – paklausė Salė žiūrėdama tai į vieną, tai į kitą.

– Kad tėtis apsimetė ištiktas širdies smūgio norėdamas, kad aš nepapasakočiau Valenčiams apie padirbtus įrašus.

– Ne!

– Jis tikėjosi, kad aš pasijusiu tokia kalta, kad net nekreipsiu dėmesio į faktą, jog to širdies smūgio iš tiesų nė nebuvo. Nėra abejonių, jis ketino išsunkti iš ligos tiek naudos, kiek tik galės.

– Porteri... – sušnabždėjo Salė.

– Sale, nežiūrėk į mane šitaip. Aš galvojau tik apie tave. Kas tau nutiks, jei aš pakliūsiu į kalėjimą?

– Koks kilniaširdiškumas, tėti, – rėžė Saša.

– Nesikišk ne į savo reikalus, Saša, – suriaumojo Porteris.

Saša pervėrė tėvą griežtu žvilgsniu.

– Tu nė trupučio nesigaili to, ką padarei.

– Žinoma, gailiuosi.

Saša žinojo, jog tėvas nesijaučia kaltas, jis kremtasi tik dėl to, kad buvo pagautas meluojantis.

– Tėti, jeigu nepasakysi man čia ir dabar, kad ketini pasielgti kaip dera ir sugrąžinti jiems pinigus, aš papasakosiu Nikui viską, ką padarei.

Jis išbalo kaip drobė.

– Juk iš tiesų neketini to daryti?

– Ketinu.

– Bet aš tavo tėvas.

– Emocinis šantažas manęs daugiau nebepaveiks. – Saša ištiesė pečius. – O dabar pažadėk man, kad viską ištaisysi arba aš tučtuojau važiuosiu ir papasakosiu Nikui, ko tu prikrėtei.

Tėvas išblyško.

– Gerai jau, gerai. Aš jiems sumokėsiu, bet galiu užtrukti kelias dienas.

– Turi laiko iki penktadienio.

Saša apsisuko ir išėjo, jai taip spaudė širdį, kad moteris iš viso stebėjosi galinti paeiti. Ji niekada nejautė per daug pagarbos nei meilės savo tėvui, bet dabar išgaravo paskutiniai lašeliai.

Žinoma, ji nėra tokia kvaila, kad aklai juo patikėtų. Ir kaip, po galais, ji vis tiek ketina pasikliauti tėvu šį penktadienį?

Viskas gerokai sudėtingiau.

Kaip ji galės žiūrėti į akis Nikui visą likusį gyvenimą ir apsimesti, kad nieko panašaus neįvyko?

***

Per vakarienę Saša jautė atkaklų Niko žvilgsnį, bet nebepajėgė apsimetinėti nerūpestinga.

Moteriai virš galvos pakibo juodas debesis. Dabar tik laiko klausimas, kada liūtis pasipils tiesiai ant jos. Jie pavalgė, nuėjo į svetainę, bet Saša vis negalėjo nusiraminti. Nesusidomėjo nei per televizorių rodoma kriminaline drama. Dabar jai užtenka kriminalinių dramų ir nuosavame gyvenime. Saša bijojo, kad gali paskambinti motina ir prašyti, kas Saša duotų tėvui daugiau laiko arba maldauti persigalvoti. Ji visai nenorėjo kalbėtis su motina ir vėl nervintis, o tuo labiau girdint Nikui.

Staiga jai šovė puiki mintis.

– Manau, aš užsisėdėjau namuose, Nikai. Nueikime kur nors išgerti.

Vyras sumirksėjo nustebęs ir padėjo į šalį kažkokius dokumentus.

– Gal tiktų kuris nors vietinis baras?

– Taip, čia netoliese yra kelios jaukios užeigos. Ir labai prašau, išjunkime mobiliuosius telefonus, gerai? Tegul niekas mums netrukdo.

Nikas keistai pažiūrėjo į Sašą.

– Gerai, jei jau taip nori.

Po pusės valandos jie sėdėjo vietinio baro kampe ir ragavo savo gėrimus. Viešbutis, kaip ir daugelis Hoksberio rajono pastatų, buvo įrašytas į paveldo sąrašą.

– Ar yra kokių nors priežasčių užsisėdėti namuose? – paklausė Nikas atsirėmęs krėsle ir dėmesingai sekdamas Sašą akimis.

Dabar jai atrodė juokinga apie tai kalbėti. Pastaruoju metu juodu dažnai išeidavo iš namų ir ji tikrai nebuvo užsisėdėjusi namuose.

Saša suraukė nosį.

– Manau, kad taip atsitiko dėl to, kad mes nedaug laiko galime skirti vienas kitam.

Nikas linktelėjo.

– Nelabai mums padėjo ir tavo tėvas, argi ne?

Saša tyliai aiktelėjo.

– K-Ką?

– Porteris juk pakliuvo į ligoninę.

– Ak, – lengviau atsiduso Saša. – Taip.

