Салливан Максин

Valenčio meilė

MAXINE SULLIVAN

(Maksin Salivan) Valenčio meilė

Leidykla „Svajonių knygos“, 2011

ISBN 978-609-406-239-1

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš Maxine Sullivan, Valente's Baby, 2009

© Maxine Sullivan, 2009

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l."

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Miglė Puzarienė, vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© iStockphoto.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos", 2011

© Nextmedia, elektroninė versija, 2011

Pirmas skyrius

– Tu esi tėvas.

Metas Valentis išsišiepė atsisėdęs ant viešbučio lovos.

– Net neįtariau, kad laukiuosi.

– Nešmaikštauk, Metai, – kitame laido gale suspirgėjo Sezaras Valentis. Valenčių bendrovės parfumininkų dinastijos įkūrėjas tikrai nematė priežasčių vaipytis. – Prisimeni Laną Džensen?

Meto šypsena akimirksniu išblėso.

– Prieš kurį laiką ji buvo mano vyriausioji buhalterė, todėl turėčiau ją prisiminti. – Tas tobulas kūnas... Tas gražutis veidelis... ir Šiaurės Europos gyventojams būdingos žydros akys – užuomina apie Skandinavišką paveldą – tokios aiškios kaip krištolas, bet iš tiesų labai paslaptingos, jose slypėjo tiek apgaulės.

– Ji turi tavo kūdikį.

Kūdikį?

Nesąmonė.

Vienintelis dalykas, kurį ji turėjo, buvo pats Metas.

Per įstaigos Kalėdų vakarėlį jie abu truputį įkaušo, o Lana, pasinaudojusi Meto girtumu, pabandė jį sugundyti. Pasimylėjo ant sofos jo kabinete. Nors ištisus mėnesius Lana jį tai viliodavo, tai dažniausiai tučtuojau nusukdavo akis – įtraukdavo Metą į geidulingą katės ir pelės žaidimą – tai nereiškia, kad Metas kaltas mažiau – juk buvo neatsparus moteriškam žavesiui.

Jau po laiko Metas krimtosi nesilaikęs auksinės savo taisyklės: nesivelti į jokius asmeninius ryšius su personalu. Jis – vyriausiasis šeimos verslo buhalteris, jam nereikia jokių komplikuotų ryšių darbo vietoje.

– Aš netikiu. Ji meluoja.

– Mačiau kūdikį savo akimis, Metai. Sėdėjau savo mersedese ir laukiau, kol užsidegs žalias signalas, o Lana perėjo gatvę tiesiai man priešais nosį. Ji stūmė vežimėlį su mažučiu vaikeliu. Aš patikrinau gimimo liudijimą. Ten įrašyta tavo pavardė.

Metas stipriai suspaudė ragelį.

– Tėti, tu veržiesi į privačią teritoriją.

Jo teritoriją.

Po velnių, jei tikrai tame gimimo liudijime nurodyta Meto pavardė, jam reikės išsiaiškinti.

– Sūnau, aš dariau tai, ką reikėjo padaryti. O tai reiškia, kad pasidomėjau ir Lanos kilme.

Sūnus kreivai šyptelėjo.

– Ir kodėl aš nesistebiu?

– Tokios priemonės būtinos. Juk ji – mano vaikaičio motina.

– Ir kaip? Pasirodė tinkama? – su sarkazmo gaidele paklausė Metas.

– Taip, tiesą sakant, man ji tinka. Lanos tėvai mirę, ji turi tik dėdę, kuris gyvena Prancūzijoje ir yra gerbiamas verslininkas. Ar norėtum sužinoti daugiau? Yra surinkta ir išsamesnės informacijos apie jos šeimą. Galiu atsiųsti tau ataskaitą.

– Ne, dėkoju.

Apie Laną Džensen jis žino viską, ką reikia žinoti. Pakankamai ir dar daugiau.

O dabar reikia atverti akis tėvui.

– Tėti, klausyk, gimimo liudijime moteris gali įrašyti kokią tik nori pavardę. Nemaniau, kad užkibsi ant tokio senamadiško triuko.

– Ji Valenti, figlio mio, mano sūnau. Ji atrodo visiškai taip pat, kaip tu. Man nebeliko abejonių.

Meto krūtinę suspaudė kažkoks keistas jausmas.

– Ar jis mergaitė? Hm... norėjau paklausti, ar tai mergaitė?

– Taip, ir aš tuo labai džiaugiuosi. Jau pats laikas šeimoje atsirasti naujai mažai mergytei.

Metas nusiviepė. Mergaitė ar berniukas, jam nė kiek nerūpi.

– Na, o aš nesidžiaugiu.

– Apsidžiaugsi, kai tik ją pamatysi.

– O kas sakė, kad aš ketinu į ją žiūrėti?

– Ji mano vaikaitė, Metai. Jei tu nenueisi pas ją, aš ją tau atvešiu.

Metas sukando dantis.

– Juk taip tikiesi priversti mane vesti? Nors tau ir pavyko tokiomis priemonėmis pažaboti Niką su Aleksu, aš nepasiduosiu, tėti.

Prieš metus jie kaip tik rengėsi įsiveržti į Šiaurės Amerikos rinką su perkamiausiais Valenčių kvepalais Moteris, o Sezaras pagrasino išplėšiąs verslą tiesiai Aleksui iš po nosies ir parduosiąs, jei šis nesutiksiąs vesti. Vos prieš porą mėnesių tėvas pažadėjo atiduoti Valenčių šeimos namus bet kam, tik ne antrajam sūnui Nikui. Abu Meto broliai neturėjo iš ko rinktis – teliko daryti tai, ko reikalavo tėvas, kitaip būtų praradę tai, ką labiausiai vertino. Metas – jauniausiasis sūnus – nusprendė, kad tėvas jo niekaip negali priversti paklusti ir vesti.

– Metai, prisipažįstu, kad be jokio sąžinės graužimo priverčiau vyresniuosius tavo brolius susituokti, galiu rasti būdą ir tau. Bet juk dabar man jo net nereikės ieškoti, ar ne? Tu pakvietei į šį pasaulį mažutę dukrytę ir duosi jai savo pavardę. Ją visi pažinos kaip tikrą Valenti.

– Nevadovauk man, tėti. Jei tas vaikas mano, o aš tuo nesu visiškai tikras, tada duosiu jai savo pavardę. Gali tuo neabejoti.

– Tiek ir tenorėjau išgirsti. Brisbeno oro uoste tavęs jau laukia šeimos lėktuvas. Nikas su Saša jau ten, jie pakeis tave pasitarime per pietus.

Kartais tėvas būna kaip prakeiktas buldozeris. Net širdies smūgis jo nesustabdė: ir toliau kaišioja nosį į savo sūnų gyvenimus.

– Šį vakarą esu paskyręs pasimatymą.

– Buvai paskyręs. Patarčiau jį atšaukti, dar šiąnakt sugrįžti į Sidnėjų ir kiek įmanoma greičiau susitikti su savo kūdikio motina. Lana man patinka, net neabejoju, kad ji elgsis išmintingai.

Paminėjus Laną Metui susuko skrandį, bet jis jokiu būdu neleis to sužinoti tėvui. Jei tik pasitaikys proga, senasis Valentis tokiomis žiniomis iš karto pasinaudos. Metas puikiai įsivaizduoja, kokia būtų tėvo reakcija, jei sūnus papasakotų, kad Lana – vagilė ir kaip tik jis, Metas, pridengė merginą ir niekam nieko nesakė. Beje, tėvo širdies smūgis buvo ne vienintelė priežastis, dėl kurios nepranešė apie vagystę.

– Ar moterys kada nors vadovaujasi protu, tėti? – nusišaipė Metas.

Sezaras nusikvatojo ir atsisveikino, o Metas padėjo telefono ragelį, pakilo ir priėjęs atsistojo prie viešbučio apartamentų lango. Vyras žiūrėjo į plačią auksinę Kvynslando pakrantę, stebėjo, kaip Ramiojo vandenyno bangos plakasi į gelsvus Australijos turistų pamėgtus sostinės paplūdimius.

Šiam vakarui jis buvo suplanavęs romantišką vakarienę, o naktį ketino pasimylėti su savo drauge. Dabar visas jo mintis užvaldė vienintelė moteriška būtybė.

Lana Džensen.

Ji buvo vienintelė moteris, su kuria mylėdamasis nesisaugojo. Buvo nepaprastai dėl jos užkaitęs, be to, gynybos pamatus paplovė išgertas alkoholis. Tačiau jei šis kūdikis Meto – jei Lana jam melavo, kad saugojasi nuo nėštumo – tada iš Valenčių pavogti penkiasdešimt tūkstančių dolerių – tikrai ne pats didžiausias jos nusikaltimas.

Ji tik ką pavogė Meto laisvę.

***

– Dieve mano! – aiktelėjo Lana vos pravėrusi buto duris ir pamačiusi už jų stovintį vyrą.

Moteris akimirksniu pašiurpo iš baimės. Negali būti, kad tai jis. Tiesiog negali būti.

– Teisingai, jau geriau pradėk melstis, – pagrasino Metas Valentis.

Lana bandė kuo greičiau atsigauti, ji norėjo išlošti nors truputį laiko, todėl atsargiai pridarė duris.

– Metai, ką tu čia veiki?

– Tu žinai atsakymą.

– Žinau?

– Įsileisk mane, Lana.

Už jokį pasaulio auksą.

– Atleisk, bet ne. Ketinu trumpam išbėgti. – Ji pabandė paskubomis uždaryti duris. – Gal, jei nori pasikalbėti, paskambink man rytoj ir...

Metas prasibrovė pro ją į butą, ir, nors degė iš nekantrumo, moterį iš kelio patraukė švelniai.

– Tikrai nemažai turiu ką tau pasakyti ir ketinu kalbėti dabar.

Lana stengėsi numaldyti jaudulį.

– Paklausyk, negali čia taip įsiveržti ir...

– Kur ji, Lana?

Ji apmirė.

– Kas?

– Mano duktė.

Dievuli mieliausias, iki pat šios akimirkos ji tikėjosi, kad Metas čia atėjo dėl kokios nors kitos priežasties.

– Tai tu žinai? – sušnabždėjo moteris.

– Vadinasi, tai tiesa?

Lana prikando lūpą.

– Ne. Aš norėjau... hm... Žinoma, aš turiu kūdikį, bet...

– Liaukis, Lana. Ji mano duktė. Mano tėvas pamatė tave su kūdikiu gatvėje ir patikrino jos gimimo liudijimą.

Moteris išpūtė akis.

– Bet... juk jūs pažeidėte mano privatumą.

– Manai, jam rūpi?

Kaip tik tuo metu svetainėje suklegėjo kūdikis ir Metas niūriai dėbtelėjo į Laną.

Ji žengė žingsnį priešais.

– Metai, maldauju, tiesiog išeik. Nedaryk šito.

– Jokiu būdu, po velnių! – suriaumojo ir apėjęs moterį žengė keletą žingsnių prie kambario durų. Pamatęs už aptvarėlio grotelių mažutę, vos vaikščioti pradedančią mergytę, Metas sustojo kaip įkastas.

Lana stengėsi negalvoti, kaip dabar jis turėtų jaustis. Ji įkalbinėjo save jo nesigailėti. Metas Valentis – plevėsa, neketinantis apsiraminti ir auginti kūdikį. Jei ir atėjo čia, tai tik dėl to, kad privertė tėvas.

– Kuo ji vardu?

Lana nustebo.

– Tu nežinai?

Meto veide nekrustelėjo nė vienas raumenėlis.

– Kuo ji vardu? – atšiauriai pakartojo.

– Megana.

Prabėgo kelios akimirkos.

– Megana Valenti, – pagaliau ištarė jis.

Laną apėmė bloga nuojauta.

– Iš tiesų ji Megana Džensen.

– Greitai bus Valenti, – pareiškė Metas su Valenčių vyrams būdingu valdingumu.

Lana susverdėjo.

– Ką tu čia dabar kalbi?

Nekreipdamas dėmesio į klausimą jis priėjo prie Meganos, atsitūpė priešais vienuolikos mėnesių kūdikį ir pažvelgė pro užtvarėlės groteles.

Lana matė Meto atvaizdą puošniame veidrodyje ant sienos. Kiekvieną gražutės mažylės bruožą vyras tyrinėjo apimtas pagarbios nuostabos.

Lanos širdyje kilo abejonė. Ji norėtų, kad Metas pamiltų savo dukterį – kad Megana būtų laiminga. O štai jai pačiai būtų geriau, jei ponas Valentis išsigintų tėvystės, išeitų ir niekados nebesugrįžtų.

– Labas, Megana, – švelniai pakalbino mergytę Metas.

Jis kūdikio nelietė, net nekrustelėjo, nedarė nieko, bet akimirksniu prikaustė mergytės dėmesį.

Megana žiūrėjo pakerėta, rudos jos akytės tokios panašios į tėvo. Ji atrodė žavinga. Mažutė tamsiaplaukė lėlytė putliais skruostukais ir lenktomis lūpelėmis – jomis dar visai neseniai išmoko pasiųsti oro bučinuką savo mamytei.

O Dieve.

Staiga Megana akytėmis susirado motiną, veidelis akimirksniu susiraukė ir mergaitė pradėjo verkti. Atskubėjusi Lana paėmė kūdikį iš aptvarėlio.

– Jai laikas miegoti, – pasakė Lana ir priglaudusi tildė, tapšnojo dukrelę per nugarytę, kol mažoji žagtelėjo ir nutilo.

Metas atsistojo, jo veidas neišdavė jausmų.

– Paguldyk ją, tada mes pasikalbėsime.

Lana dvejojo.

– Paguldyk ją į lovytę, Lana.

– Jei jau reikalauji. – Ji kilstelėjo Meganą aukščiau ant klubo. – Grįšiu po kelių minučių.

– Ne, aš eisiu su tavimi.

Lana sunerimo: nuskambėjo grėsmingai.

– Kodėl?

– Man įdomu viskas, ką daro mano duktė.

– Mūsų duktė.

– Na, bent jau nebesiginčiji.

Stengdamasi neparodyti, kaip yra nusiminusi dėl Meto apsilankymo, Lana nuskubėjo pro jį koridoriumi į mažesnįjį miegamąjį. Ji išdažė Meganos kambarį įvairiausių gyvūnų vaizdais, virš vaikiškos lovelės pakabino muzikinę karuselę, kuri grojo švelnias lopšines, pripirko dukrelei visą kalną minkštų žaisliukų, kad šioji turėtų ką apsikabinti. Kambarys buvo labai mielas.

Lana pakeitė mergytei sauskelnes ir dabar Megana buvo visiškai pasiruošusi miegoti. Ji tylėdama stebėjo tarpduryje sustojusį Metą tarsi prieš savo valią žavėdamasi juo.

Neleisk jam prie tavęs prisiartinti, širdele, – norėjo pasakyti Lana. – Nekreipk į jį dėmesio ir jis išeis.

Lana to tikėjosi.

Ji pabučiavo Meganą į skruostą.

– Labanakt, burbuliuk, – pakuždėjo ir paguldė mergaitę į lovytę.

Lana apsidžiaugė, kad Metas pasitraukė ir praleido ją iš pritemdyto kambario, tad moteriai neteko brautis pro jį.

– Išgersi kavos? – pasiūlė Lana sukdama į virtuvę.

Jai reikėjo ką nors daryti.

– O stipresnio nieko neturi?

Ji dirstelėjo į Metą per petį.

– Atleisk, aš paprastai negeriu.

– Taip, prisimenu.

Išgirdusi ironiją Lana atsigręžė.

– Tada viskas buvo kitaip. Buvo Kalėdos ir...

– Tu pagalvojai, kad aš būsiu puikus priegulas.

Lanai užgniaužė kvapą.

– Netiesa.

– Ne? Tada ko gero pagalvojai, kad aš – puikus spermos donoras, o ateityje galiu apipilti tave pinigais?

– Ne! Aš...

Ji taip žavėjosi Metu, dirbo jam jau dvejus metus ir buvo beveik paklaikusi nuo aistros. Nors juodu išgėrė kelias taures per daug, vis tiek tai nebuvo pigu.

Bent jau jai.

Jausmas buvo stiprus, svaiginantis ir ji nepajėgė susivaldyti, kai po vakarėlio skubėdama pasiimti nuo stalo savo rankinės tiesiogine prasme įpuolė Metui, išeinančiam iš lifto, į glėbį. Jis sugriebė Laną, kad ji nepargriūtų – tiek ir tereikėjo. Ji pakėlė lūpas prie jo ir jis sudejavęs parsistūmė merginą atgal į savo kabinetą.

– Na? – Metas primygtinai reikalavo atsakymo, o netikėtai jausmingai suspindėjusios akys išdavė, kad ir jis prisimena.

Viską.

– Tiesiog užmirškime, – burbtelėjo ji. – Mes abu tą vakarą elgėmės neįprastai.

– O man atrodo, kad tu elgeisi kaip tik taip, kaip visada. Puikiai žinojai, ką darai.

Lana staiga nusisuko, kad Metas nepamatytų, kokia ji įskaudinta. Jei bent kiek ją pažinotų, suprastų, kad Lana jokiu būdu negundytų vyro vien tik tam, kad pradėtų kūdikį. Beprasmiška versti vyrą tapti tėvu – tai neveiksminga.

Drebančiomis rankomis ji užkaitė kavinuką, tada virpėdama giliai įkvėpė ir atsigręžė į žmogų, kuris vienintelis vėl galėtų supainioti jos puikiai sustyguotą, nusistovėjusį gyvenimą. Metas paniuręs stovėjo prie kriauklės, ant raumeningos vyriškos krūtinės sukryžiavęs rankas.

– Taigi, Lana, tu man melavai? Juk po visko sakei, kad geri kontraceptikus. Užtikrinai, kad nėra dėl ko nerimauti. – Jo akys degino Laną it liepsna. – O juk jaudintis reikėjo?

Moteris kiek patylėjusi pripažino:

– Taip.

– Negi manei, kad liepsiu atsikratyti kūdikio?

Lana vėl kiek padvejojo, bet prisipažino:

– Tiesą sakant, tokia mintis buvo atėjusi į galvą.

– Nė velnio, jokiu būdu!

Išgirdus tokį kategorišką atsakymą Lanos krūtinėje sukirbėjo keistas jausmas. Tokį scenarijų ji, žinoma, buvo apgalvojusi, tačiau nusprendė, kad Metas vaikelio nenorėtų. Nors jis ir mergišius, Meto šeimos moralės normos labai tvirtos, todėl žinodamas, kad taps tėvu, jis būtų padaręs viską, kad užsikariautų vietą vaiko gyvenime.

O dabar jis viską sužinojo.

Dieve, padėk man.

– Turėjai man pasakyti vos tik sužinojusi, kad laukiesi.

Lanai išdžiūvo gerklė.

– Negalėjau, Metai.

– Kodėl?

Ji negalėjo rizikuoti – bijojo, kad jis gali atimti iš jos kūdikį. Jei tik Metas būtų pagalvojęs, kad jo sūnui ar dukteriai geriau bus su Valenčiais, nedvejodamas būtų pradėjęs teismo procesą dėl kūdikio globos.

Ir tikrai būtų laimėjęs.

Tuo ji ne kartą įsitikino lankydama internatinę mokyklą, už kurią mokėjo jos dėdė Denas. Kai kurie turtuoliai galvodavo esą nepriekaištingi. Jie manė, kad pinigai ir turimos privilegijos suteikia jiems teisę daryti viską, ko tik įsigeidžia. Paprastai jie ir gaudavo ko panorėję.

Jis vis dar gali laimėti.

Lana nurijo baimę. Negalima jam sakyti tiesos. Jei tik numanytų, kaip ji bijo... Jei tik nujaustų, jog ji padarys bet ką, kad tik išsaugotų dukrelę... tikrai pasinaudotų silpniausia jos vieta.

Meile savo kūdikiui.

– Supratau, kad tėvu tu nenorėtum būti. – Tai tiesa. – Buvai per daug užsiėmęs viengungiško gyvenimo malonumais. O šie du dalykai nesuderinami.

– Dabar aš esu tėvas, bet juk matai – nebėgu.

– Mes abu žinome kodėl. Tiesiog jautiesi įsipareigojęs.

– Nevaidink žinanti, kaip aš jaučiuosi. – Jo skruostas virptelėjo. – Jei nenorėjai, kad paaiškėtų tiesa, kodėl gimimo liudijime įrašei mano pavardę?

Tai vienintelė silpnybė, kuriai Lana pasidavė.

– Privalėjau, – prisipažino ji. – Tam atvejui, jei man kas nors atsitiktų. Norėjau, kad ji žinotų.

Meto žvilgsnis buvo aštresnis už peilį.

– Ar iš viso ketinai kada nors atskleisti man tiesą, Lana? O kaip mūsų dukrelė? Kada žadėjai jai pasakyti?

Lana linktelėjo.

– Kai būtų truputį paūgėjusi. Ir tik nuo jos sprendimo būtų priklausę, ar panorės kokio nors ryšio su tavimi.

– O per tą laiką būtum dukterį nuteikusi prieš mane. Aš taip ir nebūčiau pamatęs, kaip mergaitė auga. – Metas įrėmė į moterį pasibjaurėjimo kupiną žvilgsnį. – Taigi tu esi apgavikė ir melagė, ne tik vagilė?

– Ne, aš... – Ji papurtė galvą bandydama susigaudyti. – Ką tu pasakei?

Tik tada Lana suprato.

– Metai, suprantu, galbūt tu manai, kad nuslėpti Meganą beveik tas pat, kas pavogti, bet...

– Aš kalbu apie pinigus, kuriuos pavogei iš Valenčių firmos.

Lana suraukė grakščius antakius.

– Pinigus?

– Nevaidink nustebusios, gerbiamoji. Prisimeni tą menkutę penkiasdešimties tūkstančių dolerių sumelę? Tau išėjus aš peržiūrėjau dokumentus. Puikiai suslapstei galus, bet ne taip gerai, kad mane apkvailintum.

Sukrėsta Lana loštelėjo.

– Nevogiau jokių pinigų.

– Ir vėl meluoji.

Lana papurtė galvą.

– Ne, nemeluoju.

– Nežaisk su manimi, Lana. Tu išaiškinta. Jokie vagilės žodžiai nepakeis mano nuomonės.

Isterija gniaužė moteriai gerklę.

– Nevogiau jokių pinigų. Niekada nevogčiau. Aš juk buhalterė, dėl Dievo meilės. Vogdama prarasčiau darbą, o kartu ir pragyvenimo šaltinį.

– Kaip tik dėl to apie vagystę ir nepranešiau. Matyt, jaučiausi tau tai skolingas. Dievas vienas težino kodėl, – šaltakraujiškai atrėžė Metas. – Jei tėvo nebūtų ištikęs širdies smūgis, gal būčiau pasielgęs kitaip.

– Reikėjo pranešti. Tada bent jau būčiau turėjusi galimybę įrodyti, kad tu klysti.

– Tai neįmanoma.

– Klausyk, jei jau manai, kad pavogiau pinigus, gal pasakysi, ką su jais padariau?

Metas apsidairė virtuvėje, apstatytoje naujais tviskančiais daiktais.

– Ko gero įmoka už šį butą buvo didoka.

Lana nustebusi sumirksėjo: negi Metas nežino, kad butą jai nupirko dėdė Denas? Kaip jis gali nežinoti? Moteris neabejojo, kad Valenčiai ištyrinėjo visą jos kilmės istoriją ir išknaisiojo visas detales apie šeimą.

O gal tai daro kaip tik dabar?

Jei tai tiesa, Metas turės įsitikinti, kaip klysta dėl tų pavogtų pinigų.

O jei jis nieko neieško, tai Lana jam nieko ir nesakys. Dėdė Denas jai buvo labai geras, Lana jį karštai myli ir tikrai neleis, kad Valenčiai kištųsi į privatų artimo žmogaus gyvenimą.

Ji žino, kad jos dėdė biseksualus, jis vedęs Eimę, bet turi meilužį Žiuljeną. Tokios naujienos nėra labai kasdienės, ir pati Lana apie Žiuljeną sužinojo tik per jų paskutinį apsilankymą Australijoje – kaip tik tada dėdė suprato, kad ji laukiasi. Lana negalėtų – ir to nedarys – atskleisti asmeninio dėdės gyvenimo, kad pasklistų gandai. Net jei tai padėtų įrodyti Metui, kad ji nėra tokia, kokia ją laiko.

– Na? Neturi ko pasakyti? – nusišaipė jis.

Moteris pakėlė galvą.

– Tu labai dėl manęs klysti.

– Nemanau. – Metas pažvelgė dar rūsčiau. – Atėjo laikas grąžinti skolas.

– Grąžinti? – Lana sunerimo, jai ant rankų pasišiaušė visi švelnūs plaukeliai.

– Mes susituoksime. Metams. Kad mano duktė taptų tikra Valenti.

Iš nuostabos jai susisuko galva. Niekada nesitikėjo, kad Metas gali pasiūlyti tekėti. Ji nėra kilusi iš turtingųjų ir tikrai neturi didelių santaupų, tačiau santuoka su Metu Valenčiu – prasta išeitis.

Lana nebūtų veržusis su juo prie altoriaus net ir tuo atveju, jei būtų galėjusi rinktis. Moteris prisiekė niekada netekėti dėl kūdikio. Jau prieš daugelį metų pasižadėjo nepakartoti klaidos, kurią padarė jos motina. Megana neaugs tokiuose nedraugiškuose namuose, kokiuose augo ji. Nėra nieko blogiau už vyrą, kuris jaučiasi pakliuvęs į spąstus. Tai pažadina blogiausias jo savybes.

Moteris sudrebėjo. Motina laukėsi jos, Lanos, kai sutiko tekėti už tėvo. Valerė Džensen mylėjo savo vyrą, meldėsi, kad ir jis ją pamiltų, bet tėvas motinos niekada nemylėjo. Kiekvieną jų šeiminio gyvenimo dieną tik naudojosi jos meile.

Ar ir Metas taip pat elgsis?

Lanai šiaip taip pavyko sukuždėti:

– Tai absurdiška. Gali pripažinti Meganą savo dukterimi ir nevesdamas manęs.

– Ne. Noriu, kad viskas būtų teisėta. Aš jau turiu leidimą susituokti šį penktadienį trečią valandą. – Lana aiktelėjo, bet Metas nekreipdamas dėmesio kalbėjo toliau: – Patikėk manimi, jei bandysi pasprukti, aš tave surasiu ir tikrai pasistengsiu, kad nagrinėjant dukters globos klausimą teisėjas sužinotų viską apie tavo pavogtus pinigus, išgirstų, kad visada pirmiausia galvoji tik apie save, kad nenorėjai suteikti savo dukteriai paties geriausio gyvenimo ir kaip rizikavai jos gyvybe, kai pabėgai. Aš gausiu išimtinę teisę globoti savo dukterį. Čia ne grasinimas, o pažadas.

– Negausi, – atkirto Lana.

Tai tikras košmaras.

Metas tvirtai suspaudė lūpas.

– Išbandyk mane.

– Megana – mano duktė, Metai. Aš ją išnešiojau, daviau jai gyvybę, o tu basteisi po kitų moterų lovas. Turi į ją labai mažai teisių.

Jos smilkinys nervingai sutrūkčiojo.

– Aš mergaitės tėvas. Bet tu nesijaudink. Su tavimi miegoti neketinu. Turėsime atskirus miegamuosius.

– O tu galėsi tai išeiti, tai grįžti? – Lana papurtė galvą. – Neleisiu, kad tavo meilužės viena po kitos žygiuotų Meganai pro akis tarsi per paradą.

– Artimiausius metus neturėsiu meilužių. Iš pagarbos savo vaikui, ne tau.

Lanos pečius prislėgė pralaimėjimo svoris, bet moteris pasiryžo jam to neparodyti. Ji stengėsi mąstyti, bet į galvą atėjo tik viena galimybė išsigelbėti.

– Gerai, bet sutiksiu tekėti už tavęs tik tuo atveju, jei leisi sugrįžti į darbą. Noriu surasti tikrąjį vagį.

Lana įrodys savo nekaltumą neveldama į rūpesčius Deno.

– Negi tikrai to tikiesi? – nusišiepė vyras.

– Sakau kuo rimčiausiai, Metai, – ji kalbėjo ryžtingai, bet puikiai suprato, kad, jei vyras atsisakys įvykdyti prašymą, ji negalės jo priversti.

Metas gūžtelėjo pečiais.

– Kaip nori. Tik nesitikėk, kad pavyks iš mūsų pavogti dar daugiau pinigų.

Lana įsižeidė.

– Jei to būčiau norėjusi, vogčiau iš dabartinės savo darbovietės, ar ne?

Metas atrodė nustebęs.

– Tu dirbi?

Bet kuriuo kitu metu toks klausimas ją būtų prajuokinęs.

– Kažkaip turiu užsidirbti pragyvenimui.

– Dabar jau nebereikės, – pasipūtėliškai numojo ranka Metas. – Aš išlaikysiu tave ir Meganą. Tau iš viso nėra reikalo dirbti.

Jis neįtikėtinas!

– Dirbti man patinka. Tai mano asmenybės dalis. – Lana matė, kaip jis prisimerkė, ir suprato pasakojanti apie save per daug.

To jai nereikia.

Nenoriu būti Meto išlaikoma, – nusprendė Lana vėl prisiminusi, kas svarbiausia. Jei ji ir priims nedidelę Meto pagalbą, tai tik dėl Meganos. Gerai pagalvojus, viskas gali puikiai pavykti. Vienintelis dalykas, dėl kurio ji gailėjosi tapusi vieniša mama, kad negali skirti dukrelei tiek laiko, kiek norėtų.

– Porą dienų dirbsiu su tavimi, o kitas būsiu namuose su Megana. Sutarta?

Metas kiek patylėjo.

– Sutarta.

– Tačiau metams pasibaigus mes išsiskirsime? – Lana negalėjo įsivaizduoti, kad tektų būti pririštai prie Valenčių bent dieną ilgiau. – Pažadėk man, Metai.

– Galėčiau net prisiekti.

Antras skyrius

– Jei kas nors žino priežastį, kodėl šie du žmonės negalėtų būti sujungti šventaisiais santuokos saitais, tegul kalba dabar arba nutyla amžinai.

Sunerimusi Lanos širdis krūptelėjo klausantis ausis spengiančios tylos, moteris troško, kad kas nors... bet kas... sustabdytų šią beprotybę. Kad bent Megana imtų verkti, gal tada Lanai pakaktų ryžto pasakyti šiai santuokai ne. Civilinių aktų registratorius tęsė ceremoniją. Jau po kelių minučių buvo per vėlu.

– Galite pabučiuoti nuotaką.

O Dieve.

Tarsi supratęs, kad Lana negalėtų pažiūrėti į jį net tuo atveju, jei nuo to priklausytų jos gyvybė, Metas paėmė ją už rankos ir rimtu veidu pasuko į save.

Jis palenkė galvą ir Lana suvirpėjo: Metas sugrįžo į jos gyvenimą vos prieš kelias dienas, bet nepaisyti jo buvimo ji nepajėgė.

O tada jo lūpos prisilietė prie Lanos lūpų – moteris suprato, kad jis ramus ir puikiai tvardosi, kad jam visai nerūpi, ar ji atsilieps į bučinį.

Lana pakluso su malonumu.

Ji neišsiduos, kad nuo Meto prisilietimo kūną vis dar dilgčioja. Suprato šią paslaptį nusinešianti į kapą, nes jo akys buvo tamsios ir paslaptingos.

Registratorius nusišypsojo nedideliam susirinkusių svečių būreliui.

– Pristatau jums poną ir ponią Valenčius.

Lanos širdis nusirito į kulnus, bet Meto šeima – vieninteliai jų svečiai – ėmė sveikinti jaunavedžius ir moteris turėjo laiko susitvardyti. Ji pasakė neturinti šeimos, kurią galėtų pasikviesti, nebent tetą ir dėdę, kurie šiuo metu išvažiavę į Pietų Afriką. Žinoma, ji kalbėjo tiesą, bet apsimetė, kad jai tai nė motais. Nepanoro nuotaka pasikviesti ir tų kelių netekėjusių draugių, kurios jai liko susilaukus Meganos.

Buvo tik Valenčiai.

Tiesa, jų elgesiu Lana skųstis negali. Valenčiai labai žavėjosi ir naująja šeimos nare – Megana. Atrodė, kad į šeimą įsijungus Lanai, visi nuoširdžiai džiaugiasi. Moteris baiminosi, kad vyro šeima nepagalvotų, jog ji specialiai paspendė Metui spąstus, tačiau Sezaras su Izabele buvo tarsi įsikūnijęs geranoriškumas. Sezaras vos atvažiavęs įteikė jai nuostabiausią puokštę gėlių. Ryškiaspalvis popierius puikiai derėjo prie švelnaus, moteriško grietinėlės spalvos Lanos kostiumėlio. Nuotaka užmiršo net nuoskaudas dėl senojo Valenčio kišimosi į jos privatų gyvenimą – juk tikrino dukrelės gimimo liudijimą.

O Izabelė ištraukė iš puokštės vieną žiedą ir papuošė juo tamsius Meganos plaukučius. Toks šeiminis elgesys pribloškė Laną ir ji tankiai sumirksėjo gindamasi išdavikių ašarų.

– Mes norėtume turėti jaunikio ir nuotakos nuotrauką, o paskui nusifotografuos visa šeima, – tarė Izabelė ir išblaškė Lanos mintis.

– Šypsokis, – šnipštelėjo šypsodamas Metas. – Noriu, kad mano šeima galvotų, kad mudu bent jau galime džiaugtis vienas kitu.

– Čia jau perlenki.

Išgirdęs tokius žodžius Metas sumirksėjo ir tyliai sukikeno, nejučiomis nusišypsojo ir Lana – pirmą kartą taip nuoširdžiai.

Tą akimirką spragtelėjo fotoaparatas.

– O, išeis puiki nuotrauka, – apsidžiaugė Nikas, žiūrėdamas į skaitmeninio aparato ekranėlį. – Taip, tikrai nuostabi. Pabandykime dar kelis kartus, o paskui surasime, kas nufotografuotų mus visus.

Lana vis dar šypsojosi, bet tylomis pasidžiaugė, kad fotoaparatas neužfiksavo ankstesnės akimirkos, kai jos rūškanas veidelis kaip diena ir naktis skyrėsi nuo pritrenkiančios Meto šypsenos.

Apie Metą Valentį nieko kita negali pasakyti – jis mirtinai gražus. Nuo rafinuotos išvaizdos ir puikios savitvardos vyro moterys sunkiai prisiversdavo atplėšti akis.

O dabar Metas tapo jos vyru.

Ir Meganos tėvu, – priminė sau Lana. Ji neleido sau užmiršti, dėl kokios priežasties šiandien čia pateko.

Nusifotografavę visi pasuko važiuoti į Sezaro ir Izabelės apartamentus, kur jaunųjų garbei buvo suruošta vakarienė šeimai.

Lana kaip tik sėdo į limuziną, kai akyse žybtelėjo: atrodo, kad kažkas paskubomis juos nufotografavo. Laimei, tą akimirką ji buvo savimi užstojusi Meganą.

Metas nusikeikė ir skubiai užtrenkė dureles.

– Velnio žurnalistai! – suriaumojo jis. – Nenoriu, kad jie fotografuotų Meganą.

Lana nustebusi išpūtė akis. Ir ji jautė tą patį, bet...

– O ar šios vestuvės įvyko ne dėl to, kad norėjai ją pristatyti kaip Valenčių šeimos atstovę?

– Bet ne paskelbti jos nuotraukas. Aš augau žiniasklaidos dėmesio centre, bet pasaulis dabar gerokai pasikeitęs. Tebūnie aš prakeiktas, jei leisiu jiems pasinaudoti mergaite. Susituokėme ne dėl to.

Nuo vyro žodžių Lanos širdis sušilo, moteris skubiai paslėpė veidą tamsiose dukrelės garbanėlėse. Ji pirmą kartą jautėsi rami dėl to, kad Megana neliks viena visame pasaulyje, jeigu kas nors atsitiks jai. Dėdė Denas iš Prancūzijos, žinoma padarytų viską, ką tik galėtų, bet tai ne tas pat, kaip augti globojamai mylinčio tėvo.

Dėl dukrelės sutikčiau ištekėti už tūkstančio tokių vyrų kaip Metas, – pripažino sau Lana ir tik tada suvokė, kokios kvailystės sukasi jos galvoje: juk nėra kito tokio vyro kaip Metas Valentis.

Aleksas su Niku taip pat puikūs vyrai.

Toks ir Metas.

Jis vienintelis.

Ir pats tai žino.

***

Lana niekaip nepajėgė įveikti savęs – jiems sugrįžus į Meto tėvų apartamentus buvo tyli ir užsisklendusi. Metas kurį laiką pasisukiojo aplink ją, o paskui paliko ir nuėjo pavaikštinėti su Megana ant rankų.

Stebėdama vyrą Lana troško, kad dukrelę Metas laikytų savotišku trofėjumi, bet puikiai suprato, kad taip nėra. Jis – išdidus tėvas.

Metas atsitiktinai atsisuko ir nusišypsojo Lanai, bet moteris neabejojo, kad tomis šypsenėlėmis jie nė vieno neapkvailins. Tereikėjo pažvelgti į du jo brolius. Vyrai puikiai supranta, kad brolis buvo priverstas vesti ją tik dėl dukters.

Viskas buvo aišku ir jų žmonoms – Olivijai bei Sašai. Olivija – žinomos kino žvaigždės, kuri kartais būdavo beveik nepakenčiama, dukra. Vargšelės Sašos tėvas buvo apkaltintas sukčiavimu ir greitai turėjo išgirsti nuosprendį. Vis dėlto abi moterys buvo mielos ir nuoširdžios, turtai jų visai nesugadino. Jiedvi net užsiminė apie galimybę kartu papietauti, bet Lana atsisakė. Ji kiek galėdama ilgiau ketino laikytis atokiai nuo kitų Valenčių moterų. Nėra prasmės per daug su jomis bičiuliautis. Aš dingsiu iš šios šeimos joms nespėjus ir susivokti, – pagalvojo Lana gurkšnodama šampaną ir stebėdama kartu žaidžiančius Alekso ir Olivijos aštuonerių metų sūnelį Skotą bei neseniai įsivaikintą šešiametę dukrelę Renę.

Kaip tik tuo laiku į jos akiratį pakliuvo Metas, jis norėjo pasikalbėti su Aleksu. Vyras tebelaikė ant rankų Meganą. Vargšė jos mažylė baugščiai žvilgčiojo į tėvą tarsi svarstydama, verkti ar ne.

O Metas neketino jos paleisti.

Argi ji nežino, koks tai jausmas? Metas nekreipia dėmesio į Meganos nervingumą lygiai taip pat, kaip ir į jos.

Staiga jis pažvelgė į Meganą, pakštelėjo į skruostuką, ir mergytė tučtuojau nusišypsojo bedante burnele. Tai pamačius Lanos širdis apsivertė krūtinėje. Metas puikiai sutars su dukterimi.

– Tu pasielgei teisingai – dėl dukters, – švelniai pasakė priėjusi Izabelė.

Lana krūptelėjo, paskui nusišypsojo.

– Žinau, Izabele.

– Metas jai bus labai geras.

– Taip, žinoma.

Jokiu būdu nebūtų už jo tekėjusi, jei tuo abejotų.

– Ir tu mano sūnui būsi gera.

Lana suraukė nosį.

– Tuo nesu taip tvirtai įsitikinusi.

– O aš tikrai žinau. Jam reikėjo tokios kaip tu.

Lana papurtė galvą.

– Ne, jūs klystate. Nesu ypatinga.

Metui reikėjo moters, kuri mėgtų visur lankytis, vaikščioti į vakarėlius. Dar geriau, jei žmona būtų kilusi iš kurios nors žymios šeimos.

Anyta ją suprato.

– Nenuvertink savęs, Lana. Tu labai miela asmenybė, mes didžiuojamės priėmę į savo šeimą moterį, kuri pirmiausia paiso savo vaiko interesų, o tu kaip tik taip elgeisi tekėdama už mano sūnaus.

Sujaudinta gražių žodžių Lana tankiai sumirksėjo ir užgniaužė ašaras.

– Kiekviena motina elgtųsi taip kaip aš.

– Ne, brangioji, tikrai ne kiekviena, – patikino ją Izabelė ir pažvelgė į tris savo sūnus.

Tik tada Lana prisiminė, kad Izabelė iš tiesų yra Alekso ir Niko pamotė, o ne tikra motina kaip Metui. Kiek žinojo apie Valenčius, Alekso motina mirė, kai jis buvo visai mažas, tada Sezaras vedė Niko motiną, kuri dingo palikusi jam kūdikį. Tik paskui Sezarui pavyko surasti ilgalaikę laimę su trečiąja žmona Izabele, tapusia puikia motina visiems trims berniukams.

Lana linktelėjo.

– Jūs teisi, Izabele. Ne visos motinos vienodos.

Po akimirkos Sezaras šaukšteliu pastukseno šampano taurę norėdamas atkreipti visų dėmesį.

– Pirmiausia norėčiau pasveikinti savo jauniausiąjį sūnų ir jo žmoną vestuvių proga. – Jis pakėlė taurę. – Už Laną ir Metą. Tegul jūsų santuoka būna tvirta ir laiminga.

– Už Laną ir Metą, – pakėlė taures visi kiti ir Lana pajuto, kaip kaista skruostai.

Negi tik ji viena pastebi tas ciniškas liepsneles Meto akyse?

– O dabar, – toliau kalbėjo Sezaras, – mudu su Ize turime ypatingą dovaną visoms savo marčioms. Kiekvienai jūsų norime įteikti po naujųjų Valenčių kvepalų Moteris riboto tiražo buteliuką.

Izabelė ištiesė nuostabius kvepalų buteliukus. Olivija su Saša susižavėjusios džiūgavo – Lana pasijuto joms dėkinga, nes taip mažiau krito į akis daug santūresnė jos reakcija. Jauniausioji Valenčių marti jautėsi kaip apgavikė. Ji nenusipelnė būti šios šeimos dalimi. Reikėjo tik pažvelgti į Metą ir suprato, jog ir jis mano taip pat. Laimei, po dviejų valandų pobūvis pagaliau pasibaigė. Megana pavargusi ėmė verkšlenti, Metas paskelbė, kad jie išvažiuoja, ir Lana lengviau atsikvėpė. Popietė labai prailgo, o mergytė visą tą laiką buvo kaip mažutis angelėlis, bet dabar jai būtinai reikėjo į savo lovelę.

O jos lovelė dabar bus Meto namuose. Prieš vestuves ji taip ir nepaklausė, kur tie jo namai, bet Metas užtikrino, kad, kol jie bus užsiėmę vestuvių ceremonija, Meganos daiktai ir viskas, ką Lana norėtų persigabenti, bus pristatyta į jo apartamentus.

Po dvidešimties minučių Metas pasuko automobilį prie vartų didžiulio namo, apsupto sodo ir pievelių. Paskui ji pamatė, kad ant aukštos tvoros kabo lentelė su užrašu Parduota.

Nustebusi Lana pasisuko į vyrą.

– Tik nesakyk, kad nupirkai šį namą mums.

Patenkinta Meto šypsena kaipmat išblėso.

– Taip, nupirkau.

– Kada?

– Vakar.

Ji išplėtė akis.

– Bet juk susituokę gyvensime tik vienus metus.

– Na ir kas? Tai puiki investicija. Šiaip ar taip, mano butas kūdikiui netiko.

– Įsivaizduoju, – burbtelėjo Lana.

Metas pervėrė ją ledinėmis akimis.

– Ten tik du miegamieji.

– Galiu miegoti kartu su Megana.

Tikrai neketina dalytis miegamuoju su juo.

– Meganai reikia savo kampo. – Metas kiek patylėjo. – O tau būtina išsimiegoti, jei reikalauji galimybės sugrįžti į darbą.

Puiku, dėl šito ji nesikabinės.

Lanos susierzinimas truputį atlėgo, tada jai dingtelėjo kita mintis.

– Galėjai tiesiog palikti mus mano bute. O pats – gyventi savo apartamentuose.

– Ne.

Lana suspaudė lūpas, nors, tiesą sakant, ir nesitikėjo, kad Metas jai pritartų.

– Jau beveik metus ten gyvenu, butas visai padorus.

– Tai dar nereiškia, kad jis tinka Meganai.

Lana užsigavo.

– Suprantu. – Akivaizdu, kad jam visai nerūpi – ji pati galėtų gyventi kad ir sąvartyne, bet Meganai reikia namų, vertų Valenčių pavardės.

Lanai pasidarė bloga.

Atrodo, kad ji ima pavyduliauti dukrelei, nors ir nėra ko. Ji ir pati dabar turi Valenčių pavardę, nors ir neketina ja naudotis, nusprendė toliau likti Džensen. Išgirdus, kaip metrikacijos įstaigoje šiandien ją pavadino ponia Valenti, pajuto, kad jai būtinai reikia išsaugoti savo senąją pavardę – kaip nepriklausomybės patvirtinimą.