Nikas pervėrė ją skvarbiu žvilgsniu.

– Tu visą naktį buvai įsitempusi. Ar tikrai nieko nuo manęs neslepi? Juk tėvo sveikata nepablogėjo?

– Ne, jis jaučiasi puikiai. – Sašai iš baimės pasišiaušė plaukai. Reikia kuo greičiau Nikui iš galvos išmušti mintis apie tėvą, pakeisti jas kuo nors kitu. Kitaip ji gali išsiduoti. – Žinai, man skambino Brenda.

Nikas pasitempė kėdėje.

– Ką? Kada?

– Sekmadienio rytą, vos tik išvažiavai į tėvo namus. Ji pareiškė, kad tik atsako į tavo skambutį.

Niko akys piktai sublizgo, atrodė pavojingas. Jis būtų grėsmingas priešininkas.

– Ji taip sakė? Iš tikrųjų?

– Tai tu jai neskambinai?

– Ne. – Nikas įsmeigė akis į Sašą. – Negi manei, kad skambinau? Ar todėl apie Brendą neužsiminei anksčiau? Tiek jaudinaisi, kad net sunegalavai?

– Ne, buvo visai ne taip. Aš pamaniau, kad tiesiog norėjai ją perspėti nelįsti tau į akis.

– Tą aš jai jau pasakiau. Brenda puikiai žino tokių reikalavimų priežastis. Ji tiesiog bandė sukelti nemalonumų. – Jis pažvelgė į Sašą. – Ir jai pavyko.

– Ne, ji nieko nelaimėjo.

Brenda bandė sukelti Sašai abejonių Niku, bet nieko nepešė.

Vyro žvilgsnis buvo aštrus kaip skustuvas.

– Visą vakarą buvai nusiminusi. Tiesą sakant, nuo to pobūvio sekmadienį tu visą laiką tarsi nesava.

Sašai kažkaip pavyko susitvardyti. Sekmadienį ji sužinojo, ką padarė jos tėvas.

– Juk sakiau tau, kad ne dėl Brendos. – Ji nurijo seiles, gerklė buvo visiškai išdžiūvusi. – Aš tavimi tikiu, Nikai. Prisiekiu, aš tikiu tavimi.

Jis įdėmiai tyrinėjo žmonos veidą, neskubėdamas pasvėrė jos žodžius. Galų gale akyse suspindo švelnumas.

– Ačiū, – sukuždėjo jis.

Sašos širdis šoktelėjo. Bare jie prabuvo daugiau kaip dvi valandas, kalbėjo apie visokius niekus, klausėsi liaudies dainininko. Saša jautė, kaip atslūgsta įtampa, o jos vietą užima vynas.

– Manau, šis pasisėdėjimas buvo naudingas mums abiem, – važiuojant namo pasakė Nikas.

Saša patogiai atsilošė oda aptrauktoje sėdynėje ir nusišypsojo Nikui.

– Turėtume čia ateiti gerokai dažniau.

Nikas sukikeno.

– Man atrodo, kad jūs lengvai apsvaigusi, ponia Valenti.

– Pakankamai, kad paskandinčiau savo skausmą, – leptelėjo Saša.

Nikas tuojau susiraukė:

– O tau ką nors skauda?

Saša prikando lūpą ir padėkojo Dievui, kad Nikas privalo susikaupęs vairuoti.

– Pirma man skaudėjo galvą, – sumelavo ji. – Jau maniau, kad skausmas pavirs migrena.

Nikas žvilgterėjo į Sašą.

– O tau dažnai prasideda migrena?

– Ne.

Bet Sašą apėmė nuojauta, kad po tiek streso tikrai gali ja susirgti.

Nikas staiga gašliai šyptelėjo.

– Nesibaimink. Parvažiavęs namo gerai tave pabučiuosiu.

– Tada ir migreną įsitaisyti būtų verta.

– Nekalbėk tokių dalykų, kai aš vairuoju, – apsimetė supykęs Nikas.

Saša tik nusišypsojo.

Jie parvažiavo namo ir Nikas pastatė automobilį plačiame įvažiavime, Saša stebėjo vyrą, einantį aplink automobilį atidaryti jai durelių, ir širdyje kažkas nutrūko. Krūtinę užplūdo neišvengiamos pražūties nuojauta.

– Prašom išlipti, miledi, – nutęsė Nikas tiesdama jai ranką.

Saša jo beveik negirdėjo. Ši akimirka gerokai svarbesnė, dabar ne laikas juokeliams, erzinimuisi ar dar kam nors šiame pasaulyje. Dieve, ji myli šį vyrą. Kaip ji galės kada nors pasakyti jam tiesą? Saša atsistojo ir suėmė jo veidą rankomis.

– Pamylėk mane, Nikai. Leisk man užmiršti visus galvos skausmus.

Nikas pažvelgė į ją žemyn, jo antakiai susibėgo į vieną liniją.

– Kodėl taip kalbi?