Bet iš tiesų ją labiausiai erzina Meto noras vadovauti. Ponas Valentis tariasi geriausiai žinąs, ko reikia jai ir Meganai. Juk turėjo paklausti ir jos nuomonės.

Akivaizdžiai suirzęs Metas atidarė automobilio dureles.

– Nagi, eikime į vidų. – Jis išlipo ir atidaręs užpakalines dureles įlindo atsegti Meganos automobilio kėdutės. – Daiktus palik, paimsiu juos paskui.

Lana išlipo ir priėjo paimti iš jo Meganos.

– Na štai, duok ją man.

– Ne, ji sunki. Aš panešiu.

Jis nuėjo ir užlipo paradiniais laiptais, o Lanai teliko griežti dantimis ir sekti iš paskos.

Metas surado raktą ir plačiai atidarė duris, jie įžengė į prieškambarį.

Vos pažvelgusi į tobulą svetainę Lana suprato, kad namai pribloškiantys.

– Ar bent apsidairei čia, prieš pirkdamas šį namą? Juk net nežiūrėjai.

Aristokratiškas Meto antakis šoktelėjo.

– O kas? Ar nepakankamai geras?

Ji tik mostelėjo ranka mėgdžiodama jo nerūpestingumą.

– Nejuokauk. Namas žavingas. Aš tiesiog pasmalsavau.

– Prieš veikdamas, aš visada pagalvoju, Lana.

Ne visada, – dingtelėjo mintis susitikus jų žvilgsniams. Lana pamatė, kad ir Metas galvoja tą patį. Ji išraudo. Kaip tik dėl to, jog kartą jis pasielgė neapgalvotai, jie abu dabar yra čia.

– Rytoj pradeda dirbti tarnaitė, – šiukščiai pasakė Metas. – Ji turi savo atskirą butą namo gale.

Lana linktelėjo ir apsidairė prieškambaryje tarsi susidomėjusi, bet iš tiesų žvalgėsi, kad nereikėtų žiūrėti į jį.

– Vėliau tau viską aprodysiu. O dabar nuvesiu tik į miegamuosius.

Metas pasisuko eiti prieškambariu, o Lana ir vėl suirzusi sekė jam iš paskos. Vyras pasisuko į dešinįjį sparną, pravėrė pirmąsias duris.

– Čia tavo kambarys. Turėsi savo nuosavus apartamentus.

Na, bent jau neteks dalytis ta pačia vonia.

Kaip ir ta didžiule karališka lova, kurios Lana apsimetė net nepamačiusi.

– Čia labai gražu.

– Šios durys jungia tavo ir Meganos kambarius, – Metas mostelėjo į kitas duris.

Jis įėjo į gretimą kambarį.

– Šis bus jos. – Jis parodė jai dar vienas duris. – O šalia bus mano miegamasis.

Lanos širdis kone stabtelėjo suvokus, kokioje situacijoje atsidūrė. Ji žada gyventi kartu su Metu, kuriam, be abejo, priklauso galingo vyriškumo monopolija.

Dieve, padėk man.

Staiga Megana pamatė savo lovelę ir suspurdėjo norėdama į ją pakliūti.

– Ji nori miego.

Metas linktelėjo.

– Viskas yra čia, todėl paliksiu tave ir iš automobilio atnešiu likusius daiktus.

– Gerai. Tiesiog pasodink ją ant kilimo, kol aš susitvarkysiu.

Metas išėjo, o Lana stovėdama dairėsi aplinkui.

Šiame kambaryje blyškiai gelsvomis sienomis, apklijuotomis vaikiškų lopšinių personažais, Meganos baldeliai atrodė juokingai maži. Jos dukrelei tikrai patiks iš lovelės apžiūrinėti paveikslėlius.

Bet dabar...

– Gerai, panelyte. Pirmiausia leisk man nusimesti šį švarkelį, – kalbėdama Lana nusivilko kreminės spalvos švarkelį ir liko tik su puošnia liemenėle ir trumpučiu sijonėliu. – Taip geriau.

Ji pasiėmė reikiamus daiktus.

– Dabar tavo eilė.

Paėmusi Meganą paguldė ją ant vystymo stalelio, nušluostė minkšta šluoste ir užmovė švarias sauskelnes. Tvarkydama ji meiliai kalbino mergytę.

– Tu šiandien tikrai buvai gerutė. Mamytė tavimi labai didžiuojasi. Manau, kad tu...

Po penkių minučių Metas stovėjo tarpduryje stebėdamas, kaip Lana ruošia Meganą miegoti. Jos balsas sruvo taip maloniai. Buvo keista stebėti tas dvi naujai jo gyvenime atsiradusias moteris.

Dukterį jis jau pamilo.

O antrosios jis... geidžia.

Metas žiūrinėjo Laną iš šalies. Trumpi šviesūs plaukai visada stilingai sušukuoti, bet šiandien ji susitvarkė juos kažkaip ypatingai, todėl atrodė fantastiškai.

Jai puikiai tiko kreminės spalvos švarkelis, bet dabar jį nusivilkusi ji sukiojosi vien tik su nėriniuota liemenėle spagečių plonumo petnešėlėmis, glotni nugara buvo nuoga.

O tas trumputis sijonėlis ir šilkinės kojinės ne pridengė, o tik paryškino ilgas kojas. Pasilenkusi prie dukrelės, paguldytos ant vystymo stalelio, Lana atmetė vieną koją.

Metas tuojau pajuto audringai atsiliepiantį savo vyriškumą. Turbūt ši moteris – pati seksualiausia mama iš visų, kokias tik jis yra matęs.

Po velnių, jis vis dar jos geidžia.

Tarsi pajutusi jį esant kambaryje Lana atsisuko ir Meto veidas tuojau tapo bejausmis. Užtenka jau ir to, kad jiems teks gyventi viename name, jai nebūtina žinoti, kad Metas trokšta nuplėšti nuo jos kūno tuos kelis likusius drabužėlius.

– Turėsi ir mane išmokyti, – tarė Metas nusprendęs neatskleisti Lanai savo minčių.

Dailus Lanos antakis kilstelėjo.

– Tu keisi palutes?

– Manau, kad turėčiau žinoti, kaip tai daroma. Noriu būti tikras tėvas.

Lana kreivai šyptelėjo, bet jautėsi ramesnė.

– Ak, keisdamas sauskelnes tokios patirties tikrai įgysi, – pasakė ji ir paėmusi ant rankų mergytę pasuko link lovelės šypsodama Metui.

– Lukterėk, – išlemeno jis eidamas artyn. – Noriu pabučiuoti ją, pasakyti labanakt. – Metas pasilenkė ir pabučiavo putlų dukters skruostuką. – Saldžių sapnų, panele Megana Valenti.

Mergytė kvepėjo kūdikių pudra.

Metas pasitraukė nuo dukters ir pajuto gundantį Valenčių moters aromatą, ypatingus kvepalus, lyg audra šluojančius visą pasaulį. Visos Valenčių moterys jais kvepinasi – o dabar ir Lana turi visišką teisę jais kvepėti.

Aromatas jai tinka.

Tik metus, – priminė sau Metas ir piktai suurzgė nusivylęs, nes žinojo, kokia moteris ji yra iš tiesų. Po velnių, ir kam ji vogė tuos pinigus? Jam vagilė nereikalinga – nei kaip žmona, nei kaip jo vaiko motina.

Vieni metai, ne ilgiau.

O tada ji, po galais, galės kvepintis tokiais kvepalais, kokiais tik panorės.

– Virtuvėje yra šio to užkąsti ir kavos, – sausai tarė Metas eidamas prie durų.

– Dėkoju, galiu ir apsieiti.

Jis sustojo ir pažvelgė į Laną.

– Mes abu šiandien gyvenome beveik pusbadžiu.

– Ir tu prisidėtum? – nustebo Lana

– O ar negerai?

Ji apdairiai nužvelgė Metą.

– Ne, turbūt nieko blogo.

– Virtuvė yra koridoriaus gale, dešinėje, – paaiškino Metas ir paliko jas vienas.

Negalėjo pakęsti, kad Lanos žavesys jį taip veikia. Ji kaip ugnis ir ledas vienu metu, žiūrėdamas į ją dabar prisiminė, ką galėtų turėti, jei būtų nusprendęs pasiguldyti žmoną į lovą.

Jis nusikeikė ir sunkiai atsiduso. Turėtų būti ne taip. Ir tikrai ne pirmąją jų bendro gyvenimo dieną.

Po penkių minučių Lana atėjo į virtuvę. Ji vėl vilkėjo švarkelį. Jei Lana tikisi, kad jis saugo kaip skydas, tai labai apsirinka. Švelnus audinys galbūt pridengia nuogus pečius ir stangrias krūtis, paslėptas po prabangia liemenėle, bet grakščiosios lankstaus kūno linijos po glotnia trumpo sijonėlio medžiaga tik išryškėja.

Lana pastebėjo, kad Metas žiūri į ją ir jos akys suliepsnojo, ji paskubomis nusisuko ir nervingai apsidairė.

Pažvelk į mane dar kartą, – norėjo paprašyti Metas, tada ryžtingai išmetė tokias mintis iš galvos.

Nežiūrėk.

Ir neliesk.

– Virtuvė nuostabi, Metai, – užmezgė pokalbį Lana, vis dar dairydamasi į visas puses, tik ne į vyrą. – Tavo tarnaitei čia tikrai patiks.

– Ji bus ir tavo tarnaitė, – atsakė jis.

Lana atsigręžė.

– Dar niekada nesu turėjusi tarnaitės.

– Tu dabar Valenti. Teks priprasti.

Moters akys piktai žybtelėjo, ji kilstelėjo galvą.

– Tiesą sakant, aš pasilieku savo pavardę. Valenti yra Megana, o ne aš.

Pastaba neturėjo jo nustebinti, bet Metas nustebo. Daugelis jo pažįstamų moterų būtų stačia galva puolusios pasinaudoti galimybe tapti ponia Valenti.

Jis susiraukė. O gal Lana tik jam demonstruoja nepriklausomybę? Gal ji ir netroško šios santuokos, bet tikrai žino, kaip pasinaudoti pasitaikiusia palankia proga.

– Vadinasi, tu liberali moteris? – nutęsė Metas, bet ginčytis dėl to nesivargino. Jis ir taip žino, ko ji verta.

– Nematau prasmės vadintis pavarde, kurios vis tiek neketinu pasilikti.

Metas tik abejingai gūžtelėjo pečiais.

– Tai ganėtinai sąžininga.

Lana kurį laiką įdėmiai jį stebėjo.

– Net nežadi ginčytis?

– Ne. Aš sutinku. Tai atrodo logiška.

– Ak. – Lana atrodė sutrikusi. – Gerai. – Ji nusisuko ir nužvelgė ant marmurinio spintelės paviršaus sudėtą maistą. – Viskas taip skaniai atrodo.

Meto sprando raumenys įsitempė.

Vienintelis apetitą žadinantis dalykas šioje virtuvėje – ji.

– Mano motina pagalvojo, kad būsime alkani.

– Ji labai maloni.

Juokinga, bet jo motina malonia pavadino ir Laną. Pats laikas sunerimti. Metas visai nenorėjo, kad jo šeima su ja pernelyg suartėtų ir paskui nusimintų. Jo tėvus ištiktų šokas, jei sužinotų, kokia iš tiesų yra naujoji marti. Jų dukraitės motina nepatikima – tokią karčią piliulę būtų sunku nuryti.

Metas mostelėjo Lanai sėstis ant vienos iš aukštų kėdžių.

– Įsidėk ko nors, – griežtai paliepė, o pats nuėjo į kitą bufeto pusę.

Šiuo metu nenorėjo būti šalia jos.

Ji slystelėjo ant taburetės ir pasiėmė vieną gardžiai atrodantį sumuštinį, regis, buvo visiškai rami, bet Metas suprato, kad taip Lana tikrai nesijaučia.

Jis taip pat paėmė vieną sumuštinį.

– Beje, kalbant apie mano motiną... Jei teisingai suprantu, vakar maloniai paplepėjote, – abejingai pasakė Metas.

Jis prisiminė, kaip kurį laiką stebėjęs moteris pajuto norą tarp jų įsiterpti.

Lana sunerimo, bet nerimas akimirksniu nuslūgo.

– Tikrai?

– Abi atrodėte rimtai susidomėjusios pokalbiu.

– Matyt, taip ir buvo, – sutiko Lana ir atsikando sumuštinio.

Metas suraukė antakius. Jam atrodė, kad Lana už to sumuštinio tarsi slepiasi, o ne valgo. Toks elgesys kelia įtarimą.

– Tikiuosi, kad neketini įsirangyti po jos sparneliu.

Lanos akys išsiplėtė, ji nuleido sumuštinį.

– Kodėl turėčiau?

– Mano motina linkusi tave pamėgti. O tai reiškia, kad gali ją įskaudinti.

Lana susiraukė.

– Nesiruošiu jos skaudinti. Beje, nenoriu užgauti ir nieko kito.

– Tikrai?

Ji lėtai padėjo sumuštinį ant lėkštutės ir įbedė akis į Metą.

– Žinai, o tu tikras benkartas.

– Ne, benkartas buvo mano vaikas.

Lana garsiai įkvėpė.

– Kaip tu gali taip kalbėti?

– Nepatinka teisybė? – Oras nuo įtampos net sutirštėjo. – Staiga vedžiau gražuolę apgavikę, kuri pavogė ne tik apvalią sumelę iš mano šeimos, bet ir beveik metus dukters gyvenimo iš manęs. Manau, kad turiu penkiasdešimt tūkstančių ir dar vieną priežastį ant tavęs pykti.

Lana atkišo smakrą.

– Gali taip galvoti, jei nori, bet dabar turi ir bent jau vieną priežastį gerbti mane kaip savo žmoną. Toji priežastis dabar yra gretimame miegamajame.

Megana.

Priešiškumas nenoromis užleido vietą susižavėjimui.

– Bent jau prisipažink paėmusi pinigus. Tada galėsiu tave gerbti.

– Negaliu prisiimti atsakomybės dėl nusikaltimo, kurio nepadariau.

Metas nusivylęs nuleido rankas.

– Liaukis melavusi, Lana. Tiesiog... liaukis melavusi.

Lana pašoko.

– Pasprink tuo maistu, Metai Valenti, – iškošė ji ir išbėgo iš virtuvės.

Metas žiūrėjo jai pavymui, valgyti nebenorėjo. Jis jautėsi blogai – po velnių, juk teisingai pasielgė.

Jis turi nepamiršti, nuolat sau kartoti, kad, nors naujoji žmonelė atrodo kaip angelas, po švelnia išore ji visiškai sugedusi. Labiau sušvinkti moteris gal ir nebegalėtų.

Trečias skyrius

Praėjusį vakarą užsipulta Meto tokiais negailestingais žodžiais Lana nesitikėjo išsimiegoti, bet nubudusi iš ryto jautėsi daug pajėgesnė grumtis su vedybų sunkumais.

Ir su negailestingu Meto požiūriu dar pakovosiu, – nusprendė, ryžtingai lipdama iš lovos. Ji turi įveikti viską, kad ir ką gyvenimas sviestų.

Lana pravėrė duris į Meganos kambarį, mergaitė tebemiegojo. Motina pažvelgė į savo vaikelį ir jos širdis suminkštėjo. Metas kiek tik nori gali ją niekinti, ateinančius metus paversti pragaru – kol Megana saugi, sveika ir laiminga, Lana viską atlaikys.

Net tokį kerintį mergininką kaip Metas Valentis.

Džiaugdamasi, kad pavyko palįsti po dušu dar Meganai neprabudus, Lana sugrįžo po dešimties minučių apsivilkusi laisvas gelsvai rudas kelnes ir megztą tamsiai rudą palaidinukę. Dukrelę surado besėdinčią lovelėje. Ji krykštavo barškindama žaisliukus.

– Štai ir mamytė, mažule.

Bučiuodama savo mergytę Lana pakeitė sauskelnes ir nuskubėjo į virtuvę paruošti dukrelei pusryčių. Nelabai žinojo, kas šiandien numatyta darbotvarkėje – jei joje iš viso kas nors buvo numatyta.

– Jūs tikriausiai ponia Valenti, – vos jai įžengus į erdvią patalpą, pasisveikino pusamžė moteris ir tuojau priėjusi ištiesė ranką.

Lana sumirksėjo išgirdusi naująją pavardę ir nusišypsojo.

– Prašyčiau vadinti mane Lana.

– Tebūnie. Aš esu Rūta, naujoji jūsų tarnaitė. – Ji pažvelgė į mergytę. – O čia, ko gero, Megana. Vaje, argi ji ne iš akies trauktas tėtis?

– Tikiuosi, kad tai tik į gera, Rūta, – tarė įėjęs į virtuvę Metas ir kerinčiai nusišypsojo.

Jis tuojau pat pasilenkė ir pabučiavo Meganai galvelę.

Lana vos garsiai neaiktelėjo. Akimirką dingtelėjo, kad Metas ketina pabučiuoti ją. Vyras atsitraukė nuo jų pervėręs žmoną viską suprantančiomis akimis.

– Na žinoma, pone Valenti, – pritarė Rūta ir Lana kuriam laikui pasitraukė. – Pusryčiai tuojau bus patiekti oranžerijoje. Ko norėtų mažoji?

Lana jai paaiškino. Metas paėmė mergaitę motinai iš rankų ir nužingsniavo į oranžeriją, o Lana žiūrėjo nustebusi. Pyktelėjusi dėl tokio vyro pasipūtimo ji nusekė iš paskos.

– Atsiprašau, – sušnypštė pasivijusi, – bet ar tikrai privalai taip elgtis?

Metas nustebo.

– Kaip?

– Tiesiog pagriebei iš manęs Meganą. Juk ji ne koks siuntinys.

Metas pasodino Meganą aukštoje kūdikių kėdėje.

– Tik norėjau padėti. Mergaitė sunki.

– Taip, bet kažkaip sugebėjau nešioti ją ilgiau nei tu, – kandžiai atkirto Lana.

Metas pervėrė ją rūsčiu žvilgsniu.

– Kažin, dėl kieno kaltės? – rėžė ir nusisukęs krapštėsi norėdamas užsegti dirželį. Pavartęs kažką tyliai suburbėjo. – Kaip tą daiktą užsegi?

Lana dėbtelėjo į vyrą aiškiai patenkinta, kad jis ne viską moka.

– Štai taip. Matai?

Metas žiūrėjo, ką Lana daro.

– Kai segi tu, atrodo visai paprasta.

– Sudėtingesnis užsegimas padarytas dėl to, kad būtų saugiau – vaikas jo neatsegs.

Jo lūpų kamputis kilstelėjo aukštyn.

– Ar tuo nori man ką nors pasakyti? Ne, geriau nereikia, – nusišaipė Metas ir atsisėdęs pasiėmė kavos puodelį. – Ką manai apie Rūtą?

Lana susiraukė – Metas įpylė jai kavos net nepaklausęs, ar nori.

– Ji atrodo labai miela ir kvalifikuota.

– Rūtos rekomendacijos labai geros. Be to, ji turi pirmosios pagalbos ir vaikų priežiūros pažymėjimus. Rūta sutiko pasirūpinti Megana, kol tu būsi darbe.

Lana sunerimo.

– Nori pasakyti, kad ji bus Meganos auklė?

Metas įsipylė kavos.

– Taip.

– Megana juk lanko vaikų lopšelį.

Lana jau informavo lopšelio darbuotojas, kad dabar atves dukrelę nebe penkias, o tik tris dienas per savaitę, kitas dvi su savo vaikeliu ketino būti pati.

– Manau, kad lopšelis dabar nebetinka.

Lana vos tvardėsi.

– Vadinasi, spragtelėjai pirštais ir aš jau turiu pulti ją atsiimti?

Metas pastatė puodelį ir tvirtai suspaudė lūpas.

– Taip elgiuosi ne dėl savęs. Noriu, kad geriau būtų mūsų dukteriai.

Lana suskaičiavo iki penkių ir lėtai iškvėpė.

– Paklausyk, ar nemanai, kad įvykus tiek pokyčių mergaitės gyvenime, reikėtų nors kažką palikti kaip buvę?

– Deja, manau, kad toliau taip likti negali. Megana dabar yra Valenti. Juk atsimeni, kaip vestuvių dieną spauda bandė gauti jos nuotrauką? Negi iš tikrųjų nori pasmerkti ją tokiai kasdienei rizikai vaikų lopšelyje? Juk gali būti ir dar blogiau.

Lanai iš baimės net plaukai pasišiaušė.

– Ne.

– Tokios priemonės laikinos. Kai tik reikalai truputį nusistovės, galėsime rasti tokį lopšelį, kuriame ji bus saugi, gerai?

Lana linktelėjo, nors labai abejojo, ar išdrįs dar kada paleisti savo kūdikį iš akių. Ji, žinoma, tiesiog per jautriai reaguoja, bet nori, kad Megana gyventų normalų gyvenimą. Dabar, kai mergaitę visi pažinos kaip Valenti, jai bus neįmanoma gyventi kaip paprastam vaikui.

Kaip tik tuo metu į kambarį įėjo Rūta, nešina dubenėliu kūdikių košės. Lana jai padėkojo ir susikaupusi pradėjo maitinti Meganą. Ji visą laiką jautė Meto žvilgsnį.

– Beje, – prabilo Metas, Lanai įkišant šaukštelį mergytei į burną, – mano motina taip pat siūlėsi bet kuriuo laiku prižiūrėti Meganą, o ypač jei sugalvotume vakare kur nors išeiti.

– Ji labai maloni, bet nemanau, kad tokios pagalbos mums prireiks.

– Gali pasitaikyti tokių renginių, kurių išvengti negalėsime.

Šaukštas sustojo pusiaukelėje.

– Mes susituokėme tik dėl to, kad Megana gautų tavo pavardę. Viskas.

Metas tokią nuostatą išsakė labai aiškiai ir Lana su juo sutiko.

– Ir man tai nepatinka, bet tapus Valenti įgyji ir tam tikrų įsipareigojimų. Negi norėtum, kad kaip savo partnerę vesčiausi kitą moterį?

Nuo minties apie Metą su kita moterimi jai visada susukdavo skrandį, bet tik todėl, kad ji beprotiškai troško jį turėti pati. Negalėjo pakęsti minties, kad yra jam viena iš daugelio.

Nors ir labai keista, leido jam mylėtis be apsaugos. Gal Lana ir buvo kiek apsvaigusi, bet giliai širdyje Metu pasitikėjo. Tiesiog beprotiška, bet šiuo klausimu ir dabar juo pasitiki.

Ji susitvardė.

– Vien dėl Meganos nenorėčiau, kad kur nors eitum su kita moterimi, bet spręsti tau.

Metas tyliai nusikeikė.

– Na žinoma, neketinu kur nors vedžiotis kitų moterų, tik norėjau, kad suprastum, kokia juokinga situacija gali susidaryti. Jei reikės, kad į kokį nors renginį mane lydėtų moteris, tai būsi tu, Lana. Tik dėl Meganos, – priminė jis.

Nekantraudama mažoji ėmė kažką vapėti siekdama šaukšto, kurį Lana tebelaikė rankoje.

– Ak, atleisk, burbuliuk, – ji atsitokėjo ir vėl ėmė maitinti mergaitę.

Kai pagaliau atsigręžė į Metą, jis bėrėsi į dubenėlį dribsnių ir pylė pieno.

Lana prikando liežuvį. Puiku, vadinasi, yra dalykų, kuriuos, būdama Meto žmona, ji privalės daryti.

Po kelių minučių vyras nustūmė į šalį tuščią dubenėlį.

– Už kampo yra parkas. Galime ten nusivesti Meganą.

– Į parką? Šiandien?

Buvo šeštadienis, bet Lana tikrai nesitikėjo tokio pasiūlymo pirmą dieną po vestuvių.

– O kodėl gi ne? Diena žada būti graži, o vaikui sveika gryname ore.

Vadinasi, pirkdamas namą jis pasidomėjo ir parku. Veiklus vyrukas. Jei tik viskas nebūtų taip painu... Ne, tai kvaila mintis.

– Meganai tikrai patiks, – pripažino Lana ir tuojau sulaukė pašaipaus žvilgsnio, sakančio, kad jai gera nebus.

Po pusvalandžio ji trumpai pamokė, kaip pakeisti sauskelnes ir užvilkti Meganai šliaužtinukus, tada įsodino mergaitę į vežimėlį.

– Aš vešiu, – pareiškė Metas eidamas prie vežimėlio.

Lana buvo pripratusi vežioti dukrelę pati.

– Nieko tokio, galiu ir aš.

– Aš nieko prieš padėti.

Lana suprato, kad Metas nori stumti vežimėlį, todėl atlyžo.

Neįprasta eiti į parką su juo. Nė keisčiausiame sapne nebūtų susapnavusi, kas ji ir Metas Valentis kada nors šitaip leis laiką kartu.

Susituokę.

Tėvai.

Bet ne meilužiai.

Vis dėlto Metas atrodė kaip visi išdidūs tėvai: jis supo dukrelę sūpuoklėse, laikė jai leidžiantis čiuožykla, nusivedė ant nedidukės karuselės, kartu pasisukti įkalbino ir Laną. Net kelis kartus moteris turėjo pasipurtyti, kad atsikratytų to tikrumo pojūčio.

Viskas tikra tik jam ir Meganai.

Iš tikrųjų jie nėra šeima.

Vos už kelių metrų ant mažo ežerėlio kranto vyriškis ėmė mėtyti duonos gabalėlius gulbėms, kurios juos noriai lesiojo. Megana staiga sukikeno. Metas patenkintas žvilgterėjo į Laną. Vyras įmetė dar keletą trupinių, gulbės juos lesė, ir mergaitė sukikeno garsiau. Jos juokas buvo nepaprastai užkrečiamas, meilė gniaužė Lanai gerklę – ne tik dėl to, kad ji mylėjo savo dukrelę, bet ir iš džiaugsmo, kad gali šią akimirką dalytis su Metu.

Neįkainojamos minutės.

Staiga Metas pažvelgė į Meganą, įsitaisiusią jam ant rankų.

– O Dieve, ji nuostabi! – pasakė jis su baugia pagarba ir Lanos kūnu nubėgo keista švelnumo banga.

– Tikrai.

Jų žvilgsniai akimirksnį susitiko, bet jo rankose suspurdėjo dukrelė, ir Metas nuleido akis.

– Užteks, – tarė jis. – Jau laikas eiti.

Nuostabusis jų rytas pasibaigė.

Jiems parėjus į namus Metas iškėlė iš vežimėlio kūdikį ir nežiūrėdamas ištiesė Lanai.

– Nulėksiu iki biuro. Yra keli darbai. Jūs su Megana čia susitvarkysite.

Jis jas paliko ir tai Lanai užgavo širdį.

Akivaizdu, jis net nenumano, kad reikia atsižvelgti ir į Lanos darbą. Ji jau įteikė atsistatydinimo prašymą ir per kitą savaitę privalo sukaišioti kiek įmanoma daugiau palaidų galų. Šį savaitgalį ji buvo numačiusi labai daug nudirbti. Padaryti tai, ko ketino griebtis kiekvieną pasitaikiusią laisvą minutę. Ne taip kaip Metas, kuris gali tiesiog uždaryti duris ir kurį laiką pamiršti visus kitus įsipareigojimus.

Lana pažvelgė į Meganą.

– Na, burbuliuk, vėl likome tik mudvi. Ar norėtum apžiūrėti namą?

Megana spoksojo išpūtusi akeles.

– Gerai. Ekskursija po namus, – pasakė Lana nusprendusi neleisti jųdviejų su Metu nesutarimams sugadinti likusios dienos, kurią praleis su dukrele.

Vieno aukšto namas buvo erdvus ir stilingas, tiesiog tryško elegancija ir visa įmanoma prabanga. Jame buvo keturi miegamieji, vienas jų – Meto – gundė kyštelėti nosį, bet Lana nusprendė praeiti pro šalį.

Name dar buvo oficiali svetainė, kuria per trumputį šeiminį gyvenimą Lanai gal visai neteks pasinaudoti, juk nėra ko abejoti: Metas tikrai stengsis kuo rečiau kviesti svečius pietų. Lanai tikrai labai patiko laisvesnio stiliaus svetainė, kurios stiklinė siena atvėrė baseiną ir gražų sodą. Ji ypač apsidžiaugė pamačiusi, kad baseinas aptvertas būtina apsaugine tvorele, kokios reikia dėl vaiko saugumo. Namas buvo labai gražus – nėra ko ir lyginti su tuo, kuriame užaugo ji. Lanos tėvų namas buvo vidutinio dydžio, bet visos keturios sienos buvo prisigėrusios nesibaigiančių klyksmų ir užgauliojimų. Sudrebėjusi Lana pasistengė apie tai negalvoti. Ji labai didžiuotųsi, jei būtų tokio namo šeimininkė, jei tik jų santuoka būtų tikra. O dabar... Ji pabandys mėgautis gyvenimu čia, bet neleis sau pernelyg prisirišti. Lygiai taip pat uždraus savo širdžiai pamilti Valenčių šeimą.

Per priešpiečius Rūta pasiūlė Lanai išnešti mergaitę į vidinį kiemą. Megana patenkinta žaidė aptvarėlėje, kurią jos pastatė šalia stalo, o Lana pasinaudojo palankia proga pasprukti iš akių Metui.

Po pusės valandos Megana ėmė zyzti ir Lana paguldė mergaitę į lovelę. Laimei, ji tuojau užmigo.

Dabar pats laikas imtis darbo.

Tylutėliai užvėrusi jų kambarius jungiančias duris Lana nusispyrė batelius ir apsiskleidė visą lovą dokumentais. Be abejo, kabinetu norės naudotis Metas, jis praverstų ir jai, bet savoje erdvėje susikaupti bus lengviau.

Saulė veržėsi pro langą ir Laną apėmė snaudulys. Ji dirbo, kol nuo šilumos pasijuto per daug pavargusi galvoti. Gal galėtų minutėlę nusnūsti...

Lana pasipurtė. Ne, ji privalo parengti šio mėnesio ataskaitą. Negali sau leisti snūduriuoti. Ji turi išnaudoti laiką, kol miega Megana, arba teks plušėti pusę nakties.

Bet saulė taip šildo... Taip...

Kažkas palietė petį ir plačiai atsimerkusi moteris pamatė šalia lovos stovintį Metą. Saulė jau buvo nusisukusi ir kambarį temdė šešėliai.

– Lana, tuojau vakarienė.

Ji skubiai atsisėdo.

– Ką? Kaip?

– Neuždavinėk man klausimų, į kuriuos negaliu atsakyti, – numykė jis.

Lana nuleido tai negirdomis.

Dieve, negi ji tikrai pramiegojo visą popietę?

– Kur Megana?

– Jau kelias valandas mudu su Rūta ją prižiūrime.

Lana persibraukė pirštais plaukus.

– Valandas? Negaliu patikėti, kad neišgirdau jos verksmo.

– Jai viskas gerai. Aš parėjau namo ir radau linksmai žaidžiančią lovelėje. Mes buvome svetainėje, stengėmės geriau pažinti vienas kitą. Paskui Rūta padėjo man ją išmaudyti ir pavalgydinti. Jau greitai mažylė bus pasiruošusi eiti miegoti.

Lana pajuto, kad greitai gali tapti atliekamu inventoriumi, nebereikalingu dukrelei.

– Dirbai? – šiurkščiai paklausė Metas žiūrėdamas į paskleistus popierius ir atverstas bylas.

Lana nuleido nuo lovos kojas ir nusišiepė – labiausiai iš savęs.

– Turėjau dirbti, bet užsnūdau nespėjusi nieko gero nuveikti.

Metas suraukė tamsius antakius.

– Visų pirma pasakyk, kodėl apskritai dirbi savaitgalį?

Lana sukando dantis. Ak, jis gali dirbti savaitgalį, o ji ne?

– Prisimeni, aš padaviau prašymą atleisti iš darbo. Prieš išeidama, turiu sutvarkyti labai daug dokumentų.

– Net neabejoju, kad jie gali pasamdyti kokį kitą žmogų, kad perimtų tavo pareigas.

– Ilgainiui taip, bet man labai nesmagu palikti juos bėdoje. – Lana atsistojo ir timptelėjo megztą palaidinukę ant kelnių. – Na, tiek išmiegojusi bent jau galėsiu dirbti per naktį.

– Ne.

Lana jau ketino įsispirti batelius, bet išgirdusi griežtą atsakymą staiga pakėlė galvą.

– Ką pasakei?

– Pasakiau ne. Savaitė buvo sunki. Nenoriu, kad dirbtum per naktį. – Jo susirūpinimas kiek apmaldė augantį Lanos pyktį. – Meganai reikia motinos, kuri būtų stipri ir sveika, o ne išsekusi nuo darbo, – pridūrė Metas ir akimirksniu išblaškė bekylančius švelnius Lanos jausmus.

Vadinasi, jis nerimauja dėl Meganos, o ne dėl jos. Lana neprieštarauja – dukrelei tikrai reikia stiprios motinos, bet dėl jos Metas klysta.

– Tu tikriausiai užmiršai, kad pats važiavai šiandien į darbą, o tu juk Meganos tėvas. Gal ir man derėtų pasiteirauti, ar esi geros fizinės būklės?

Meto akyse suspindėjo nuostaba, bet jis kaipmat susiraukė.

– Ar daug turi darbo?

Lana apžvelgė ant lovos paskleistus dokumentus.

– Labai.

Metas ilgai tylėjo.

– Gerai, susitarkime. Aš rytoj prižiūrėsiu Meganą, jei pažadi šiąnakt nedirbti.

Lana išpūtė akis.

– Tu prižiūrėsi Meganą?

– Nusivešiu ją kelioms valandoms pas savo tėvus, o kai grįšiu, man galės padėti Rūta. Sutarta?

Lana galvojo apie Metą, besidalijantį atsakomybe dėl geros Meganos savijautos. Moteris buvo taip pripratusi viską daryti pati, kad prireikė laiko viską pasverti iš naujo.

Ji staiga suprato, kaip smarkiai ši santuoka pakeis jos pačios gyvenimą. Kol jiedvi gyveno vienos – tik ji ir Megana – Lana buvo visiškai užsiėmusi, atsakinga už kiekvieną dukters gyvenimo klausimą, bandė juos derinti su savo poreikiais. Dabar jai nebereikia gaminti, tvarkyti namų, nebeprivalo pirkti maisto ir iš viso nebeturės ko veikti vakarais. Lanai tikrai nebeteks sėdėti ir sukti galvą, kaip apmokėti sąskaitas. Tiesą sakant, ji turės galybę laisvo laiko.

Ir dar – ji privalo išmokti dalytis dukrele. Tam prireiks laiko. Lana pažvelgė į Metą.

– Labai dėkoju, bet, norėdama laiku suspėti, vis tiek turėsiu dirbti naktį. – Ji prisiminė pokalbį per pusryčius. – O gal šiam vakarui turi kokių nors kitų planų? – Vos paklaususi, Lana išraudo. – Turėjau omenyje... Juk niekas nelaukia, kad šiandien ateisime?

Jo akys pašaipiai suspindėjo.

– Ne, mūsų niekur nelaukia. Bet aš vis tiek po vakarienės išeisiu.

– Ach. – Nenorėdama, kad vyras perprastų jos veido išraišką, ji susikaupusi ėmė autis batelius. – Tokiu atveju niekam nekliudys, jei, Meganai užmigus, sėsiu prie darbo.

Metas kurį laiką tylėjo.

– Niekam, – burbtelėjo ir nelaukęs Lanos išėjo iš kambario.

Moteris atsisėdo ant lovos ir juto, kaip jos širdį tarsi replės sugniaužia. Ar šį vakarą jis žada aplankyti kitą moterį? Buvo žadėjęs, kad dėl Meganos atsisakys bet kokių romanų, bet ar ketina šio pažado laikytis?

Ar pajėgs?

Ketvirtas skyrius

– Kukū! – šūktelėjo Sezaras mažai mergytei, sėdinčiai jam ant kelių. Megana sukikeno.

Metas nustebęs žiūrėjo į tėvą.

– Tu toks neatsparus žaviam veideliui, tėti.

– Kaip galėčiau jai atsispirti? Mergytė tokia gražutė.

Metas išdidžiai pasipūtė. Iki šiol nebuvo supratęs, kaip jam reikia tėvo pritarimo, bet buvo malonu jaustis pripažintam.

– Kai kalbama apie šeimą, tavo tėtis tikras silpnadvasis, Metai, – pratarė į kambarį įėjusi Izabelė, nešina mažučiu meškiuku.

– Ne jis vienas, mama, – atsakė Metas.

Izabelė nusišypsojo.

– Man nedraudžiama lepinti savo mergytę.

Metas pakėlė rankas.

– Ir neleisk man sutrukdyti.

Izabelė prisėdo šalia Sezaro ir pamojavo meškiuku Meganai priešais veidelį. Mergytė tučtuojau užmiršo visus žaidimus su seneliu ir ištiesė rankytes siekdama minkšto žaisliuko. Metas nusijuokė pamatęs, kad Sezaras įsižeidė.

Paskui tėvas pasisuko į jį ir nužvelgė skvarbiomis akimis – toks jis būdavo visada.

– Vadinasi, šeiminis gyvenimas klostosi gerai?

Metas nesiliovė šypsotis.

– Aš vedęs dar tik dvi dienas, tėti.

Izabelė kumštelėjo vyrui.

– Duok jiems laiko, Sezarai.

Metas neprieštaravo. Jis niekam iš savo šeimos nepasakė, kad santuoka bus tik laikina, net ir savo tėvams, tačiau jie turėtų žinoti, kad Metas Lanos nemyli.

Laimei, Megana suirzo ir Metas dirstelėjo į savo laikrodį.

– Beje, jei jau kalbame apie laiką, pats metas Meganos rytiniam poguliukui. – Jis atsistojo džiaugdamasis, kad turi ką veikti. – Na štai. Duok ją man, tėti, – paprašė ir pakėlė dukterį.

Izabelė taip pat atsistojo.

– Neskubėk, parodysiu tau laisvą kambarį. Ir čia esame jai padėję lovelę.

Metas kreivai šyptelėjo.

– Juk nepavertėte miegamojo į vaikų kambarį?

Mama šyptelėjo.

– Dar ne.

Megana miegojo bent porą valandų, todėl buvo jau vėlyva popietė, kai Metas sugrįžo namo.

Kai jis pravėrė laukujes duris, Lana išpuolė iš kabineto ir griebė į glėbį Meganą. Spirgėjo tarsi būtų nemačiusi jos visą savaitę, o ne kelias valandas.

– Gražinu ją sveiką ir gyvą, – pajuokavo jis svarstydamas, kaip jaustųsi, jei žmona taip šokinėtų apie jį.

Liaukis.

– Ar viskas gerai? Nekilo jokių problemų? – vis dar raukydamasi paklausė Lana.

– Labai gaila tave nuvilti, bet nė vienos.

– Gerai. – Ji staiga pažvelgė labai patenkinta ir Metas sukluso. – Rūta šią popietę išvažiavo į ligoninę aplankyti savo sesers, gali būti, kad negrįš iki vėlumos.

– Na ir kas?

Ji tikrai galvoja, kad Metas nesugebės prižiūrėti savo dukters.

– Ar manai, kad sugebėsi prižiūrėti Meganą iki vakaro?

– Žinoma. Mums viskas bus gerai.

– Ak, – sukikeno Lana. – Na, tik pašauk, jei tau manęs prisireiks.

Už jokius pinigus, – pagalvojo Metas, tada pastebėjo nuovargio raukšleles jai po akimis.

– Kaip sekasi dirbti?

– Judu į priekį.

– Tada geriau grįžk prie darbo.

– Aš būsiu čia, jei tau manęs prireiktų.

– Mums nieko nereikės, – šiurkščiau nei ketino atkirto Metas.

Lana padavė jam mergaitę ir nuėjo į kabinetą, bet Metas spėjo pamatyti, kaip žmona krūptelėjo. Jis tvirtai sukando dantis. Kodėl, po velnių, jis jaučiasi kaltas, kad šiurkščiai jai atkirto? Juk viskas jau pasakyta ir padaryta – visus vienuolika mėnesių ji augino Meganą viena.

Dabar jo eilė.

Jis vėl prisiminė, kad Lana nuslėpė nuo jo Meganą... Gali būti, kad jis niekada nebūtų sužinojęs turįs dukterį... Niekada nebūtų išgirdęs jos vaikiško juoko kaip vakar lesinant gulbes... Meto širdis dar labiau sukietėjo.

Dėl vieno dalyko jam abejonių nekilo: savo buto tikrai neišnuomos. Praėjusią naktį pasirodė, kad tai ideali vieta pabėgti. Žinoma, jis galėtų apsistoti mieste, bet kažkodėl toks noras buvo praėjęs.

Visą popietę Metas žaidė su Megana svetainėje ant grindų, paskui paliko ją žaisti su žaisliukais ir prisėdo atsikvėpti, pulteliu maigė televizoriaus kanalus norėdamas pažiūrėti, ką rodo.

Po akimirkos išgirdęs Meganos verksmą Metas pašoko. Jis tuojau pagriebė dukrelę ir apžiūrėjo, bet neatrodė, kad mergytė būtų susižeidusi.

Gal ji išalko? Taip, reikėtų atidaryti stiklainėlį kūdikių maisto.

Tačiau verksmas nesiliovė.

Niekas nepadėjo.

Virtuvės tarpduryje išdygo Lana.

– Ar viskas gerai?

Metas su palengvėjimu pažvelgė į žmoną.

– Nežinau. Ji nesiliauja verkusi ir niekas nepadeda.

Lana priėjo arčiau ir suraukusi antakius įdėmiai pažvelgė į dukterį.

– Kelios pastarosios dienos jai buvo labai ilgos. Manau, kad ji tiesiog pervargo. – Lana paėmė šaukštelį iš Meto rankų. – Eikš, burbuliuk. Suvalgykime šią nuostabią vakarienę ir galėsi eiti miegoti.

Viskas atrodo taip paprasta.

Ir yra paprasta, kai reikalų imasi Lana, – mintijo Metas baugokai dirsčiodamas į žmoną, kai po pusvalandžio ji galų gale paguldė Meganą į lovelę, o mažoji panelė užsimerkė ir užmigo.

– Tu puikiai žinai ką daryti, – sušnabždėjo Metas ir pasitraukęs praleido Laną iš dukters miegamojo.

– Ne visada.

Jų akys susitiko.

Nė vienas net nemirktelėjo.

Jie stovėjo labai arti vienas kito ir Valenčių moters aromatas pakuteno Meto šnerves... Ir pilvo apačią...

Jei tai būtų bet kuri kita moteris, Metas priglaustų ją ir aistringai pamylėtų.

Tik ne ją.

Šią moterį sieti su aistra per daug pavojinga.

Jo pulsas dundėjo nuo geismo, todėl Metas apsisuko, kol nepadarė nieko, dėl ko vėliau gailėtųsi.

– Manau, palįsiu po dušu.

Pastovės ilgai ilgai... Po lediniu vandeniu.

***

Besidaužančia širdimi Lana stebėjo, kaip Metas nuėjo prie savo miegamojo durų ir uždarė jas sau už nugaros. Vos prieš akimirką jai pasirodė, kad vyras ketina ją pabučiuoti. Viskas buvo lygiai taip pat, kaip per jų biuro Kalėdų vakarėlį.

Išskyrus tai, kad dabar nė vienas negėrė.

Tiesiog juodu stovėjo per arti vienas kito.

O Lana jautėsi dėkinga Metui, kad visą dieną prižiūrėjo Meganą.

Ir abu jie ko gero buvo išsekę nuo šios savaitės įvykių. Štai ir viskas.

Taip, tikrai daugiau nieko.

Kitaip ir negalėjo būti. Metas kaltina Laną ilgai slėpus dukterį. Mano, kad ji pavogė Valenčių pinigus. Jei su ja pasimylėtų, rytą imtų savęs nekęsti.

Ir ji ne mažiau niekintų save.

Reikia pasistengti, kad ateityje nebeatsidurtume taip arti vienas kito, – nusprendė moteris eidama į virtuvę. Pašovė Rūtos paliktą puodą su vakariene į orkaitę. Iki vakarienės ji dar valandą gali padirbėti.

Vos atsisėdus prie stalo suskambėjo jos mobilusis telefonas. Skambino viršininkas – ponas Veinraitas.

Po kelių minučių Lana išlėkė pro kabineto durtis šnypšdama iš pasiutimo.

Neįtikėtina.

Ne, ji netiki.

Kaip gali vyras, taip besididžiuojantis savo darbu, nesuprasti, kad ir ji didžiuojasi savuoju?

Tik kartelį pabeldusi ji įsiveržė į Meto miegamąjį.

– Kaip tu drįsai! – tyliai sušnypštė nenorėdama pažadinti už sienos miegančios Meganos.

Metas susiraukė.

– Ką drįsau?

– Tu paskambinai ponui Veinraitui! Jis sako, kad neprivalau atidirbti šios savaitės. Jis atleidžia mane nuo sutarties anksčiau.

– Ir tu atėjai man padėkoti už pagalbą? – pajuokavo Metas.

– Negaliu patikėti, kad taip pasielgei. – Ji papūtė lūpas. – Nors, iš kitos pusės, kodėl ne – galiu. Valdingieji Valenčiai daro ką tik užsimanę, kada užsimanę ir velniop visus kitus.