– Nikai, patylėk. Man tavęs šiąnakt reikia. Paimk mane.

Jis jau žiojosi kažką pasakyti, bet pasvarstė ir prikando liežuvį. Tada atsiduso ir palenkė galvą.

Paskui atrodė, kad juodu bučiavosi visą kelią iki pat miegamojo. O miegamajame... gerasis Dieve, miegamajame... jų meilės žaidimai buvo tokie aistringi, kad Saša neabejojo – tai jaučia ir Nikas. Giliai susikaupęs jis žiūrėjo tiesiai žmonai į akis. Ilgiau nei paprastai palaukė ir įėjo į ją.

O kai padarė ją sava – gali būti, kad paskutinį kartą – Sašos širdis plyšo.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Išėjusi iš lifto Saša paspartino žingsnį ir nuskubėjo į Niko biurą, įsikūrusį Valenčių bendrovėje. Buvo beveik vidurdienis. Nuojauta, kad gresia neišvengiama pražūtis, praėjusią naktį atrodė kiek nuslopusi, bet nubudusi šį rytą Saša numanė, kad labiausiai dėl to buvo kaltas vynas.

Toli gražu.

Širdyje vis dar tūnojo sunkumas, kurio moteris visą rytą bandė atsikratyti, nepadėjo slenkančios valandos, pagaliau atėjo laikas važiuoti į miestą ir paplaukioti uoste. Jai reikia kuo nors užsiimti.

Jai būtinai reikia pamatyti Niką. Saša tikėjosi, kad buvimas su mylimu žmogumi padės įveikti apnikusius demonus ir abejones, prislėgusias jos pečius.

– Jis konferencijų salėje, – pasakė asmeninė Niko sekretorė. – Tuojau perduosiu jam, kad jūs čia.

Ji ketino paspausti vidaus telefono mygtuką.

– Nieko tokio, Džoise. Aš galiu palaukti jo kabinete.

– Ne, jis liepė pranešti, kada jūs atvažiuosite. Salėje vis tiek susirinkę tik šeimos nariai.

Sužinojusi, kad Nikas jos laukia, Saša maloniai nudžiugo, tuo labiau kad Džoisė pasiūlė eiti tiesiai į konferencijų salę.

– Dėkoju. – Sašos žingsniai palengvėjo ir ji nuskriejo koridoriumi iki pat jo galo.

Pro didžiulius panoraminius langus jai mojo uostas, ir moteris nuoširdžiai ėmė džiaugtis būsimąja ekskursija laivu. Gal kaip tik švelnaus uosto vėjelio jai dabar ir reikia, juo labiau jei mėgausis juo kartu su Niku.

– Įeik! – Sašai pasibeldus, šūktelėjo Sezaras.

Ji šypsodama pravėrė duris. Reikia pripažinti, kad jai iš tiesų patinka būti Valenčių šeimos dalimi. Augdama ji truputį prisibijodavo Sezaro, bet jis tikrai geras žmogus, kaip ir visi kiti Valenčiai.

– Nagi, nagi... – klausiamai numykė vyriausiasis, kai Saša priėjo prie trijų Valenčių vyrų, sėdinčių aplink pasitarimų stalą. Nikas stovėjo prie lango ir žiūrėjo pro jį atsukęs Sašai nugarą. – Tu kaip tik laiku.

Išgirdus jo toną Sašai pakirto kojas.

– Ar... aš?.. – Kodėl Nikas neatsisuka? – Kodėl kaip tik laiku, Sezarai?

– Nes aš areštuosiu tavo tėvą už sukčiavimą.

Sašos širdis nusirito į kulnus.

– Mes sužinojome, ką jis padarė. Negi manei, kad neišsiaiškinsime?

Saša prarado amą.

– Negaliu patikėti, kad Porteris galvojo lengvai išsisuksiąs, – toliau kalbėjo Sezaras. – Negi jis mano, kad Valenčiai – kvailiai? Ir tu su viskuo susijusi, argi ne taip, mergaite?

Saša aiktelėjo taip apkaltinta, jautė į ją įsmigusias tris poras akių, bet tos akys, kurios jai svarbiausios – Niko akys – vis dar į ją nežiūrėjo.

– O aš – senas kvailys – norėjau, kad Nikas tave vestų. Maniau, kad tobulai tinki mano sūnui. – Senasis Valentis kimiai nusijuokė. – Nieko nuostabaus, kad Porteris norėjo tave ištekinti už Niko, nėra ko stebėtis ir tuo, jog tu sutikai. Jei visi būsime viena šeima, jis tikrai gaus tą sutartį ir niekas nieko neklausinės. Žinoma, tu iš pat pradžių turėjai atsisakyti, juk taip? Tada galėtum kaip žaisliukas kabalioti Nikui prieš akis ir...

– Užtenka! – Nikas atsigręžė ir nutaisęs griežtą veidą pasisuko į tėvą. – Tu kaltini Sašą neturėdamas jokių įrodymų. Tu nežinai, ar ji buvo į visa tai įsivėlusi.

– Tada pats jos paklausk, figlio mio, – paliepė Sezaras. – Paklausk jos, ir tada visi sužinosime.

Saša matė, kad Nikas abejoja, ir pasijuto tarsi gavusi per veidą.

Nikas ja abejoja.

Tada jis ištiesė pečius ir priėjo prie žmonos.

– Saša, – tyliu, bet tvirtu balsu kreipėsi į ją, o akys maldaute maldavo. – Prašau, pasakyk man, kad tu apie tėvo darbelius nieko nežinojai.

Akimirkos bėgo. Visi kiti pasitraukė į antrą planą. Liko tik ji su Niku.

Tik ji ir Nikas.

O netrukus...

Saša sudrebėjo.

– Aš... aš... negaliu.

Jis šiurkščiai įkvėpė.

– Nikai, aš...

Vyro žvilgsnis ją nutildė.

– Nėra jokio pasiteisinimo.

– Bet...

– Čia juk tavo nesveikas būdas atkeršyti? – Niko akys buvo kupinos pasišlykštėjimo. – Labai išmintinga, Saša.

– Koks kerštas? Nesuprantu, apie ką tu kalbi.

– Prisimeni tą bučinį bokštelyje? Prisimeni, kaip galvojai, kad aš tave atstūmiau? Norėjai man už tai atsimokėti?

– Ne... – sušnabždėjo Saša užkimusiu balsu.

– Taip.

Tą akimirką ji suprato, kad viskas baigta. Nikas nepasirengęs klausytis jokių jos pasiaiškinimų. Jis net neketina paklausti, gal yra kokių lengvinamųjų aplinkybių, net nesuabejojo jos kalte.

Ar Saša gali jį dėl to kaltinti?

Sukūkčiojusi ji apsisuko ir išbėgo iš kambario. Viskas baigta.

***

– Man labai gaila, figlio mio, – tarė Sezaras eidamas per salę prie Niko, jis atsistojo sūnui už nuogaros ir uždėjo ant peties ranką.

– Bet ne taip kaip man, tėti.

Niko siela susimezgė į vieną skausmo mazgą. Jis pasitikėjo Saša. Pasitikėjo ja taip kaip nebuvo pasitikėjęs jokia moterimi.

Turėjo žinoti, kad ji taip nuvils.

Sezaras suspaudė lūpas.

– Santo cielo, aš pats nuvažiuosiu pas Porterį!

Aleksas pašoko ant kojų.

– Ne, tėti. Mes patys susitvarkysime.

Sezaras sugniaužė ir vėl atleido kumščius.

– Noriu pažiūrėti jam į veidą. Jis buvo mano draugas, o dabar tapo išdaviku.

– Tu tik be reikalo susinervinsi, o tai kenkia sveikatai. Mes su Metu nuvažiuosime pas Porterį, o tave Nikas tegul parveža namo.

– Ne! – suriaumojo Nikas. – Aš važiuosiu pas Porterį.

Jis šioje situacijoje turi rimtesnių klausimų nei teisiniai interesai.

Aleksas linktelėjo.

– Tada tėtį namo parveš Metas.

Sezaras bambėjo nepatenkintas, bet visas drebėjo ir, matyt, pats suprato, kad geriausia bus nedalyvauti ir nesusidurti su dabar jau buvusiu senu draugu. Vyriausiasis Valentis išvažiavo su Metas, o Nikas ir Aleksas išskubėjo į Bleikų namus.

Atidariusi jiems duris Salė išbalo kaip popierius. Tai akivaizdus įrodymas, kad ir ji žino, ko Valenčiai pas juos atvažiavo.

Porteris pietavo, jis irgi išbalo kaip drobė, kai Nikas su Aleksu įžengė į valgomąjį.

Aleksas prabilo pirmas:

– Porteri, aš atvažiavau pasakyti, kad mes iškėlėme tau kaltinimus sukčiavimu.

Salė klyktelėjo jiems už nugaros, bet vyrai nekreipė dėmesio.

Porterio veidas persikreipė.

– Vadinasi, Saša išsižiojo, ar ne? Turėjau suprasti, kad savo dukterimi pasitikėti negalima. Ji viską sužinojo prieš porą dienų ir grasino viską atskleisti, nebent aš...

Nikas sustingo.

– Ką tu pasakei?

Porteris šiurkščiai atsikrenkštė.

– Aš pasakiau, kad mano duktė ketino viską atskleisti, įskųsti savo senį. Ar galite tuo patikėti?

Nikas žiūrėjo į Porterį.

– Taip, galiu.

Tada jis pažvelgė į Aleksą, kuris supratingai linktelėjo.

– Paimk mano automobilį, – pasiūlė brolis ir sviedė jam raktelius. – Aš daug ką turiu pasakyti ponui Bleikui.