Metas suspaudė lūpas.

– Aš mąstau taip: jei ko nors nori – eini ir pasiimi.

Lana niekinamai dėbtelėjo į vyrą.

– O ką už tai pasiūlei? Pametei jam verslo trupinių? Ranka ranką plauna? Argi ne taip buvo, Metai?

Meto skruostas nervingai sutrūkčiojo.

– Toks yra verslas.

Lana dėbtelėjo į vyrą.

Vėrė jį akimis, sudėjo į žvilgsnį visas jėgas, bet...

Kažkokia galinga jėga privertė nuleisti akis. Žvilgsnis užkliuvo už tvirtos krūtinės linkių.

Jo plačios nuogos krūtinės.

Tik dabar Lana suprato, kad jai įsiveržus Metas kaip tik buvo įpusėjęs rengtis, kad jo rankos tebėra ant kelnių užsegimo. Moteris pakėlė akis jam į veidą.

Užtrauktukas.

Jis jį užsitraukė, garsas šiurpu nubėgo Lanos gyslomis, kraujas suplūdo į skruostus, tačiau viską suprantančios vyro akys padėjo pagaliau susitvardyti. Metas suprato, kad pamatyti jį pusnuogį jai buvo netikėta. Suvokė, kad dėl jo Lanai sulinksta keliai.

Pasipūtęs kipšas!

Lana supykusi bandė susikaupti.

– Mano karjera niekaip nesusijusi su tavo verslu. Aš kalbu labai rimtai – suprask pažodžiui.

– Noriu, kad būtum namuose su Megana.

Lana aiktelėjo ir piktai sušnypštė – ji užmiršo ir nuogą Meto krūtinę, ir abiem pusėms naudingas verslininkų paslaugėles, ir gundantį traukiamo užtrauktuko krebžtelėjimą.

– Juk nesi iš tų vyrų, kurie iš viso neleidžia savo žmonai dirbti? Maldauju, pasakyk, jog nenori, kad nėščia basomis kojomis sukiočiausi virtuvėje?

Meto vyzdžiai išsiplėtė ir pajuodo.

– Žinoma, ne. Aš kalbu tik apie šią savaitę. Tu pati sakei, kad jai dabar viskas nauja ir svetima. Bandžiau padėti jums kuo daugiau laiko praleisti kartu, kol mergaitė apsipras su pokyčiais.

Metas rūpinasi Megana? Tuo Lana tiki. Bet negi to siekiant būtinai reikėjo lipti per galvą jai? Lana išdidžiai pakėlė smakrą.

– Galėjai manęs paklausti. Bet numanau, kad tokiems niekams nešvaistai savo laiko. Aš vis tiek dirbsiu tris dienas per savaitę su tavimi. Net nebandyk išsižadėti mūsų susitarimo, Metai.

– Aš nelaužau duoto žodžio.

Lana įsmeigė į jį akis. Jis turbūt net nesupranta viską darąs atvirkščiai. O gal tiksliau būtų sakyti, kad tiesiog nesugeba pripažinti padaręs klaidų.

– Daugiau niekada nesikišk į mano karjerą.

Moteris apsisuko išeiti iš kambario.

– Lana...

Ji sustojo, bet neatsigręžė.

– Neužmiršk, kad aš dabar esu tavo viršininkas.

Tavo karjera ir dabar, ir ateityje priklausys tik nuo manęs.

Lanai gniaužė gerklę – tarsi kaklą spaustų geležinė ranka, apmauta aksomine pirštine.

Dabar ji atsisuko.

– Ir tu kai ko neužmiršk, Metai. Aš dabar esu Valenti. Ir aš galiu griebtis nešvarių žaidimėlių.

Išrėžusi apsisuko ant kulno ir grįžo į kabinetą. Galva sukosi nuo nežabotos tik ką iškepto jos vyro arogancijos. Jei Metas tikisi ją įbauginti, jam teks galvoti dar kartą. Gal Lana ir prarado darbą pas Veinraitą, bet, prieš imdama dirbti pas Valenčius, ji turi visą laisvą rytojų. Dirbs išsijuosusi, kad sutvarkytų kiek įmanoma daugiau dokumentų. Tai garbės reikalas, ką jau kalbėti apie nedidukę pergalę prieš Meto pastangas ją valdyti.

Po penkių minučių Lana išgirdo uždaromas paradines duris ir nuvažiuojantį Meto automobilį. Viskas aišku – vakarieniauti šįvakar teks vienai.

Lana įtikinėjo save, kad dėl to tik džiaugiasi. Ji visai nenori dalytis duonos rieke su vyru, reikalaujančiu jam paklusti. Vyru, kuris despotiškai elgiasi su kitais žmonėmis, ir vargas jiems, jei tokio elgesio negali pakęsti. Vis dėto ji pajuto šaltuką. Lanos mintis užvaldė prisiminimai apie tėvą, nakčiai išeinantį iš namų į miestą. Kur išeina Metas? Su kuo susitinka? Ar sugrįš dvokdamas alkoholiu? Atsiduos kita moterimi? Gerasis Dieve, ji net nesitiki ištverti taip visų metų.

Vienuoliktą išgirdo sugrįžtantį vyrą, klausėsi jo žingsnių, girdėjo, kad jis stabtelėjo prie kabineto durų, ir lengviau atsikvėpė, kai žingsniai nutolo. Tegul taip ir lieka, – pasakė sau. Lana norėjo tapti tik trumpute pauze Meto gyvenime, kuri tęsis tik tol, kol jis panorės judėti toliau.

Penktas skyrius

Kai kitą rytą Metas įėjo į oranžeriją, jo išraiška buvo neįskaitoma, bet Lana pajuto, kaip išraudo jos skruostai. Moteris nenorėjo galvoti apie praėjusį vakarą, savo kaltinimus, kad ranka ranką plaunanti, nei apie užtrauktuko garsą, nei apie savo delnus, glostančius raumeningą Meto krūtinę – tačiau, matyt, jai sekėsi prastai.

Lana suprato, kad Metas tiesiog skaito jos mintis, kažkas panašaus žybtelėjo vyro akyse, jis staiga nusisuko ir įsmeigė akis į Meganą.

Paskui vėl pažvelgė į žmoną.

– Ką ketini veikti šiandien? – paklausė.

Laną toks klausimas labai nustebino.

– Ramiai leisiu laiką namuose su Megana. – Nėra reikalo Metui pasakoti, kad ketina tol dirbti, kol įvykdys visus įsipareigojimus Veinraitui.

Metas ilgokai tylėjo.

– Geros dienos.

– Dėkui.

Neilgai trukus jis išvažiavo ir Lana pasinaudojo Rūtos siūloma pagalba – tik tą vienintelį kartą – pažiūrėti Meganą, todėl dar neįpusėjus dienai galėjo atiduoti sutvarkytus pono Veinraito dokumentus.

Perdavusi bylas pajuto tikrą pergalės džiaugsmą, bet išeinant tas pojūtis išblėso: viena darbuotojų nevykusiai pašmaikštavo, kokia laiminga Lana esanti, kad ištekėjo už pono Valenčio.

Lana tik aukštai iškėlė galvą ir į pastabą neatsakė. Dabar ji tikrai nesijautė beprotiškai laiminga.

Toli gražu.

Grįždama namo pamatė ant įvažiavimo Meto automobilį ir kaipmat susinervino. Ketino paprašyti Rūtos neprasitarti vyrui apie jos šiandienos darbus, bet išlėkė kaip akis išdegusi ir viskas išdulkėjo iš galvos. Na, nelabai ir svarbu, jei Metas sužinojo, ką ji veikė visą dieną. Taip jam ir reikia – tegul jį sąžinė užgraužia. Lana nusišaipė. Ir ką ji ketina apgauti? Metas Valentis net nežino, ką reiškia sąžinė.

Rado Metą besėdintį ant odinės sofos ir šokdinantį ant kelių Meganą, jie linksmai kvatojosi. Lanai suskaudo širdį – ir ji norėjo prisidėti prie linksmybių.

Moteris įėjo į kambarį.

– Anksti sugrįžai.

Metas atsigręžė, linksmumas veide išblėso.

– Pasiilgau Meganos.

Lana pasijuto sutrukdžiusi labai gražią akimirką.

Taip ir buvo.

– Aišku, – sumurmėjo ji ir jau ketino juodu palikti.

– Rūta sakė, kad važiavai pas Veinraitą.

Lana akimirksniu atsisuko ir įžūliai įsistebeilijo į vyrą.

– Taip, važiavau. Viską užbaigiau, nors ir kaip stengeisi priversti mane elgtis priešingai.

– Taip ir maniau. – Jo akyse sublizgėjo susižavėjimo ugnelės. – Sveikinu.

Lana sustingo iš nuostabos.

Tada burbtelėjusi, kad eina persirengti, ji paskubomis nusigręžė. Jautėsi sutrikusi, bet kartu ir padrąsinta. Vos tik nusprendžia nekęsti Meto, jis ima ir padaro ar pasako ką nors, dėl ko tenka keisti nuomonę. Tokie jausmai ilgai netrunka, – nusprendė Lana, kai Metas po vakarienės vėl susiruošė išvažiuoti. Visas švelnumas vyrui nutekėjo tarsi vanduo lietvamzdžiu.

Bet kai kitą rytą jie kartu išlipo aštuntame Valenčių bendrovės aukšte, ji slapta džiaugėsi einanti su Metu. Nepasakytum, kad ji nervinosi sugrįždama į darbą – gal tik jautėsi kiek sunerimusi. Tikrasis vagis galbūt čia tebedirba ir ją tebestebi.

Pusamžė asmeninė Meto sekretorė pasitiko ją labai šiltai.

– Lana, kaip smagu, kad grįžai.

– Ačiū, Irena, – apsidžiaugusi dėl tokio priėmimo atsakė Lana.

Čia dirbti Lanai visada patiko. Bet vieną kartą susižavėjimas Metu ėmė iš išsprūdo iš savikontrolės gniaužtų.

Ji pažvelgė į Meto kabinetą ir tarsi iš niekur moterį užplūdo Kalėdų vakarėlio prisiminimai. Ji jautė, kaip kaista skruostai, bet, laimei, niekas to nepastebėjo.

Irena ištiesė Metui šūsnį žinučių.

– Į pirmąjį susitikimą jūs jau pavėlavote, – motiniškai subarė Irena.

– Žinau, Irena, bet dabar mes pirmiausia turime pasirūpinti kūdikiu. Visa kita gali palaukti. – Jis pasisuko į Laną ir dalykiškai pasakė: – Irena parodys tau kabinetą.

Metas apsisuko ir įėjęs į savo kabinetą uždarė duris. Stojo nejauki tyla.

Kaip visada.

Irena nusišypsojo Lanai ir mąsliai tarė:

– Jauni tėveliai visada būna kaprizingi.

Lana prisivertė nusišypsoti, bet nieko neatsakė. O ir ką galėjo? Nors spauda išpūtė iš jų vedybų meilės istoriją, bet pamatę juos kartu žmonės netrukus ims kuždėtis.

Meilė jų tikrai nesieja. Laimei, daugelis mano, kad juodu tiesiog labai slepia savo jausmus.

– Kurį kabinetą jis man paskyrė, Irena?

– Tą paskutinįjį.

Lana pajuto silpnumą.

– Kabinetas atskiras?

– Taip, tiesa, aš tau parodysiu. Paskui supažindinsiu su darbuotojais. Yra keli nauji veidai.

Lana ėjo su sekretore, bet ramus jos veidas slėpė kunkuliuojančius sumišimą ir pyktį. Metas pasirūpino, kad ji tikrai nesusidraugautų su bendradarbiais.

Žinoma, nesunku sutarti su Evanu Rodžeriu, kitu įstaigos buhalteriu, su kuriuo Lana dirbo jau anksčiau. Jis toks veidmainis, kad jei Lana įtartų ką nors pinigų vagyste, tai pirmiausia jį.

– Lana, kaip malonu, kad sugrįžai, – visų kitų bendradarbių akivaizdoje liejo jausmus Evanas. – Ir dar galinį kabinetą gavai. Kaip... pasisekė.

Ji nesiliovė šypsotis ir nekreipė dėmesio į užgaulius žodžius. Moteris slapta tikėjosi, kad tikrasis pinigų vagis ir buvo Evanas. Niekas kitas nėra taip nusipelnęs pakliūti į kalėjimą kaip jis, – piktai mąstė Lana nusprendusi, kad tyrimą geriausia bus pradėti kaip tik nuo Evano ataskaitų. Ko gero jis nebuvo toks kvailas, kad pavogtų pinigus, ėjusius tiesiogiai per jo rankas, bet gali būti, kad kur nors įvėlė kokią smulkią klaidelę... Bet kur...

Paskui Lanai pavyko susikaupti – jai teko iš naujo susipažinti su dabartine finansine padėtimi, bet netrukus pasijuto kaip namuose. Darbas buvo toks įprastas, jog galėjo darbuotis kad ir užsimerkusi, tačiau suprato, kad čia slypi pavojus. Žiūrėti reikia labai įdėmiai: gal pavyks pastebėti kokių nors sukčiavimo požymių. Ne tik Evano, bet ir visų kitų. Lana sulauks savo akimirkos. Gali pasirodyti keista, jei ji iš karto ims kapstytis po senas sąskaitas. Ji susiras tuos dokumentus tada, kai galės, – kad nesukeltų įtarimo. Meto nematė, iki kol jis atėjo vežtis jos į namus.

– Kaip sekėsi pirmąją dieną sugrįžus pas mus į darbą? – paklausė atsirėmęs į durų staktą.

Jis buvo žavingas – tai pastebėjusi Lana supyko ant savęs. Po galais, pyko ir ant jo.

Ji tvirtai suspaudė lūpas.

– Be reikalo paskyrei man šį kabinetą.

Metas prisimerkė.

– Kodėl?

– Nes anksčiau tokio neturėjau. Dirbau kartu su trimis kitais buhalteriais.

– Anksčiau tu nebuvai mano žmona.

– Būtent. Nereikėtų man suteikti jokių privilegijų.

Vos susilaikė neišrėžusi, kad gal jam derėjo taip ir elgtis matant kitiems, o ne vengti žmonos visą dieną, bet pamanė, kad tada pasirodys, jog ji iš tiesų norėjo praleisti daugiau laiko su Metu.

– Gal reikėjo pasisodinti tave į savo kabinetą, – pašmaikštavo Metas ir geidulingai šyptelėjo.

Lanai vos neiššoko širdis.

– Tikiuosi, juokauji.

Jo šypsena akimirksniu išgaravo ir veidas vėl pasidarė neįskaitomas.

– Žinoma, – burbtelėjo išsitiesdamas. – Ar jau pasirengusi važiuoti?

– Duok man kelias minutes šį tą užbaigti ir galėsime judėti.

– Kol pabaigsi, nueisiu pasikalbėti su Irena.

Lana linktelėjo patenkinta, kad nebereikės žiūrėti į Metą. Jei tik jis galėtų ištrinti tuos prisiminimus apie kartu jo kabinete praleistas akimirkas. Gali būti, kad sumanymas sugrįžti čia visai netikęs.

Ne, Lana privalo vyrui įrodyti, kad jo vaiko motina – ne vagilė. Jai tai labai svarbu.

Automobilyje ji daugiau nieko nebesakė, tik apsidžiaugė, kai parvažiavo namo, nubėgo, priglaudė ir pabučiavo Meganą. Būdama darbe labai ilgėjosi savo mažosios mergaitės, bet, antra vertus, žinojo, kad visą dieną tūnodama namuose ne ką mažiau ilgėtųsi darbo. Dabar ji gauna tai, kas geriausia iš abiejų pasaulių. Tai vienas iš nedaugelio šios santuokos privalumų.

Metas šį vakarą vėl išsireikalavo teisę maitinti Meganą, aplinkui sukiojosi Rūta ir atmosfera buvo gana draugiška.

Paskui Metas nuėjo atsiliepti telefonu ir Lana įkėlė mergytę į vonią, ji nusijuokė žiūrėdama, kaip mažylė tėškė vandenį žaisliniu ančiuku.

Meganai pasirodė, kad mama juokiasi linksmai ir tėkštelėjo dar kartą, tik šį sykį aptaškė Lanos nertinuką.

– Megana! Tik pažiūrėk, ką padarei mamytei. – Lana tyliai sukikeno: juk nieko baisaus truputį sušlapti.

Pliaukšt.

– Ak tu, mažas kipšiuk, – pasakė Lana ir švelniai aptaškė vandeniu dukrytės pilvelį.

Megana sukrykštė ir vėl tėškė vandeniu. Lana nenusileido.

– Atrodo, judvi čia labai įsilinksminote.

Lana staiga pasuko galvą į duris. Jos šypsena sustingo.

– Hm... Na, jai patinka maudynės.

– Atrodo, kad ne vien tik jai. – Meto akys slystelėjo šlapia palaidine, vyzdžiai išsiplėtė, bet tuojau pakėlė akis į žmonos veidą. – Žaiskite toliau, man patinka žiūrėti.

Lanai atėmė žadą. Ji neišdrįso žvilgterėti žemyn, bet neabejojo, kad speneliai atsikišę ir puikiai persišviečia. Metas žiūrėjo taip, kad Lanos drabužiai ant kūno netruks ir išdžiūti.

Ji sunkiai nurijo seiles.

– Ne, ji jau nusiprausė. Laikas į lovelę.

Lana paėmė žaislinį ančiuką iš dukrelės ir norėjo jį padėti, bet mažoji įsižeidusi kažką suvapėjo, trenkė kumšteliu į vandenį ir piktai papūtė apatinę lūpelę.

Tą akimirką ji buvo labai panaši į Metą, ir Lana nustebusi šūktelėjo:

– O Dieve, ji tikra tavo kopija!

Metas atrodė nustebęs.

– Tiesą sakant, aš kaip tik ketinau pasakyti, kad ji labai panaši į tave.

Dabar iš nuostabos akis išpūtė Lana. Ji neįžiūrėdavo dukters veidelyje nė vieno savo bruožo, todėl džiaugdavosi.

Bet tokia pat rūgšti mina?

– Aš nesiraukau, – atrėžė moteris ir gailiai šyptelėjo.

Meto lūpų kampučiai kilstelėjo.

– Na, aš tuo labiau.

Jie žiūrėjo vienas į kitą ir Lana nejučia nusišypsojo. Metas apsisuko ir išėjo.

Ji tuojau atsigręžė į Meganą ir susikaupusi ėmė ruošti dukrelę miegoti. Kai galų gale atsisėdo pavakarieniauti, ji buvo viena. Metas jau buvo išvažiavęs.

***

Kitą dieną darbe Lana padėjo Irenai ant stalo kelias ataskaitas, kai iš Meto kabineto jai paskambino Sezaras. Lana susiraukė ir žengė prie durų.

– Užeik, Lana. – Jis atsistojo ir priėjęs pakštelėjo marčiai į skruostą, Lana pasijuto esanti tikra jų šeimos narė. – Sveika sugrįžusi, cara.

Ji nepratusi prie tokio švelnumo. Jos tėvai buvo taip pritvinkę neapykantos vienas kitam, kad bičiuliškumui nebeliko vietos.

– Dėkoju, Sezarai. – Ji nežvilgterėjo į Metą ir stengėsi neišsiduoti.

Sezaras palydėjo marčią prie vienos iš kėdžių.

– Prisėsk čia. – Jis palaukė, kol moteris atsisėdo, ir sugrįžo į savo vietą. – Aš kaip tik pasakojau Metui, kad mudu su jo motina turime bilietus į baletą Operos rūmuose penktadienio vakarą.

Lana nusiramino ir nusišypsojo. Ši tema – maloni ir saugi.

– Ar tau patinka baletas, Lana?

– Dievinu, – džiaugsmingai atsakė ji. Buvo jame tik kartą, bet...

– Tada judu su Metu galite eiti vietoje mūsų.

Ji žvilgterėjo į vyrą, tada vėl į uošvį.

– Aš... mes, ko gero, negalime priimti jūsų bilietų, Sezarai.

– Padarytumėte mums paslaugą, Lana. Mes su Ize visą penktadienį būsime labai užsiėmę, iki vakaro nusivarysime nuo kojų, nebenorėsime niekur eiti. O draugai, padovanoję mums bilietus, įsižeis, jeigu jais nepasinaudosime.

– Bet...

– Dėkoju, tėti, – pertraukė ją Metas. – Labai džiaugsimės galėdami jums padėti.

Lanos žvilgsnis vėl nukrypo į Metą, bet ji staiga nusisuko.

– Gerai. Mudu su tavo motina prižiūrėsime Meganą.

Lana įsitempė ir atsisuko į Sezarą.

– Ar jums nebus per sunku po tokios ilgos dienos?

– Megana – mūsų dukraitė. Mums su ja niekada nebus per sunku.

Lanos širdis pašoko.

– Jūs labai malonūs, Sezarai, bet...

– Viskas gerai, tėti, – vėl pertraukė ją Metas. – Viskas puikiai susidėlios. Mes galėsime mėgautis spektakliu žinodami, kad Megana puikiai prižiūrima.

Sezaras patenkintas linktelėjo.

– Puiku. Tavo motina liepė perduoti, kad turėtumėte palikti Meganą pas mus visai nakčiai. Tokiu atveju nereikės jaudintis, žadinti vaiko ir vežiotis naktį. – Išrėžęs šią stulbinančią naujieną senukas atsistojo. – O dabar turiu skubintis namo. Užbėgau tik pažiūrėti, kaip čia jums sekasi.

– Kaip pats puikiai žinai, verslas klesti, – paerzino Metas.

Sezaras pabučiavo Lanai į skruostą ir ji, vos sulaukusi, kol uošvis uždarys už nugaros duris, puolė bartis:

– Po galais, Metai, kodėl neatsisakei jo pasiūlymo?

– Nelabai turėjau iš ko rinktis. Nenoriu, kad tėvas pervargtų dalyvaudamas gausybėje renginių. O jei mes nebūtume sutikę, jis į baletą eitų pats.

– O gal bilietus galėjo paimti Nikas ar Aleksas? Neabejoju, kad Saša arba Olivija pašoktų iš džiaugsmo gavusios galimybę apsilankyti balete.

– Jie jau turi planų, kurių nebegali pakeisti.

Lana papūtė lūpas.

– Tikrai žinai ar tiesiog spėlioji?

Metas galva mostelėjo į telefoną.

– Paskambink jiems ir įsitikinsi. Penktadienį mano broliai dalyvaus labdaros pobūvyje. Man iš jo pavyko pasprukti, bet bilietų į baletą tikrai nesitikėjau.

Gerai, vadinasi Lana gali sutikti.