***

Kol leo parvežė ir paleido ją prie namų, Sašai kažkaip pavyko atgauti išorinę ramybę. Dar niekada ji taip nesidžiaugė, kad automobilio saloną ir vairuotoją skiria tamsaus stiklo pertvara. Moteris susigūžė juodos sėdynės kamputyje, ji niekaip nepajėgė sutramdyti skruostais srūvančių ašarų.

Irisa tik pažvelgė jai į veidą ir labai susirūpino.

– Ponia Valenti, ar kas nors blogai?

Saša vos garsiai nenusikvatojo. Viskas blogai. Ir niekas nieko negali ištaisyti.

Niekada.

– Ar susirgote? Gal norėtumėte, kad paskambinčiau gydytojui?

Saša pasuko prie laiptų.

– Ne, Irisa, aš tik noriu pabūti viena.

Tarnaitė akivaizdžiai nenorėjo su tuo sutikti, bet nuolankiai linktelėjo galva.

– Jei taip pageidaujate, ponia Valenti.

– Būtent.

Saša nuskubėjo į miegamąjį, jai buvo silpna nuo skausmo. Moteris pasišlakstė veidą vandeniu tikėdamasi, kad šaltis atvėsins širdį draskančią kančią, bet puikiai suprato, kad ši kova pralaimėta. Ji degė iš vidaus, neviltis liepsnojo kaip laužas krūtinėje, jis plėtėsi ir degė vis karščiau. Tokios ugnies neužgesintų net ledynai.

Saša žinojo, ką turi daryti. Nikas nebenorės, kad ji pasiliktų šiuose namuose, norės išvaryti ją iš savo gyvenimo, todėl Saša neketina trintis čia ir laukti, kol bus išspirta. Nikas tik apsidžiaugs jos neberadęs. Nėra ko abejoti – jis netgi susiras kitą specialistą, kad užbaigtų pradėtus dvaro atnaujinimo darbus.

Sašai užgniaužė gerklę, ji ėmė grūsti į lagaminą pirmus po ranka pasitaikiusius savo daiktus.

Likusius pasiims vėliau.

O gal geriau tegul juos atiduoda labdarai. Jai nereikia nė vieno šios santuokos prisiminimo.

Kaip tik tuo metu į duris pasibeldė, ir ji užgniaužė dejonę.

– Įeikite.

Tarnaitės akys išsiplėtė pamačius ant lovos lagaminą.

– Hm... ponia Valenti, jums skambina jūsų motina.

Sašos nervai vos netrūko.

– Dabar nenoriu su niekuo kalbėtis, Irisa.

– Ji sako, kad reikalas skubus.

Saša susiraukė, bet suprato, kad bus geriausia atsiliepti. Ji jautėsi per daug sugniuždyta, kad galėtų paremti motiną dabar, kai jai taip reikia pagalbos, bet vos tik susirinks savo širdies šukeles, galės truputį vėliau padėti ir motinai.

Kaip nors.

Saša paėmė telefono ragelį.

– Mama, aš...

– Saša, kaip tu galėjai! Juk žadėjai duoti tėvui laiko iki penktadienio, o dabar nulėkei ir viską išpliurpei Valenčiams. Tu išdavei savo šeimą.

Paskui pasipylė tirada apie tai, kad Porteriui teks sėstis į kalėjimą ir kad jį ten nusiuntė jo paties duktė... Tą akimirką Saša šį tą suprato: koks skirtumas, kuo nusikalto tėvas, motina visada ras jam pateisinimų.

O jos duktė visada bus smarkiai atsilikusi nuo pirmojo numerio – tėvo.

Saša nieko nesakiusi padėjo ragelį. Motina su savo gyvenimu gali elgtis kaip tinkama, ji jai daugiau nebepadės savęs žlugdyti.

Viskas baigta.

Lygiai taip pat baigėsi jos santuoka su Niku.

Yra tik viena vieta, kur Sašai kartą jau pavyko surasti lašelį ramybės. Ji sugrįš į Londoną. Čia jai nebėra kas veikti.

***

Nikas lėkė namo visu greičiu. Praėjusį vakarą, kai Saša maldavo ją pamylėti, ji turbūt numanė, kad atsitiks kas nors bloga. Žmona turėjo pasakyti jam tiesą. Turėjo ką nors pasakyti.

Bent užsiminti.

Tada jis prisiminė, kaip Saša bandė pasakyti jam tiesą konferencijų salėje, bet jis nenorėjo klausytis. Nikas tik kaltino ją išdavyste.

Po velnių, kad jis surūgtų.

Nikas skuodė per dvi pakopas, jis netikėjo Irisos tvirtinimais, kad ponia susirinkusi savo daiktus ir išvažiavusi. Paskui pastebėjo, kad spintoje trūksta kelių jos drabužių, o ir ant tualetinio stalelio nebėra jokių žmonos daiktų.

Giliai širdyje Nikas pasijuto tuščias.

Toks tuščias, kad net suabejojo, ar galėtų be jos gyventi.

Žinoma, ne, juk Saša išvažiuodama išsivežė ir mano širdį.