– Juk supranti, kad jis piršliauja.

– Gal tu nepastebėjai, bet mes jau susituokę, – nusišaipė Metas.

– Jis vis tiek piršliauja.

Staiga Metas įsmeigė akis į žmoną.

– Dabar aš suprantu, kodėl taip priešiniesi: bijai likti visai nakčiai viena su manimi tuščiuose namuose. – Metas patylėjo. – Tau nėra dėl ko jaudintis, Lana.

– Tai akivaizdu, – leptelėjo ši.

Metas pervėrė ją skvarbiu žvilgsniu.

– Ką tai turėtų reikšti?

Lana suprato, kad reikėtų apdairiau elgtis: ko gero Metas pagalvos, kad ji nėra abejinga.

– Juk pramogauji kiekvieną vakarą.

Metas pažvelgė dar įdėmiau.

– O tu supykai?

Lana kilstelėjo liekną petį.

– Visai ne. Aš tik konstatavau faktą.

Praslinko dar kelios sekundės.

– Ar manai, kad išvažiuoju pas kitą moterį?

– O tu taip ir darai? – pareikalavo atsakymo Lana, nors abejojo, ar yra pasiruošusi jį išgirsti.

Prakauliame vyro skruoste sutvinksėjo pulsas.

– Gal aš tiesiog pratinuosi prie mūsų susitarimo gyventi atskirą gyvenimą. Tai dar visai nereiškia, kad lankausi pas kitą moterį.

Lanai kvailai palengvėjo, bet ji neskubėjo pasiduoti. O gal Metas tiesiog kalba tai, ką ji norėtų girdėti?

– Džiaugiuosi. Tik dėl Meganos laimės, žinoma.

– Savaime aišku.

Metas žiūrėjo jai tiesiai į akis, paskui mostelėjo į dalykinį žmonos kostiumėlį.

– Ar turėsi kuo penktadienį apsirengti? Jei ne, išsirink ką nors mano sąskaita. Beje, tau vis tiek prireiks naujų drabužių.

Lanos nugarą it kas surakino.

– Man nereikia jokių drabužių ir tikrai nepriimsiu tavo pinigų. Pati galiu sau leisti nusipirkti ką nors nauja, jei užsimanysiu.

– Nenoriu, kad mano žmona sukiotųsi po biurą universalinėje parduotuvėje pirktais drabužiais.

Metas užgavo Lanos išdidumą. Ne visi jos drabužiai serijinės gamybos. Ir šis kostiumėlis ne toks. Lanai, kaip ir visoms moterims, patinka gražūs drabužiai ir ji kartkartėmis pasinaudoja išpardavimais.

Moteris užrietė nosį.

– Nieko bloga vilkėti drabužius iš universalinės parduotuvės.

– Aš ir nesakiau, kad blogai. Tik nenoriu, kad mano žmona juos vilkėtų. – Lana jau žiojosi prieštarauti, bet Metas pakėlęs ranką nutildė. – Negi iš tiesų nori būti vienintelė, dėvinti medvilnę vietoje šilko?

– Negi iš tikrųjų manai, kad man tai svarbu?

Suraukęs antakius Metas apmąstė žmonos atsakymą.

– Ne, nemanau, kad drabužiai tau svarbūs. – Lanos širdis suvirpėjo. – Tau pasisekė, Lana. Esi stilinga. Gali vilkėti medvilninius drabužius ir vis tiek atrodyti kaip su šilkiniais.

Moteris tyliai aiktelėjo ir tuojau pat sulaikė kvapą – suprato, kad dera išlaikyti pokalbį profesionaliame lygmenyje.

– Tokiu atveju visai nesvarbu, kad velkuosi drabužius iš universalinės parduotuvės? – Nelaukdama atsakymo ji staiga atsistojo.

Tik po kelių akimirkų Metas atsiliepė gomuriniu balsu:

– Vilkėk kuo panorėjusi.

– Taip ir padarysiu.

Tramdydama baugius virpuliukus Lana priėjo prie durų ir nesustojo, iki kol pasiekė savo kabinetą, iki kol pakankamai nutolo nuo Meto. Negi ji apsiriko dėl to žemo balso?

Ar gali būti, kad tik norėjo jį išgirsti?

Ji meldėsi, kad būtų kitaip.

Abiem klausimais.

***

– Ar per televizorių šiandien rodo ką nors įdomaus? – sudribęs ant sofos svetainėje paklausė Metas tos pačios dienos vakarą.

Rodė eilinę Affairs program laidą. Lana nustebusi pakėlė akis.

– Tu pasilieki?

– Labiau norėtum, kad išvažiuočiau? – nutęsė Metas.

– Ne. – Ji vėl nukreipė žvilgsnį į televizorių. – Ne, būtų labai malonu sėdėti ne vienai, – prisipažino Lana.

Iki pat šios akimirkos nebuvo supratusi, kokia vieniša kiekvieną vakarą jausdavosi.

O tai tikrai neprotinga. Jai visada patikdavo pabūti vienai, tad kodėl dabar pajunta vienatvę, jei iš tikrųjų niekas nepasikeitė?

– Ką šį vakarą rodys? – pertraukė jos mintis Metas.

– Hm... Po šios laidos ketinau pažiūrėti filmą.

– Muilo operą? – paklausė bjaurėdamasis.

Lana nusišypsojo.

– Ne, ne muilo operą. Šis filmas apie šnipus.

Akimirką Meto akys sustingo ant Lanos lūpų, paskui vyras nusigręžė į televizorių.

– Mirtys ir išdarkyti kūnai. Čia jau geriau.

Lana sunkiai nurijo seiles, jos mintys pradėjo pašėlusiai suktis. Jo balse vėl girdėti ta žema gaidelė – tokia pat kaip šiandien kabinete. Ak, ji net nemano, kad Metas ketintų griebtis kokių nors gundymų. Moteris net neabejojo, kad jis taip pat ryžtingai nusiteikęs išlaikyti platoniškus santykius šeimoje – kaip ir ji.

Tai kodėl taip auga jos nerimas? O dar svarbiau – kodėl jos širdis dunda iš susijaudinimo? Argi ji visai nieko nepasimokė?

Įtampa pečiuose kiek atsileido. Ko gero, jos pastaba apie vakarinius Meto pasivaikščiojimus nepraslydo pro ausis.

Taip, ir nieko čia rimto.

Netrukus prasidėjo filmas, kurį laiką Lana net buvo užmiršusi Metą, bet prasidėjo reklama ir jis ėmė pasakoti apie anksčiau perskaitytą recenziją. Lana atsakinėjo, stengėsi kalbėti abejingai, nors iš tiesų nelabai ir klausėsi. Dalis jos žiūrėjo į rudas aksomines Meto akis, slydo žemyn jo lūpomis, iki vakaro patamsėjusia žandikaulio linija, jo Adomo obuoliu, pūpsančiu ant galingo kaklo.

Visu jo kūnu.

Lanos žvilgsnis sugrįžo prie vyro akių ir ji vos neužduso pamačiusi, kad jis viską suprato.

Metas žino.

Laimei, vėl prasidėjo filmas ir ji nusisuko, bet prasidėjo kita reklama ir Lana nusprendė ilgiau nebegalinti ramiai sėdėti.

– Gal norėtum kavos? – paklausė pašokusi. – O gal torto? Rūta šiandien kažką kepė.

– Skamba viliojamai. – Metas pasiraivė ir atsistojo. – Kol tu paruoši, einu pažiūrėti, kaip laikosi Megana.

Juodu nuėjo į skirtingas puses ir virtuvėje Lana pagaliau įkvėpė oro. O dangau, jaučiasi kaip kokia jauniklė. Visos nedoros mintys tiesiog spindi veide – gali pagalvoti, kad pateikė jas Metui ant lėkštutės.

Ak, žiūrėk, Metai. Šį vakarą dėl tavęs tiesiog degu. Trokštu, kad pamylėtum mane. Eikš, paimk mane.

Lana liūdnai nusišypsojo. Galėtų kas nors ateiti ir pasiimti ją... iš čia. Dar reikėtų ją užrakinti, kol susigaudys, kaip įsigeidė vyro, kuris dar niekada neįsipareigojo jokiai moteriai.

Po dešimties minučių juodu valgė tortą ir gėrė kavą, o Lana labai didžiavosi savimi – jai pagaliau pavyko dėmesį sutelkti į filmą, o ne į Metą.

– Tu išsitepei kremu, – pasakė jis.

Šaukštelis sustojo pakeliui į burną.

– Tikrai? Kur?

– Ten.

Lana žvilgterėjo į tarpą tarp krūtų, kur įkrito gumulėlis kremo. Jautė, kaip dega jos skruostai. Ji tučtuojau pagriebė jį ir nulaižė pirštą.

– Truputis liko, – Metas pasilenkė arčiau tiesdamas savo nosinaitę. – Imk, nusišluostyk.

Lana tik mostelėjo.

– Nieko tokio. Susirasiu kokią servetėlę.

– Imk, – kone suurzgė Metas.

Lana pakėlė akis ir pamatė, kaip karštai dega jo akys – jis tikrai pats nulaižys tą kremą, jei ji nepasiskubins ir nenusišluostys.

Širdis liuoksėjo tarsi lekiant apledėjusiu keliu. Ji paskubomis susirado servetėlę.

– Žiūrėk, jau radau! – šūktelėjo rodydama. Ji nusišluostė dėmę ir nerūpestingai nusišypsojo. – Tortas tikrai skanus, ar ne?

Meto smilkinys nervingai trūkčiojo.

– Labai.

Išraudusi Lana vėl pasisuko į televizorių. Oras tarp jų sutirštėjo nuo skausmingo geidulingumo, bet jai kažkaip pavyko iškentėti iki pat filmo pabaigos.

Vos tik jam pasibaigus Lanos galvoje tarsi iššovė starto pistoletas, bet moteris apsimetė abejingai žiovaujanti.

– Manau, kad jau eisiu miegoti, – pasakė lėtai stodamasi, nors troško tekina sprukti pro duris.

– Ir aš. – Jis paspaudė pultelį ir išjungė televizorių. – Tik pirma įsitikinsiu, kad viskas gerai užrakinta.

Lana pažvelgė į vyrą.

– Na, labanakt. Susitiksime iš ryto.

Na štai. Čia perspėjimas.

Netrukdyti.

Akimirkos slinko. Metas pagaliau atsakė:

– Pasimatysime rytą.

Jis kalbėjo kapotai ir Lana lengviau atsikvėpė pasiekusi savo kambarį bei palindusi po dušu. Ne, ji nesitikėjo, kad Metas seks iš paskos. Pavojus grėsė ten, svetainėje.

Po pusvalandžio Lana plačiai atmerktomis akimis gulėjo lovoje. Niekaip nepajėgė nusiraminti. Kambarys atrodė pernelyg ankštas, visą vakarą praleidus šalia Meto širdis vis dar smarkiai plakė. Reikia atsikelti ir pavaikštinėti, kuo nors užsiimti, o ne drybsoti čia svajojant apie dalykus, kuriuos būtų geriausia pamiršti.

Lana nepasivargino užsimesti chalato ant trumpučių šilkinių marškinėlių – nusprendė, kad Metas jau bus atsigulęs.

Ji pravėrė duris ir nutipeno minkštu kilimu į svetainę, visur buvo tylu, kelią nušvietė mėnesiena. Moteris matė, kaip nuo baseino atsispindintys šviesos blyksniai šmėkšteli virš galvos...

– Ką čia veiki?

Lana aiktelėjo ir atsisuko. Tarpduryje už jos pasirodė Metas.

– Ak, tu mane išgąsdinai!

Jis patylėjo.

– Tu turėjai būti lovoje, – atsakė jis tokiu tonu tarsi Lana būtų sulaužiusi priesaiką.

– Aš... negalėjau užmigti. – Ji pastebėjo, kad Metas tebėra apsirengęs. – Ir tu jau turėjai būti lovoje, – beveik apkaltino vyrą Lana.

– Kaip tik ėjau.

Nuskambėjo tarsi kvietimas.

Lana lyžtelėjo lūpas.

– Na, man jau laikas.

Ji prasmuko pro Metą. Turbūt išprotėjo, kad laksto po namus vienais naktiniais.

Metas pastvėrė ją už rankos.

– Kitą kartą užsivilk chalatą, – iškošė gergždžiančiu balsu nepaleisdamas jos rankos.

Prisilietimo sukelti erzinantys virpuliukai nubėgo nuoga Lanos oda.

Metas ją paleido.

Lana įlėkė į savo kambarį ir atsirėmė į duris. Krūtinėje daužėsi širdis. O Dieve. Tikrasis pavojus tyko ne svetainėje.

Pavojingiausia – ji pati.

Šeštas skyrius

Kitą dieną Lana nusprendė, kad pats laikas imtis tyrimo. Dabar, kai jau tapo neatsiejama biuro dalimi, galės daug lengviau įsimaišyti ir kiek drąsiau rizikuoti ieškodama teisybės.

Metui ji nieko nesakė – laukė, kol šis ateis į kabinetą vežtis jos namo.

– Šiandien ketinu užtrukti čia kelias valandas.

Vyras nepatenkintas sužaibavo akimis.

– Jei klaustum manęs, pasakyčiau, kad tik veltui švaistai laiką.

– Aš tavęs neklausiu, Metai. – Savo gero vardo taip lengvai neapginsi. Reikia imtis veiksmų. – Būčiau labai dėkinga, jei paguldytum Meganą miegoti.

Šį kartą teks nepamatyti dukrelės. Po šimts pypkių, juk to tyrimo Lana labiausiai dėl jos ir ėmėsi.

Metas vis raukėsi.

– Kada grįši namo?

– Nežinau. Gal apie aštuonias. Pasigausiu taksi.

– Man tai nepatinka.

– Taigi.

– Atvažiuosiu tavęs pasiimti septintą. Meganą gali pažiūrėti Rūta.

– Bet...

– Jokių Bet. Būsiu čia lygiai septintą.

Lana pažiūrėjo į griežtą vyro veidą ir suprato, kad nusileisti jis tikrai neketina.

– Gerai, bet nė minutės anksčiau. Aš iš tikrųjų noriu imtis vieno darbo.

Lana tyčia nepaminėjo nieko daugiau – gali būti, kad ir sienos turi ausis.

Metas apsisuko ir išėjo, o ji giliai įkvėpė. Gerai. Dabar gali susikaupti ir neblaškys joks kritiškas Meto žvilgsnis.

Po valandos visas aukštas ištuštėjo ir nuščiuvo. Įsitikinusi, kad visi jau išėjo, Lana susikaupusi skaitė ataskaitas kompiuterio ekrane, kai netikėtai į kabinetą galvą kyštelėjo Evanas.

– Ką tu čia veiki taip vėlai? – paklausė.

Lana net pašoko.

– Ak, Evanai! Tu mane išgąsdinai. – Ji vos atgavo kvapą. – Šiaip ar taip, to paties galiu paklausti tavęs.

– ėjau susitikti su kai kuo iš kito aukšto. – Jis įėjo į kabinetą. – Gal galiu kuo nors padėti?

Širdis tiesiog stingo iš baimės, bet Lana neišsidavė – tik paspaudė kompiuterio ekrano mygtuką ir atsainiai atsilošė kėdėje.

– Ne, nereikia. Tiesiog nespėju.

Evanas nusiviepė.

– Anksčiau tu visada būdavai tarp pirmaujančiųjų.

– O dabar esu ištekėjusi moteris ir turiu kūdikį.

Jis keistai į ją dėbtelėjo, paskui nusišypsojo dirbtine šypsena.

– Jei reikės kokios nors pagalbos, tik paprašyk.

– Būtinai.

Greičiau pragaras užšals.

– Jau einu namo. Labanakt, Lana.

– Labanakt.

Evanas išėjo, bet Lana dar ilgai nedrįso net pakrutėti. Sėdėjo sustingusi, kol išgirdo sušnypščiant uždaromas lifto duris, tik tada leido sau truputį nusiraminti. Ji įvedė slaptažodį ir vėl ėmė tikrinti ataskaitas.

Septintą sugrįžo Metas.

– Ką nors radai? – paklausė tarpduryje.

– Ne, – Lanai buvo sunku tai pripažinti.

– Juk sakiau tau.

Ji negali pasiduoti.

– Aš artėju, greitai ką nors rasiu. Jaučiu.

Meto akys sakyte sakė, kad jis netiki.

– Susirink daiktus, parvešiu tave namo.

Jo požiūris neturėtų gadinti Lanai nuotaikos, bet moteris surūgo. Ji susitvarkė stalą ir pasiėmė rankinę.

– Beje, – tarė ji pakeliui į liftą, – nusprendžiau ir rytoj ateiti į darbą. Rūta sutiks per dieną pažiūrėti Meganą.

Meto antakiai pakilo, jis griežtai pažvelgė į žmoną.

– Nemanai, kad truputį perlenki?

– Ne.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Spręsti tau.

– Būtent.

***

– Ar galėtum išsiųsti šiuos dokumentus per kurjerį, Irena? – paprašė Lana tiesdama keletą dokumentų.

Irena pakėlė suskambėjusio telefono ragelį, bet linktelėjo į dėklą ant stalo.

– Tiesiog dėk į šią krūvą. Pirmiausia juos patikrins Metas.

Lana susiraukė, nes senoji moteris nusisukusi ėmė kalbėtis su kažkuo kitame laido gale. Jai suspaudė širdį. Ar ši procedūra nauja? O gal tikrinami tik jos dokumentai?

Lana palaukė, kol Irena baigs kalbėti.

– Negi Metas dabar patikrina kiekvieno darbuotojo darbą? – paklausė kaip galėdama nerūpestingiau.

Irena prikando lūpą.

– Ak, mieloji... Lana, jis tiesiog rūpinasi tavimi. Sakiau jam, kad yra pernelyg globėjiškas, bet, manau, kad taip atsitiko dėl vedybų.

Kaip jai pavyko išlaikyti orią išraišką, Lana ir pati nesuprato. Štai ji dirba iki devinto prakaito bandydama nuplauti dėmes, suteršusias jos gerą vardą, o Metas stengiasi nenuleisti nuo jos akių, kad tik Lana vėl nepavogtų nuostabiųjų jo pinigų. Ak, kaip ji norėtų atvirai pasakyti, kad butą joms su dukrele nupirko Denas. Norėtų pažiūrėti, koks tada būtų Meto veidas.

Lana viduje nusivaipė. Deja, tada jis tik imtų klausinėti, kur dar padėjusi tuos penkiasdešimt tūkstančių. O kadangi negalėtų jam nieko atsakyti – juk galų gale yra nekalta – Metas imtų kapstytis po jos praeitį dar giliau, nei domėjosi iki šiol. O tokiu atveju iškiltų grėsmė, kad privatus Deno gyvenimas bus išklotas laikraščių puslapiuose.

Ne, šito Lana negali leisti.

– Gal tu ir teisi, Irena, – sutiko ji ir sugrįžo į savo kabinetą, pakeliui dar užkliudė Evaną.

Vyriškis supratingai dėbtelėjo ir Lanos kraujas užvirė iš pasiutimo. Gėda pagalvoti, kad Irena žino apie Meto nepasitikėjimą jos darbu. Bet jei įtaria Evanas ar net visi kiti... Lana troško prasmegti skradžiai žemę.

Daugiau nė minutės nebenusėdėdama moteris ryžtingai nužingsniavo į koridorių. Irenos niekur nebuvo matyti, bet Lana buvo taip užsirūstinusi, kad vis tiek nebūtų kreipusi dėmesio į sekretorę. Tai tik jos ir jos vyro reikalas.

Pro pravertas duris Lana pamatė sėdintį prie stalo reikiamą asmenį. Nesustodama moteris drąsiai žengė į kabinetą ir uždarė duris.

Jai priėjus prie stalo Metas pakėlė galvą.

– Eik tu, Metai, po velnių.

Vyras padėjo parkerį ir atsilošęs odiniame krėsle – atrodė tikras viršininkas.

– Neabejoju, kad papasakosi, kur šį kartą šuo pakastas.

Jo pasitenkinimo kupina laikysena Laną siutino dar labiau.

– Tu jau antrą kartą šią savaitę lipi man per galvą.

– O tu jau antrą kartą nekviesta įsiverži į mano erdvę.

Lana prisiminė, kaip negalvodama buvo įpuolusi į jo miegamąjį, bet tų minčių tuojau atsikratė. Metas tiesiog bando išmušti ją iš vėžių, nes puikiai supranta pasielgęs netinkamai.

– Tu tikrini kiekvieną mano darbą. Metai, tu privertei mane jaustis labai nepatogiai.

– O ar bus patogu, jei kas nors kitas pastebės tave vagiančią pinigus? – nusišaipė vyras.

Lana giliai įkvėpė.

– Aš nieko nepavogiau.

– Įrodyk.

– Taip ir padarysiu, kai tik turėsiu galimybę, bet tu kasi man duobę. Jei tikrasis vagis sužinos, kad tikrini mano ataskaitas, gali įtarti, kad mes žinome apie dingusius pinigus. Jis gali susigaudyti, kad dėl vagystės kaltini mane. O tokiu atveju jis turėtų susiprasti, jog bandysiu įrodyti savo nekaltumą.

Metas atsistojo ir apėjo aplink stalą.

– Iš kur žinai, kad tai jis?

Lana žengė atatupsta. Negi Metas iš tikrųjų pradeda ja tikėti?

Moteris truktelėjo pečiais.

– Nežinau. Gali būti, kad vagis ne vyras. Tiesiog pamaniau, kad taip gali būti.

Metas atsistojo priešais ją.

– Nieko nemanyk, Lana. Taip gali pakliūti į bėdą.

Ji suraukė kaktą.

– Ką tuo nori pasakyti?

– Spėlioti gali būti pavojinga, – Metas kalbėjo lipšniai, bet akyse sužibo ryžtingos ugnelės. – Pavyzdžiui, praėjusią naktį. Kai pamačiau tave su tais trumpučiais naktinukais, galėjau padaryti išvadą, jog nori, kad tave pamylėčiau.

Lanai užėmė kvapą.

– Aš nenorėjau... Aš nieko...

– Tikrai nenorėjai?

– Ne! Negaliu patikėti – negi pamanei...

Metas staiga priglaudė lūpas jai prie lūpų ir viskas akimirksniu sustingo. Tada jo lūpos ėmė ryžtingai judėti. Vos tik vyro liežuvis prasiskverbė į vidų ir ėmė vadovauti, Lanos širdis vėl pasileido šuoliais.

Nuo tokio intymumo jai linko kojos. Ji norėjo atsitraukti, pasipriešinti tokiam Meto užkariavimui, bet jo liežuvio glamonės buvo neprilygstamos – tokiai pagundai moteris atsispirti nepajėgė.

Metas atsitraukė.

Ir staiga viskas baigėsi.

Vyras ją paleido.

– Kai kitą kartą įsiverši į mano kabinetą, – kimiai suurzgė, – štai ką gausi.

Lanai pritrūko žodžių.

Nuo aistros jam.

Metas žiūrėjo degančiomis akimis.

– Ir tegul tau padeda dangus, jei dar kada nors įpulsi į mano miegamąjį taip, kaip sekmadienio vakarą.

Jos krūtinę surakino siaubas, bet ji kažkaip sugebėjo atsigauti.

Išdidžiai atkirto lediniu balsu:

– Atsakau protokolui: išėjau iš kambario vienais naktiniais ne todėl, kad būčiau tikėjusis tave sugundyti. Ir dar pasakysiu, užsirašyk: aš tų pinigų nevogiau.

Ji apsisuko ant kulno ir paliko Metą, beveik nepastebėjo ir savo svainio Niko, išeinančio iš lifto ir norinčio pasisveikinti – Lana tik burbtelėjo atsakydama ir spruko pro šalį į savo kabinetą. Šią akimirką nejautė didelio palankumo nė vienam iš Valenčių.

Kai grįžo prie savo darbo stalo, jos rankos drebėjo. O Dieve. Tas bučinys akimirksniu suardė visas jos taip sunkiai pasistatytas užtvaras. O dabar kažkaip jai teks per kančias jas vėl pasistatyti.

***

– Vaje, kokia įniršusi ponia, – numykė Nikas įėjęs į brolio kabinetą.

Metas nutaisė dalykišką išraišką ir atsisėdo prie stalo.

– Rūpinkis savo reikalais, Nikai.

– Hm. Kokie mes įžeidūs...

– Ne.

Jis stebėjo, kaip Nikas įsitaisė kėdėje priešais. Po velnių, kartais broliai būna tikra rakštis, o tuo labiau jo broliai. Juodu visada mano esantys teisūs.

Nikas linksmai vyptelėjo.

– Žinai, Metai, niekada nesu tau to sakęs, bet man iš tikrųjų labai juokinga.

Aha, vadinasi, šiandien jis kandus.

– Kas?

– Tiesiog juokais plyštu – kai mudu su Aleksu tave perspėjome apie tėčio planus tave apvesdinti, tu galvotrūkčiais vedei, net nelaukęs tėvo paliepimų.

– Užsikišk, didysis broli.

Linksmumas nuo Niko veido pamažu išblėso. Supratęs, kad viskas daug sudėtingiau, jis įdėmiai pažvelgė.

– Kas atsitiko?

Metas susiraukė. Na, broliai visada įkyriai kabinėjasi, bet ir nuoširdžiai rūpinasi jo gerove.

– Atleisk, bet dabar ne pats geriausias laikas aptarinėti mano asmeninį gyvenimą.

– Tai judu su Lana iš tikrųjų nesutariate?

– Sakykime, kad galėtų būti ir geriau.

Nikas trumpai pamąstė.

– Ir mes su Saša išgyvenome nelengvų dienų. Tik ne miegamajame, jei supranti. Tuo klausimu, atrodo, visada puikiai sutardavome. – Brolis pažvelgė į Metą spėliodamas. – O velnias. Judu net nemiegojote kartu, ar ne?

Metas kreivai šyptelėjo.

– Kartą miegojome. Kaip tik taip atsirado Megana.

Nikas tik numojo ranka.

– Turiu omenyje po vestuvių.

– Ne.

– Čia ir bus šuo pakastas.

Metas papurtė galvą.

– Turime ir didesnių rūpesčių nei seksas, Nikai.

– Ir kokių? Turi gražuolę žmoną ir dukterį. Puikų namą, gerą darbą, nuostabius brolius... Na, bent jau vieną tikrai nepakartojamą, – pajuokavo Nikas.

Į paskutinę pastabą Metas nekreipė dėmesio. Jis rūškanai pažvelgė į brolį.

– Negi neturi savo kabineto, kur galėtum išeiti?

Nikas tyliai suprunkštė.

– Nieko nuostabaus, kad Lana su tavimi nesutaria – tu nuoboda.

– O tu piktnaudžiauji mano svetingumu, – įgėlė Metas.

Jam malonu, kad brolis rūpinasi, bet kartu džiaugėsi, kad pavyko pakeisti temą.

– Gerai jau, gerai, išeinu. Atėjau tik pranešti gerų naujienų. Valenčių kvepalai Moteris pateko į metų kvepalų apdovanojimų finalą.

Metas maloniai nustebo.

– Tai nuostabu. Tėtis labai didžiuosis.

– Net neabejok. Aleksas paprašė tėčio nusileisti į kabinetą. Atkimšime butelį šampano. – Nikas atsistojo ir pasuko prie durų. – Susitikime po kokių penkiolikos minučių?

– Gerai.

Nikas akimirką stabtelėjo.

– Beje, Metai, tavo lūpų dažų spalva tiesiog kerinti.

Metas niūriai nusišiepė atsisveikindamas – vėl sugrįžo mintys apie Laną.

Velnias.

Jei nebūtų buvęs atsargus, būtų pasimylėjęs su Lana ir juodu būtų atsidūrę pradiniame taške.

O jei taip atsitiktų – nors Lana tvirtina priešingai – ji gali nebenorėti, kad santuoka būtų tik laikina.

Jokiu būdu. Neišdegs.

Nors Metas fiziškai ir trokšta jos labiau, nei kada gyvenime yra geidęs kokios nors moters, tai dar nereiškia, kad yra pasirengęs užsinerti pavalkus. Ši santuoka laikina, o jei Lana bandys ją paversti ilgalaike, jai teks nusivilti.

Jokiu būdu.

Atsistojęs Nikas nuėjo į vonios kambarį. Gana jau ir to, kad jam liko Lanos persikų spalvos lūpų dažų dėmė ant viršutinės lūpos.

***

Kai tą vakarą po vakarienės Metas išvažiavo, o Lana lengviau atsikvėpė. Visą popietę jo akys grėsmingai žybčiojo. Bučinys ją sukrėtė, bet atrodė, kad ne mažiau sudrebino ir Metą. Jie abu pakliuvo į didelę bėdą.

Kai juodu kartu, susidaro sprogstamasis mišinys. Jei ji nebus atsargi, teks rankioti šukes. Kartą moteris tai jau patyrė. Abejojo, ar ištvertų vėl.

Pati nesuprasdama kodėl, kitą dieną ji pasivaikščiojo po parduotuves ir nusipirko naują suknelę baleto vakarui. Ji norėjo ne tik pasikelti nuotaiką. Pirko ne tik dėl to, kad piniginiai rūpesčiai šiuo metu jai neegzistavo ir ji galėjo sau leisti vilkėti šilką, o ne medvilnę. Ar gali būti? Negi Lana trokšta, kad Metas didžiuotųsi pasirodydamas su ja? Tai juk labai moteriškas troškimas. Tą galima pripažinti.

O kartu tai iššūkis, – išdidžiai pagalvojo Lana žengdama tą vakarą į svetainę. Metą pamatė stovintį prie lango su Megana ant rankų, jie žiūrėjo į baseiną.

Išgirdęs ateinant žmoną jis atsisuko.

Vyro akys vėl pavojingai sublizgėjo.

– Ar tai naujoji suknelė?

Moteris nervingai persibraukė per pilvą, dengiamą povo mėlynumo suknelės medžiagos.

– Taip.

– Ar pirkai mano sąskaita?

– Ne, – papūtė nosį Lana.

Metas apžiūrėjo žmoną, ir ši suskydo kaip biri pudra.

– Atrodai žavingai, – kimiu balsu pagyrė Metas.

Lanos gerklė išdžiūvo. Ji nepratusi prie tokių vyro komplimentų ir bijojo priprasti.

– Dėkoju.

Ji lyžtelėjo lūpas norėdama pasakyti, kad ir jis pats atrodo labai patrauklus, bet tokie žodžiai neatspindėtų tikrosios jos nuomonės. Tamsiu kostiumu ir baltais marškiniais, jis – įsikūnijęs seksualinis geidulys, rafinuotas iš prigimties – tarsi su antspaudu.

Kaip ir su Valenčių apgamu.

Laimei, Megana kažką suburbuliavo – jau ne pirmą kartą Lana apsidžiaugė, kad kartu buvo dukrelė.

Jie nuvažiavo į Sezaro ir Izabelės apartamentus ir visai nakčiai paliko Meganą. Senoji pora buvo tokia laiminga gavusi mergytę, kad nė vienas jų net nebeatrodė pervargęs.

– Tavo tėtis, atrodo, puikiai praleido dieną, – pareiškė Lana, kai juodu įsėdo į automobilį ir pasuko link miesto centro.

– Nesileisk jo apkvailinama. Jis puikiai moka slapukauti.

Ir ne tik Sezaras, – pagalvojo Lana įdėmiai žiūrėdama į Metą iš šalies, bet paskui jis sugavo jos žvilgsnį ir moteris nusisuko. Jis atrodė toks gražus, kad Lana vos pajėgė kvėpuoti.

Atrodo, vos po kelių akimirkų jie pastatė automobilį Operos rūmų stovėjimo aikštelėje. Metas paėmė Laną už alkūnės ir jie įėjo į liftą, kuriuo užkilo į didelę salę. Lana atsitraukė nuo vyro, vos tik jie įsimaišė į plepančių žmonių minią.

– Mudu galime sutikti vieną kitą mano pažįstamą, – dalykiškai pasakė Metas. – Tad kaip manai, ar sugebėtum apsimesti, kad iš tikrųjų nori būti su manimi?

Lana stengėsi nekreipti dėmesio į dilgčiojimą nuo vyro prisilietimo.

– Šį vakarą tau nebūtina vaidinti, Metai. Visi jau turbūt susigaudė, kodėl mane vedei.

– Man nė velnio nerūpi, ką jie tariasi žiną, bet aš turiu savigarbos. Tu graži moteris ir visi mano, kad mudu artimi fiziškai.

– Na, vadinasi, jie visi klysta, – atšovė Lana, bet Meto pastaba iš galvos neišėjo.

Vyras mano, kad ji graži.

Tučtuojau šią mintį pakeitė kita: bet Metas ją laiko dar ir vagile.

Jie nuėjo tiesiai prie savo vietų. Prasidėjus spektakliui Laną užvaldė jaudinanti baleto galia. Nuostabūs muzikos garsai, lydintys jausmingą pasakojimą, sužavėjo moterį – ji pamiršo visas savo problemas ir šalia sėdintį Metą.

O paskui prasidėjo pertrauka. Uždanga nusileido ir Lana pajuto Meto žvilgsnį.

– Tau tikrai patiko?

Kvaila to drovėtis.

– Taip, labai.

– Gerai. Mano tėvas labai apsidžiaugs.

Lana jausis patenkinta galėdama nors ką nudžiuginti.

Ji atsistojo.

– Manau, reikėtų susirasti moterų tualetą.

Atsistojo ir Metas.

– Pasimatysime bare.

Jie nuėjo į skirtingas puses ir apsitvarkiusi tualete Lana ėjo koridoriumi į barą, bet ant grindų pamatė piniginę.

Negalvodama paėmė ją ir aiktelėjo pamačiusi viduje pluoštą šimto dolerių banknotų. Ant vairuotojo pažymėjimo parašyta Artūro Tarano pavardė. Ji ketino eiti ieškoti administracijos, bet pamatė vieną teatro darbuotojų. Atidavė piniginę jai ir moteris prižadėjo surasti savininką.

Kol priėjo barą ir susirado Metą, besikalbantį su malonia jauna jo bendraamžių porele, apie piniginę buvo jau ir užmiršusi. Vyras ištiesė jai vyno taurę ir pristatė juos: Džastinas ir Sara.

– Tai tu esi Lana, – šiltai pasisveikino Sara. – Mačiau jūsų vestuvių nuotrauką laikraštyje. Jau tada pamaniau, kad atrodai labai patraukli, bet nuotrauka tikrai neleido įvertinti tikrojo grožio.

Moteris Lanai patiko akimirksniu.

– O dar ir diena buvo labai sunki, – linksmai šyptelėjo ji.

Visi nusijuokė, net ir Metas – nuo jo šypsenos Lanos širdis ėmė smarkiai plakti, nors jo akių gelmėje įžvelgė kažką atšiauraus.

Sara pasisuko į Metą.

– Metai, ji ne tik gražuolė, bet ir turi humoro jausmą. Galiu kirsti lažybų, kad Lana – tikrai geras žmogus.

– Argi būčiau vedęs kitokią? – nutęsė Metas.

– Jei ji būtų graži – taip! – pajuokavo Džastinas ir mirktelėjo Lanai. – Aš su juo mokiausi.

Lana nusišypsojo.

– Tada tikrai puikiai jį pažįsti.

Sara nusikvatojo.

– Ak, aš taip džiaugiuosi, kad mes susitikome.

Po kelių minučių teko sugrįžti į savo vietas.

– Ateikime čia po spektaklio ir išgerkime kokią taurę, – pasiūlė Sara. – Mums šį vakarą nereikia skubėti namo. Džastino tėvai prižiūri mūsų mažylį.

– Viliojantis pasiūlymas, – sutiko Metas atplėšęs akis nuo Lanos, bet iš jo veido nieko nebuvo įmanoma suprasti.

Jiems grįžtant į salę Metas net nebandė išsiaiškinti, ar Lana norėtų po spektaklio išgerti su jo draugais. Ji neprieštaravo pabūti kartu. Vis geriau, nei važiuoti į namus žinant, kad visame name bus tik juodu: ji ir Metas.

Tik jie vieni.

Lana širdyje krūptelėjo. Nėra ko jaudintis. Jie išgers, paskui parvažiuos namo ir išsivaikščios į savo atskirus miegamuosius – lygiai taip, kaip kiekvieną naktį.

O tai, kad Metas vakar pabučiavo ją savo kabinete ir kad dabar tarp jų auga įtampa, nieko nereiškia. Geriau ji susikaupusi mėgausis baletu. O paskui džiaugsis bendravimu su jo draugais.

Tebūnie taip.

Uždanga pakilo ir spektaklis tęsėsi, o Lana vėl pasinėrė į veiksmą scenoje.

Pasibaigus baletui ir pelnytiems publikos aplodismentams, jie bare susitiko su Sara ir Džastinu, kur porelė jau buvo susiradusi stalelį prie lango, pro kurį matyti nepakartojama nakties apgaubto Sidnėjaus uosto panorama.

– Ar tau patiko baletas, Lana? – paklausė Sara, kai jie visi atsisėdo. – Labai seniai čia buvau.

– Nebuvau mačiusi baleto nuo dvylikos metų, – prisipažino Lana. – Mama gimtadienio proga padovanojo man bilietą, – atsiduso. – Dabar jos jau nebėra.

Sara paspaudė jai ranką.

– Neabejoju, kad šie prisiminimai tau labai brangūs.

Lanai Sara dar labiau patiko. – Štai ji, pone Taranai. Ši moteris rado jūsų piniginę.

Pakėlusi akis Lana pamatė prie jų stalelio stovinčius personalo darbuotoją, kuriai padavė surastą piniginę, ir pagyvenusį poną.

Vyriškis energingai pakratė Lanos ranką.

– Brangioji, labai jums dėkoju, kad sugrąžinote man piniginę.

Lana nusišypsojo.

– Man buvo labai malonu, pone Taranai.

– Norėčiau jums atsilyginti.

Lana tik mostelėjo ranka.

– Nereikia, bet ačiū, kad pasiūlėte.

– Ne, tai jums ačiū.

Nusišypsojo ir visi kiti. Senukas nuėjo.

– Matai, juk sakiau, kad ji labai gera, – pasidžiaugė Sara, bet Lana puikiai suprato, kad Meto požiūris į ją lygiai toks pat, koks buvo.

Ji nebekreipė į vyrą dėmesio ir net kiek nusiramino, mėgavosi pokalbiu su Sara apie vaikus, stebėjo apie jaunų tėvelių gyvenimą juokaujančius Džastiną su Metu ir galiausiai visai smagiai praleido laiką, išgėrė gal po dvi taures vyno.

Po valandos ji jautėsi kiek atšilusi ir net maloniai žiūrėjo į Metą, o ir šis šalia žmonos jautėsi laisviau.

Jis tikras širdžių ėdikas, – mąstė Lana, pro primerktas blakstienas žvilgčiodama į jį ir susidūrusi su supratingu karštai žibančiu žvilgsniu. Staiga jai tai nebebuvo svarbu. Nuo vyno jautėsi gerai.

– Manau, pats laikas leisti tiems dviem balandėliams lėkti namo tiesiai į lovą, Džastinai, – tarė Sara ir paslapčia nusižiovavo. – O ir man pačiai reikia grožio miego.

Nuo jos žodžių Lana krūptelėjo. Negi tikrai atrodau kaip meilės kankinama idiotė? O gal Sara tariasi matanti tai, ko nėra?

Žinoma.

Ji nemyli Meto. Nėra ko ginčytis – geidžia jo. Trokšta, kad net gelia, bet tai niekuo nesusiję su meile.

Visi susitarė netrukus susitikti, tada Metas paėmė Laną už alkūnės ir nusivedė į automobilį. Laimei, nuo gaivaus nakties oro galva kiek prašviesėjo.

– Tu grąžinai jam piniginę, – paslaptingomis akimis pervėrė ją Metas, vos įsėdus į automobilį.

– Juk taip ir dera elgtis.

– Nekilo pagundos pasilikti sau?

Lana net nesuvirpėjusi įsmeigė akis į vyrą.

– Ne.

Ji grąžino piniginę ne dėl to, kad tikėjosi Meto pagyrimo, bet vis tiek būtų malonu, jei jis pripažintų, kad ji sąžininga.

– Niekas nebūtų sužinojęs, – neatlyžo Metas.

– Aš būčiau žinojusi.

Metas ilgai į ją žiūrėjo, jo veidu nubėgo keistas šešėlis ir vyras nusigręžęs užvedė variklį.

– Tu tikrai patikai mano draugams.

– O tai tave stebina?

– Visai ne. Tu labai žavinga.

Ir jis toks pat.

Tik ne su Lana.

– Tada darau išvadą, kad mano šiandieninis spektaklis tau patiko? – atvirai sarkastiškai paklausė ji.

– Spektaklis?

– Tavo draugai mano, kad mudu laimingai vedę.

Metas žvilgterėjo į žmoną.

– Na ir puiku.

Lana atsiduso nusivylusi ir nebekalbino – leido jam susikaupus vairuoti. Koks skirtumas, ką ji padarė, Meto nuomonė apie ją niekada nepasikeis. Jis nori blogai apie ją galvoti, todėl ir toliau taip galvos.

Tai kodėl, po galais, ji jaudinasi, kad teks vienai praleisti naktį su Metu tuščiuose namuose? Jis pabučiavo ją kabinete tik norėdamas nubausti, jis nejautė nesuvaldomo troškimo pajusti jos lūpas.

Visai ne taip, kaip ji.

Netikėtai Metas dirstelėjo į Laną, jo akys nuslydo žmonos lūpomis ir patamsėjo.

– Liaukis, – suurzgė ir vėl įsmeigė akis į kelią.

Išgąsdinta Lana karštligiškai rankiojo mintis norėdama suprasti, kas jam atsitiko. Tada staiga suprato. Iki pat šios akimirkos nejautė, kad prisimindama jo bučinį pirštu liečia lūpas.

Lūpas, kurias jis bučiavo.

O dangau.

Negi ji išsidavė?

Visą likusį kelią ji jautė tvyrančią įtampą, tačiau nežinojo, kaip ją išsklaidyti. Atrodė, kad juodu sukelia seksualinę energiją, kuri ankštame automobilyje tik stiprėja. Lana pašėlusiai panoro kuo greičiau parvažiuoti namo, kad galėtų pasislėpti savo kambaryje.

Taip, būtent pasislėpti.

Kur nors, kur nejaustų pagundos su juo pasimylėti. Reikia pripažinti, ji tikra bailė.

Į namus jie parvažiavo greitai, Lana labai nustebo, kad Metas pastatė automobilį prie pagrindinių durų, o ne garaže. Negi vėl ketina išvažiuoti?

Pas kitą moterį?

Akimirką ją pervėrė aštrus skausmas. Negi įsisvajojo apie neįmanomus dalykus, kai tikėjosi, kad vyras pajėgs laikytis celibato? Juk jų santuoka – ne iš meilės, o Metas – energingas subrendęs vyras.

Lana vengė Meto žvilgsnio, iki kol jie įėjo į namą.

– Lana.

Sodrus Meto balsas sustabdė Laną pusiaukelėje.

– Pažiūrėk į mane, Lana.

Moters širdis daužėsi į šonkaulius. Ji pasuko į virtuvę.

– Kavos. Ar norėtum...

– Tavęs. – Jis sugriebė žmoną už liemens ir švelniai prispaudė prie sienos. – Štai ko aš noriu.

Ji sunkiai nurijo seiles.

– Metai, jei tu manai, kad automobilyje aš norėjau...

– O taip, norėjai, – Meto akys sustojo prie jos lūpų. – Tu galvojai apie mūsų bučinį.

Lana papurtė galvą nepajėgdama ištarti nė žodžio, nesugebėdama apsiginti.

– Tikrai galvojai, – kimiai sududeno Metas.

Lana jautė jo rankų karštį, griaunantį jos pasipriešinimą, bandantį prasiskverbti pro užtvaras, kurias ji su tokiu vargu vėl sukūrė.

Jai reikia atgauti balsą.

– Ta buvo ne vilionė.

– Ne, tai buvo susijaudinimas.

Metas priglaudė nosį jai prie kaklo.

O Dieve.

Lana atsiduso virpėdama.

– Metai, mes aukščiau viso šito.

Metas liovėsi uostęs ir pakėlė galvą, jo akys liepsnojo nuo aistros.

– Tikrai?

Sąžiningumo įsikūnijimas.

Jis trokšta jos, o Lana geidžia jo – čia ir yra pagrindinė problema. Kaip tik dėl to pasimylėjo tą pirmąjį kartą, ir dabar šiuo klausimu niekas tarp jų nepasikeitė.

Negi Lana iš tikrųjų nori uždrausti jiems šį malonumą?

O gal dar blogiau – jei ji atsisakys, Metas susiras kitą šiltą kūną?

Ar trenks durimis ir paliks ją šiąnakt vieną? O jai teks gultis į lovą ir miegoti, šalia nebus Meto, kuris suteiktų jai pasitenkinimo. Nebus, kas numalšintų tą kankinantį vidinį alkį. Lanai atrodė, kad jos kūnas to šiuo metu neištvertų. Ji tikrai prisirpusi meilės nakčiai, nors ir kaip stengėsi tai paneigti.