Jis įkvėpė pilnus plaučius oro. Nė nesuprato, kaip čia atsitiko, bet jis myli Sašą. Meilė tiesiog akimirksniu užaugo ir išsiskleidė jam prieš akis. Nikas nebegalėjo neigti savo jausmų.

O dabar jis negali to jai net pasakyti. Vyras net nenumano, kur Saša išvažiavo, tiksliai žino tik tiek, kad ji negrįš į tėvų namus. Iš to, ką pamatė, jis suprato, kad tėvai jos nebenorės.

Tačiau jis nori.

Nikas priėjo prie telefono ant spintelės šalia lovos ir paskambino Džoisei. Jis apvers aukštyn kojomis visą miestą, bet suras moterį, kurią myli.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Saša tvirčiau susirišo chalato diržą ir sausindama plaukus rankšluosčiu įėjo į miegamąjį. Turbūt reikėtų užsisakyti ko nors užkąsti, bet kad visai nėra apetito. Prieš akis labai daug laiko...

– Saša.

Ji pakėlė galvą. Pamačius viešbučio kambaryje stovintį vyrą Sašos širdis ėmė daužytis.

– Nikai!

Jų žvilgsniai susitiko ir nebepaleido vienas kito, bet iš jo veido Saša nieko negalėjo išskaityti.

– Taip, Saša, čia aš.

Saša bandė viską suvokti protu. Nikas čia. O Dieve, Nikas iš tikrųjų čia. Bet kaip? Kodėl? Ji nedrįso nieko tikėtis. Ne, nėra nė menkiausios vilties.

Padėjusi ant stalo rankšluostį ji atmetė už nugaros plaukus ir pažiūrėjo į jį.

– Kaip mane suradai?

– Užsakydama kambarį viešbutyje tu pasinaudojai savo kredito kortele, ja sumokėjai ir už lėktuvo bilietą rytoj į Londoną.

Saša nesitikėjo, kad Nikas gali jos ieškoti, todėl net nesistengė mėtyti pėdų. Tik dabar suprato, ko Nikas čia ieško. Ją prislėgė neaprėpiamas nusivylimas.

Saša išsitiesė.

– Klausyk, jei tikiesi tikslesnių detalių apie mano tėvą, veltui atėjai.

– Aš jau žinau visas detales.

Saša suraukė kaktą. Ar Nikas žaidžia su ja kokį nors keistą žaidimą?

– Tada mums nėra apie ką kalbėti.

– Reikia pasikalbėti apie daug ką. – Nikas nutilo, jo veidą užtemdė kaltės šešėlis. – Atleisk man, Saša.

– A-atleisti?

– Kad tavimi nepasitikėjau.

Saša nurijo tumulą gerklėje.

– Nesuprantu.

– Man nereikėjo taip greitai patikėti, kad tu kaip nors susijusi su tuo, ką padarė tavo tėvas.

Saša išplėtė akis.

– Tu manimi tiki?

– Dabar jau tikiu. Bet patikėjau tik tada, kai Porteris netyčia prasitarė, koks iš tikrųjų šioje situacijoje buvo tavo vaidmuo. Tik tada supratau, kaip neteisingai tave apkaltinau. – Nikas giliai įkvėpė. – Atleisk man, Saša. Jei tik reikės, aš kartosiu šiuos žodžius kasdien iki pat mūsų gyvenimo pabaigos.

Sašos širdis suvirpėjo.

– Nori, kas pas tave sugrįžčiau?

Pirmą kartą Nikas pažvelgė į ją visiškai atviru veidu.

– Kaip galėčiau gyventi tame didžiuliame nuostabiame name be moters, kurią myliu?

– Nikai, ar tu... – Ji lyžtelėjo sukepusias lūpas. Ar ji išdrįs ištarti šiuos žodžius? – Ar sakai, kad myli mane?

– Taip.

Jos širdis pašoko iš džiaugsmo, bet Saša vis tiek dvejojo. Ji per daug bijojo, kad patikėtų. Turi būti kokia nors kita priežastis.

– Ar tu taip keršiji, Nikai? Ar nori priversti prisipažinti, kad tave myliu, o paskui palikti?

Jo akyse žybtelėjo skausmas.

– Ne. Vienintelė kryptis, kuria einu, yra pas tave, Saša. – Nikas priėjo. Atsistojęs priešais žiūrėjo į žmoną kančios kupinomis akimis. – Ar myli mane, Saša?

Ji pakėlė akis į Niką, nebepajėgė ilgiau kovoti.

– Taip, Nikai, myliu. Visada tave mylėjau. Ir visada mylėsiu.

Nikas priglaudė ją prie krūtinės.

– O Dieve, aš tave myliu, Sašiuk, – kimiai kalbėjo jis, gilus vyro balsas glostė Sašos ausis.

– Nikai, – sukuždėjo, o jos širdyje pražydo meilė.

Nikas ją apglėbė ir pabučiavo. Ji įkvėpė jo aromato tarsi gyvybei būtino oro, Niko širdies dūžiai derėjo su jos, jo rankos švelniai glostė moters odą, jų kvapai sumišo. Ji dar niekada nesijautė gyvybingesnė.

Ir niekada nebuvo jautusi tokios pilnatvės.

Nikas atsitraukė, bet laikė ją apglėbęs abiem rankom.

– Praėjusią naktį žinojau, kad tave kažkas kamuoja, bet nesupratau kas. O šiandien nežinau, ar įstengsi man atleisti. – Lūpomis perbraukė jos burną. – Tiesiog privalau pakartoti tai dar kartą. Aš tave myliu.

– Man niekada nenusibos klausytis tavo žodžių, – šnabždėjo ji, meile degančios vyro akys užgniaužė jai kvapą. – Aš taip tave myliu, Nikai.

Jis tvirtai suspaudė Sašą ir vėl paleido.

– Turiu pasakyti, kad važiuodamas čia labai blogai jaučiausi.

– Tai gal per lengvai pasidaviau? – erzino ji.

Jo lūpos virptelėjo.

– Jei nebūtum atleidusi, dabar man jau būtų pakrikę nervai.

– Tau pakrikę nervai? Niekada!

– Tu teisi, – atsakė jis, o Saša nusišypsojo vyro balse vėl išgirdusi Valenčių aroganciją. – Nervai man tikrai nebūtų pakrikę, jei pirmiausia nebūčiau leidęs tau manęs palikti.

– Toks samprotavimas ir man atrodo teisingas.

Nikas stipriau apkabino Sašą per liemenį.

– Beje, tu labai daug savęs atidavei bandydama kaip nors išspręsti situaciją, kad niekas nebūtų įskaudintas. Tavo tėvai nenusipelnė tokios dukters. Aš irgi beveik nesu tavęs vertas.

– Nikai, turėjau tau viską papasakoti, kai tik sužinojau, bet pakliuvau tarp kūjo ir priekalo. Kaip galėčiau nesijausti kalta, jei tėvas pakliūtų į kalėjimą?

– Tu dėl nieko nesi kalta.

– Aš esu atsakinga tau, nes esu tavo žmona. Turėjau priverti tėvą iš karto tau viską pasakyti.

Nikas suspaudė lūpas.

– Tavo tėvas – vienintelis kaltininkas, tik jis ir turi atsakyti.

Saša susiraukė.

– Džiaugiuosi, kad pagaliau viskas baigėsi. Tie nemalonumai visada būtų tarp mūsų jau vien dėl to, kad aš būčiau žinojusi.

– Galiu užtikrinti, kad dabar nesusipratimų tarp mūsų neliko.

Pažvelgus į vyrą Sašos širdyje užaugo sparnai.

– Ak, Nikai.

– Vadink mane mylimuoju.

– Mylimasis, – sukuždėjo ji, bet tada prisiminė kitus šeimynykščius. – O kaip tavo šeima?

– Dabar jie jau žino tiesą. Mano šeima nelaikys akmens užantyje.

– Bet Sezaras...

– Myli tave kaip savo dukterį. Kaip tik dėl to jam buvo taip skaudu. Tėvas tavęs atsiprašys ir daugiau niekada apie tai neužsiminsime.

Klausydamasi jo žodžių Saša nudžiugo.

– Aš myliu tavo šeimą.

– Mylėk, kol mane myli labiau.

– O taip! Daug daug labiau.

Nikas žvilgterėjo į lovą.

– Kadangi už kambarį jau sumokėjai...

Saša smalsiai kilstelėjo antakį.

– Tai užuomina, kad priimčiau į lovą ir tave, Nikai Valenti?

– O tu turi geresnių pasiūlymų, mylimoji?

– Tikrai ne.

Pagaliau jų širdys atsivėrė viena kitai, Nikas pasiguldė Sašą šalia, ir tą akimirką ji suprato: mylėti Niką dabar jau nebebus blogiausias dalykas, koks tik jai galėjo nutikti gyvenime.

Meilė Nikui – kaip tik stipriausioji jos gyvenimo pusė.

EPILOGAS

Nikas žiūrėjo, kaip gražuolė žmona artėja prie jo bažnyčioje, ir jo širdis salo iš meilės. Prieš septynerius metus jis sudaužė Sašos svajones, ir visai neseniai vos nesugriovė jų antrą kartą. Šį kartą vyras nusprendė užtikrinti, kad mylimosios svajonės išsipildytų.

Pamačius, kaip žmona per ceremoniją mirkčioja, kad nepravirktų iš džiaugsmo, jo gerklėje įstrigo sprangus kamuolys. Jis net nežinojo, kad gyvenimas gali dovanoti tokią laimę, kokią jautė kelias paskutiniąsias savaites su Saša.

– Dėkoju, mylimasis, – sušnabždėjo Saša, jiems einant šonine nava pro Valenčių šeimą, kurie buvo vieninteliai svečiai ceremonijoje. – Bažnyčia tokia graži.

Jis išnaršė visus šalies pakraščius, kol galų gale aukštai kalnuose surado jai tobulą bažnyčią.

Senovinis pastatas su vitražais, atveriančiais vaizdą į slėnį ir vandenyną, tolumoje, už daugelio ilgų mylių matyti Sidnėjaus centras.

Išėjus iš bažnyčios jo šeimos nariai – ne, sakykime, kad tai jų šeima – jaunuosius apsupo ir sveikino, paskui visi nusifotografavo, kad būtų ką parodyti vaikaičiams.

– Noriu padaryti dar vieną dalyką, – sukuždėjo Sašai į ausį Nikas.

– Ką gi?

– Parodysiu vėliau, mano meile.

Ir tikrai parodė.

Tą naktį mėnulis nušvietė poros, besibučiuojančios dvaro bokštelyje, siluetą. Tik šį kartą Nikas į namą sugrįžo ne vienas.

Su juo ėjo Saša.

Ir taip bus visada.

* * *

Kitame trilogijos romane

skaitykite apie Matjų Valentį.

2011 metų Svajonių romanų

Serija Istorinis – romantiška, kilnu, aistringa

Paniekinta tarnaitė ar kilni dama?

Grafas Bleikharstas, artimųjų vadinamas tiesiog Maksu, nusprendžia susirasti tragiškai gyvenimą baigusio pulkininko, Vaterlo mūšyje išgelbėjusio jam gyvybę, dukterį ir įsitikinti, ar giminės tinkamai pasirūpino našlaite. O Veritė ne tik ujama, bet ir vadinama svetimu vardu. Maksas jos neatpažįsta. Vis dėlto mergina krinta jam į širdį. Grafas pasiūlo išeitį: tapusi jo meiluže ji būtų saugi ir aprūpinta. Tačiau išaiškėjusi tiesa viską apverčia aukštyn kojomis...

Iš anglų kalbos vertė Eglė Bareikaitė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 12,99 lt

Carly Phillips

SLAPTOS FANTAZIJOS

Čikagos spauda mirga nuo antraščių: „Gerbiamo senatoriaus dukra pabėgo iš savo vestuvių, palikusi prie altoriaus perspektyvų jauną politiką."

Džuljeta ieško nuošalios vietos, kur galėtų pasislėpti nuo persekiojančių žurnalistų ir išsigydyti širdies žaizdas. Ji atsiduria privačioje saloje, kurios savininkės tikslas – išpildyti slapčiausias čia atvykusiųjų fantazijas. Nusivylusi meile Džuljeta svajoja tik apie viena: susipažinti su nuoširdžiu vyru ir nors trumpam pasijusti geidžiama. Jau pirmąją viešnagės dieną ji susižavi aukštu tamsiaplaukiu. Bet ar šis vyras – tikrai tas, kuo dedasi?

Iš anglų kalbos vertė Margarita Railienė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 13,99 lt

Jayne Ann Krentz

IŠ TAVO LŪPŲ

Kai kurie vyrai būna be galo pavydūs ir valdingi. Ebė lindon jau yra tai patyrusi. Ji prisiekė daugiau nė nesiartinti prie tokių vyrų. Tačiau puokščių komponavimo kursuose susipažinusi su Toru latimeru Ebė nusižengia savo taisyklei.

Toras taip pat, rodos, linkęs diktuoti valią, bet jis intriguoja: yra santūrus, griežtas, o kartu dėmesingas ir švelnus, jo rankoms paklūsta net trapūs gėlių žiedai. Kai Ebei ima grasinti nežinomas šantažuotojas, Toras vienintelis pasisiūlo padėti. Užsimezgusi atsargi draugystė pamažu perauga į nenumaldomą aistrą.

Iš anglų kalbos vertė Eva Čepurnova

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 13,99 lt

Anksčiau išleistos

Jayne Ann Krentz knygos:

TARP EILUČIŲ

2011 metų Svajonių romanų

Serija Tango – kupina aistros improvizacija

Sveiki atvykę į „Tylos" viešbutį!

Pažiūrėkime, kaip sekasi porai 1212 kambaryje...

Televizijos prodiuserė Ema Haris mėgina pranokti pati save. Viena yra įkalbėti virtuvės šefą Džekobą Hilą dalyvauti naujajame kulinariniame televizijos šou. Visai kas kita – apsistoti erotiškame viešbutyje „Tyla“, kuriame įsikūręs jo restoranas. Ema trūks plyš privalo priversti Džekobą Hilą, kuris atrodo ir gamina it dievas, pasirašyti sutartį. Tačiau, praleidusi kelias dienas jausmingumu pulsuojančiame viešbutyje, jaunoji prodiuserė įstengia galvoti tik apie tai, ar Džekobas toks pat gardus kaip ir jo ruošiami patiekalai...

Iš anglų kalbos vertė Jurgita Sajevičienė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 9,40 lt

Pabaiga.

Content

Салливан Максин Valenčio isrinktoji