Mažutė Lanos rankinė nuslydo jai nuo peties ir tyliai pumptelėjo ant kilimo.

– O Dieve, aš tavęs geidžiu, Metai, – sukuždėjo Lana apsivijusi vyro kaklą.

Meto akys pergalingai žybtelėjo – paprastai toks vyro žvilgsnis priversdavo Laną atsisakyti savo sumanymų, bet šį kartą jo žvilgsnis tik dar labiau ją įkaitino.

Ji beprotiškai troško savo vyro.

Metas – alkanas, nuožmus – pabučiavo ją, ir Lanos lūpos prasivėrė, ji visiškai pasidavė ir pati ėmė jį bučiuoti mėgaudamasi liežuviu, slystančiu jai į burną, ieškančiu jos švelnumo.

Lana sudejavo ir Metas atsiliepė kimiu gerkliniu pasitenkinimo kupinu balsu, dar tvirčiau suėmė žmonos liemenį ir prispaudė ją prie sienos. Lanai neliko abejonių – jis be galo susijaudinęs.

Vyro prisilietimas tik įliejo degalų į troškimo liepsną, deginančią Laną iš vidaus, ir ji vėl sudejavo.

Iš gelmių, nuoširdžiai.

Hipnotizuojantis geidulio ir pagundos mišinys įaudrino Laną – ji greitai pajuto ritmą.

Nuo jo lūpų sukosi galva.

Jis kvepėjo... svaiginamai.

Metas bučinukais nusėjo jos akių vokus, skruostus ir visą smakrą, kartkartėmis sugrįždavo prie lūpų ir reikalaudavo atsako, kurio Lana tikrai nešykštėjo. Jis delnais savininkiškai uždengė jos krūtis ir Lana sukūkčiojo – jis glamonėjo jautrią odą per plonytę medžiagą, gundė ją, nykščiu suko ratu spenelį. Ar Metas jaučia pašėlusį mano širdies daužymąsi? – dingtelėjo Lanai, kurios gyslomis liejosi palaimingos nuojautos srautas.

Vos po kelių akimirkų to nebeužteko.

Nė vienam.

Metas pakėlė ją ant rankų ir nusinešė koridoriumi, du kartus sustojęs pabučiavo taip, kad, regis, būtų nukrėtusi galinga srovė. Kol juodu pasiekė miegamąjį, aistros taip įsisiūbavo, kad moteris jautėsi minkštutėlė tarsi sniegas, tirpstantis saulėje.

Akyse šmėkštelėjo gelsvai žalios Meto miegamojo sienos, jis vėl ėmė bučiuoti nešdamasi žmoną prie lovos, bet nepaguldė.

Jis pastatė Laną ant kojų, per vieną kvapą gniaužiančią akimirką atsegė jos suknelę ir nusviedė ant žemės, kartu nuskriejo kelnaitės ir šilkinės kojinės. Lana jau buvo be batelių: matyt, nusispyrė pakeliui. Metas atsistojo ir atsegęs jos liemenėlę numetė šalin.

Laikas sustojo.

Ji buvo nuoga.

Nuogutėlė.

Lana pagalvojo, kad jis dar niekada nebuvo jos tokios matęs.

Metas rijo ją akimis ir kimiai sudejavęs priglaudė.

Vėl pradėjo slinkti sekundės.

Jie privalo pasimėgauti vienas kitu.

Oda po vyro pirštais dilgčiojo ir Lanai gėlė slaptose vietelėse, maldaujančiose karšto jo vyriškumo. Adrenalinas šniokštė kraujagyslėmis, aistra ją tiesiog pritrenkė.

Ji nebegali laukti nė akimirkos, Metas privalo tučtuojau ją užpildyti. Lana apsvaigusi nutraukė jo švarką ir ėmė segioti marškinių sagutes. Kur dingo Meto kaklaraištis, moteris nežinojo.

Ji, ko gero, krapštėsi per ilgai: Metas sudejavo ir atsitraukė, bet nenusimetė drabužių, kaip ji tikėjosi, o tik pats atsisegė kelnes ir išsilaisvino.

Lana aiktelėjo, ją užliejo geismas, ne mažesnis kaip Meto aistra, ji ištiesė ranką trokšdama pajusti tvirtą vyro kūną.

– Palauk, – sududeno Metas siekdamas spintelės, iš jos stalčiaus pasiėmė prezervatyvą.

Lana ketino pasakyti, kad norėdama sureguliuoti savo ciklą ėmė gerti kontraceptines piliules, bet staiga... suvokė, kad kaip užhipnotizuota žiūri į Metą, kuris nedelsdamas užsimovė sargį.

Jai pritrūko žodžių.

Tada vyras prispaudė Laną prie miegamojo sienos ir užvaldė visą jos kūną. Lana jautė jo erekciją, jautė, kaip jis pamažu prisitaiko. Jis lėtai kilstelėjo ir švelniai bei giliai įslydo į vidų.

– Metai! – sukliko ji sugriebusi vyrą už pečių.

Lanos akys išsiplėtė, jos kūnas tuojau prisitaikė prie vyro.

Jo skruostus užliejo sodrus raudonis.

– Tu tokia nuostabi.

– Ir tu, – aiktelėjo Lana.

Metas ją pakėlė ir sudejavęs vėl įsiskverbė vidun, tik šį kartą daug ryžtingiau.

Jų kūnai susijungė į vieną ir Lanos pojūčiai įsišėlo. Ji prispaudė lūpas prie galingo jo sprando.

– Pasiimk mane, Metai. Maldauju, pasiimk mane.

– Kur? – kimiai sumurmėjo jis.

– Bet kur. Nesvarbu, kad tik su tavimi.

Jis ėmė judėti pirmyn atgal ir Laną užgriuvo tiesiog sprogdinantis malonumas. Jau po akimirkos jos kūnas ėmė virpėti bangomis, kurios liejosi per kraštus viską šluodamos savo kelyje, nusinešdamos ją ir kartu šį vyrą joje.

Pats jos esybės centras sukosi vis smarkesniame pojūčių verpete, užtvindė ją aistra. Ją it gaivalas užplūdo palaima – ji įtraukė moterį į neįtikėtinas protą temdančias gelmes.

Po mirksnio jai iš paskos į jausmų verpetą paniro ir Metas.

Septintas skyrius

Lanos kūnas jį supančiojo, tvirtai suspaudė ir Metas sudrebėjo nuo stulbinančio orgazmo. Ji laikė jį ir nepaleido, iki kol gavo jį visą – iki paskutinio lašelio.

Galiausiai jis atgavo kvapą ir galvoje prašviesėjo – Metas sudrebėjo, bet jau dėl visai kitokios priežasties. Ši moteris valdinga – ir ne tik šia prasme.

Jis karštai pabučiavo Laną, išsilaisvino iš jos ir paguldė ant lovos.

Ką tu, po velnių, padarei? – klausė savęs eidamas iš miegamojo į vonios kambarį. Sustojo prie veidrodžio. Vos prieš akimirką taip pašėlusiai gera buvo su ja mylėtis. Taip svaiginamai malonu, kad Metas beveik akimirksniu jos vėl troško.

Po galais, jis pakliuvo į savo paties žabangas.

Ir viskas tik dėl to bučinio kabinete aną dieną.

Ir dar dėl tos piniginės šį vakarą.

Ir dar dėl to, kad automobilyje ji piršto galiuku glostė savo lūpas. Pamačius, kaip ji tai daro, Meto kantrybės taurė persipildė.

Be to, jis dar niekada nebuvo taip smarkiai emociškai prisirišęs prie moters, su kuria neturėjo lytinių santykių.

Antrą kartą ant šito kabliuko nebepaklius.

Lana gali grąžinti savininkui tiek piniginių, kiek tik panorės – jam tai nieko nereiškia. Gali kiek tinkama vaikštinėti po namus su tais viliojančiais naktinukais – Metas vis tiek nesileis sugundomas.

Jei nori, gali kad ir nuoga bėgioti priešais. Metas kreivai šyptelėjo. Na, gal ne nuoga. Jis juk vis dėlto yra vyras. Yra tam tikros ribos.

Šiandien jis tas ribas nusibrėžė iš naujo.

Metas privalo padaryti tokiam elgesiui galą čia ir dabar.

Jis sugrįžo į miegamąjį ir atsistojo priešais Laną. Trumpi šviesūs moters plaukai buvo susivėlę aplink nuostabiai gražų veidą, ji jau buvo apsivilkusi suknelę, bet neužtraukė užtrauktuko, todėl drabužis smuko nuo glotnaus peties. Vienoje rankoje Lana laikė nėriniuotą liemenėlę, o kai atsistojo kita ranka paėmusi kelnaites, Metui prieš akis švystelėjo nuogas užpakaliukas.

Aistra vėl lyžtelėjo vyro troškimus.

Jis sunkiai nurijo seiles.

– Atleisk, Lana, bet tai buvo klaida.

Ji švelniai nuraudo.

– K-klaida?

Meto lūpos virto plonyte linija.

– Nenoriu, kad susidarytum klaidingą nuomonę. Taip jau atsitiko, bet tikrai daugiau nepasikartos. Antraip viskas tik dar labiau susipainiotų ir...

Jos veide kažkas šmėkštelėjo.

– Gerai, – pertraukė Metą.

Jis susiraukė.

– Tikrai?

Lana šyptelėjo.

– Metai, juk gali atleisti sau, kad geidi tos, kurią niekini.

Metas pasijuto tarsi gavęs kumščiu į paširdžius.

– Nejaučiu tau paniekos.

– Tikrai? Kaip juokinga, maniau, kad jauti.

– Lana, paklausyk....

– Metai, tikrai nereikia, aš viską suprantu. Mes abu šiandien išgėrėme kelias taures ir...

– Vieną. Išgėriau tik vieną.

Lana sumirksėjo.

– Vieną?

– Kai vairuoju, niekada negeriu daugiau nei leistina.

Lana suraukė nosį.

– Tebūnie. Aš išgėriau porą taurių ir praradau budrumą. Matyt, tokia jau esu. Bet šį kartą mums bent jau dėl nėštumo jaudintis nereikia.

Lanos žodžiai sunervino Metą.

– Šitai aš numačiau.

Lana išdidžiai pakėlė smakrą.

– O dabar, jei man atleisi, norėčiau eiti į savo kambarį ir truputį pamiegoti. Rytoj turiu anksti keltis ir nuvažiuoti pasiimti Meganos.

Ji viską priima taip paprastai.

Gal per daug paprastai?

– Mes paimsime Meganą, – pareikalavo savo teisių Metas, kai Lana jau ėjo pro šalį.

Ji tik linktelėjo ir vyras ją paleido, pats stebėdamasis, kad pirmą kartą gyvenime leidžia moteriai išeiti iš jo lovos, nors vis dar jos geidžia.

Bet taip turi būti.

Su Lana būtina taip elgtis.

***

Už laimę visada tenka sumokėti, – priminė sau Lana atsisėdusi ant lovos. Pirštais suspaudė smilkinius.

Ji ką tik sumokėjo.

O dangau, negi ji tikrai vėl pasimylėjo su Metu? Tikrai sutirpo nuo jo prisilietimų? Negi tikrai ištiesė ranką ir šitaip jį palietė?

O taip.

Viskas įvyko ne taip staiga, kaip praėjusį kartą, kai juodu pasimylėjo kabinete. Tuomet laiko buvo vos kelioms skubotoms glamonėms ir keliems slaptiems žvilgsniams. Nebuvo kada pasimėgauti vienas kitu. Lanai nespėjus susivokti jis įėjo į ją ir ši noriai priėmė, susiliejo su juo ilgame vienalaikiame orgazme. Tai buvo vienas nuostabiausių jos patirtų išgyvenimų.

O ši naktis buvo tiesiog neįtikėtina.

Ir ne tik.

Klaida, kaip ją pavadino Metas.

Lana krūptelėjo: taip, tikrai klaida. Tokią išvadą padarė ir ji, kai tik Metas paliko ją vieną ir sugrįžo sveikas protas. Ak, nėra jokių abejonių – Metas jos troško ir ji geidė jo ne mažiau. To šį kartą pakako.

Bet dabar vertėtų pamąstyti apie gilesnes priežastis, slypinčias po tokiu jų elgesiu. Negi tai tik paprasčiausias vyriškas išdidumas? Lana patiko jo draugams, o kaip sakė pats Metas, visi aplinkiniai mano, kad juodu sieja fiziniai santykiai. Gal ji tiesiog buvo patogesnis atvejis? Kaip tyčia lengvai pasiekiama, kai jis įsigeidė moters?

Bet kurios moters.

O gal tai, kad Lana grąžino ponui piniginę, kuriam laikui įtikino Metą, kad ji negalėtų būti vagilė? Bet po visko jį vėl prislėgė seni įtarimai ir jis vėl patikėjo tuo, kas blogiausia.

Dabar Metas tikrai bus budrus.

Tačiau tokia jau yra tikrovė – Lana nieko kito ir nesitikėjo.

Jai visai nebūtina apsitverti sienomis.

Jie tiesiog buvo vyras ir moteris, vienu metu atsidūrę netinkamoje vietoje. Kaip tik taip į šios nakties įvykius žiūri Lana. Nėra ko čia dėl to nervintis. Ji tiesiog jautėsi dėkinga Metui, kad jis nesigraužia, kad nepanoro ištaisyti susidariusios situacijos reikalavimais pratęsti jų santuoką neribotam laikui.

Ačiū Dievui, kad to nepaprašė.

Vydama šalin įkyrias mintis Lana apsivilko naktinukus, palindo po antklode ir užgesino šviesą. Ji pasistengs neanalizuoti jų aistrų proveržio. Jau dabar ji pasistengs tiesiog užmiršti, kad tai apskritai įvyko.

Rytoj jie abu gyvens toliau kaip du suaugę žmonės.

***

Laimei, visą savaitgalį Lana buvo labai užsiėmusi. Juodu miegojo atskiruose miegamuosiuose, todėl Meganos pasiimti nuvažiavo jau gerokai įdienojus. Anyta įkalbėjo juos pasilikti pietų. Izabelė ir Sezaras nenuleido nuo jų akių, todėl Lana buvo sutrikusi, jautėsi beveik prasikaltusi. Jeigu jie sutartų, moteris juokais būtų prisipažinusi, kad jaučiasi kaip kokia paauglė, kuri pasimylėjo su savo vaikinu ir dabar stengiasi nuslėpti nuotykį nuo tėvų.

Tokiomis aplinkybėmis juodu vienas su kitu elgėsi mandagiai, o paskui atėjo laikas grįžti namo. Lana neabejojo, kad vakare Metas vėl išvažiuos, bet, didžiausiai moters nuostabai, jis nuėjo į kabinetą. Atrodė, kad vyras bando jai įrodyti, jog gali būti kartu su ja ir nebandyti vėl pasimylėti.

O gal įrodyti norėjo pats sau?

Tai vertė Laną susimąstyti, tuo labiau kad pagavo jį keistai žiūrintį, pastebėjo, jog jo akys patamsėdavo, o paskui viskas praeidavo. Atrodė, lyg be perspėjimo įsijungia kokio prietaiso švytuoklė ir vyrui tenka pasitelkus valią jį išjungti.

Deja, jai prastai sekėsi nuvyti mintis apie tą meilės naktį. Ak, jei tik ji sugebėtų išjungti tą smegenų dalį, gal pasisektų bent kiek nusiraminti. Jei tik Metas jos taip nejaudintų, tada būtų vilties. Tiesą sakant, Laną ėmė baimė, kaip smarkiai jos kūnas trokšta šio vyro. Atrodė, kad ore tarp jų tebesklando gyvos aitros kibirkštėlės – kas iš to, kad ji iš paskutiniųjų stengėsi jas išvaikyti. Moteris guodėsi tik tuo, kad jie abu kovoja su tais pačiais demonais. Lana nė kiek neabejojo, kad Metas daugiau niekada nebebandys su ja mylėtis.

Ji ir pati neleistų.

Ačiū Dievui, iki savaitės vidurio jų gyvenimas beveik sugrįžo į normalias vėžes. Bent jau jiems.

Jau po kelių dienų, ketvirtadienį, Metui įėjus į Lanos kabinetą prieš pietus, ji apsimetė galinti nekreipti į jį dėmesio.

– Ką veiki?

Moteris žvilgterėjo į jį ir vėl įsmeigė akis į kompiuterio ekraną.

– Atspėk.

Jis atsiduso.

– Lana, aš patikrinau tas senas ataskaitas, jose nieko nėra. Jei būtų, tikrai būčiau suradęs.

– Ne, ten kažkas yra. Aš nujaučiu. Aš...

Ji atsilošė kėdėje, nuo staiga pervėrusios minties širdis ėmė smarkiai plakti.

– Ar tu tiki, kad aš to nepadariau?

Meto antakiai kryptelėjo.

– Sakykime, kad smarkiai suabejojau tavo kaltumu.

– Kaip miela, – nutęsė Lana.

Ji nuslėpė, kad net toks, net ir ne visiškai nuoširdus pasitikėjimas ją sujaudino. Tikrai. Gal jis ima pažinti tikrąją Laną? Metas turi suprasti, kad ji negalėtų vogti. Argi sugrąžinta piniginė neatvėrė jam akių?

Lanos entuziazmas akimirksniu subliūško. Negalima per daug tikėti tuo, ką jis sako. Jei sugebėjo pasimylėti su moterimi, kurią tebelaiko vagile, tai ir dėl to jos sąžiningumo gali taip pat netikėtai persigalvoti.

– Nagi, eime papietauti, – burbtelėjo Metas.

Lanai iš nuostabos galva apsisuko, bet ji atsitokėjo.

– Verčiau liksiu čia ir peržiūrėsiu kelis dokumentus.

– Noriu nueiti apsipirkti.

Lana atsisėdo tiesiai.

– Juk sakiau, kad nenoriu jokių drabužių.

– Pirksime ne tau. Aš noriu nupirkti kelis daiktus į Meganos kambarį.

– Daiktus?

– Baldus.

Lana pakėlė smakrą.

– Baldams aš išleidau nemažai pinigų. – Ji matė, kaip žybtelėjo Meto akys. – Ne pavogtų pinigų, – patikino moteris.

Jai atrodė, kad jie vėl sugrįžo ten, nuo kur pradėjo. Metas linktelėjo.

– Ir gerai padarei, – pripažino jis, – bet aš noriu, kad jie būtų patys geriausi. Dabar, kai ji turi naują kambarį, laikas įsigyti naujus baldus.

Šie žodžiai priminė Lanai pokalbį balete.

– Ar tik nenugirdau, kaip Džastinas pasakojo apie naujai nupirktus vaikų kambario baldus?

– Na ir kas? – Metas susiraukė.

Ji pakėlė galvą.

– Neprivalai jo pralenkti.

– Net nesivarginsiu atsakyti į tokius kaltinimus, – atkirto Metas ir pažvelgė į laikrodį. – Esu užsakęs staliuką, jau vėluojame.

– Ir nuo kada tai tave jaudina?

– Nejaudina.

Atsidususi Lana pasiėmė rankinę ir atsistojo.

– Aš iš ryto suvalgiau pyrago gabalėlį su arbata.

– Tavo figūra nenukentės, jei papietausi.

Išgirdus komplimentą Lanos kraujas užkaito, bet ji stengėsi galvoti tik apie tai, kaip išeiti iš kabineto. Metas paėmė jai už alkūnės, kai ėjo pro šalį, prisitraukė arčiau, bet ne per daug arti, jie kartu išėjo iš kabineto ir patraukė koridoriumi. Moteris abejojo, ar vyras ją taip vedasi norėdamas visiems priminti, kad čia jo žmona, ar parodyti jai, kas čia viršininkas.

Turbūt svarbios abi priežastys, – mąstė moteris. Ji žinojo, kad abiem atvejais toks Meto elgesys rodytų tik savininkiškumą ir nieko daugiau.

Po dešimties minučių jie jau sėdėjo restorane, pro kurio langą atsivėrė stulbinantis Karališkojo botanikos sodo vaizdas. Oras buvo puikus – labai tinkamas pasivaikščioti ar pabėgioti po pietų – takeliais vaikštinėjo daugybė žmonių. Kiti sėdėjo ant žolės ir plepėjo dairydamiesi į nuostabų uostą.

Ir Lana troško pasėdėti lauke, saulės atokaitoje – vis geriau nei čia su Metu. Lauke ji dar galėtų pasislėpti minioje, nereikėtų būti su juo vienai. O čia nėra kur slėptis.

– Mums reikia pasikalbėti, – prabilo Metas, kai jie užsisakė pietus. – Apie Meganą.

Kažkas skaudžiai sugniaužė Lanai širdį. Negi jis jau nori skirtis? Ne, tuomet nepirktų naujų baldų dukrelės kambariui.

Moteris dar labiau sunerimo prisiminusi savo seną baimę. Gal jam reikia tik Meganos, o ja nori nusikratyti? Gal surado būdą, kaip išstumti motiną iš mergaitės gyvenimo? Metas atsilošė kėdėje.

– Suradau jai naują lopšelį.

Lanos pečiai nusviro.

– Ir viskas?

Metas susiraukė.

– O apie ką, manei, kalbėsimės?

– Išsigandau, kad galų gale ketini pasiūlyti parduoti tau Meganą.

Vyras keistai prisimerkė.

– Ar parduotum?

Lana pažvelgė jam tiesiai į akis.

– Greičiau numirčiau.

Metas patylėjo, paskui ironiškai mestelėjo:

– Tada man ir stengtis nebereikia, ar ne?

– Juk supranti, ką noriu pasakyti.

Jis surimtėjo.

– Tavęs niekuomet to neprašyčiau, Lana. Matau, kad myli Meganą labiau nei savo gyvenimą.

Moters krūtinėje sukirbėjo šiltas jausmas.

– Ačiū.

Jų žvilgsniai susitiko ir Lana pirmą kartą pajuto, kad jie užmezgė ryšį už miegamojo sienų. Pirmą kartą pamatė vienas kito tikrąjį veidą – ne apgaulingą išorę, kurią matė iki šiol.

Tada pasirodė gėrimais nešinas padavėjas ir išblaškė dėmesį, Lana nusuko akis ir gurkštelėjo mineralinio vandens – kad turėtų ką veikti.

– Sugrįžkime prie lopšelio, – šiurkščiai pasakė Metas, kai juodu liko vieni. – Suradau vieną tinkamą visai netoliese.

Staiga Lana susirūpino.

– Tikrai?

Metas prisimerkė.

– O kas? Maniau, kad apsidžiaugsi.

– Džiaugiuosi. Tikrai džiaugiuosi, bet kartu ir nelabai.

– Labai racionalu, – nutęsė vyras.

Lana nusišiepė.

– Bijau dėl jos saugumo, Metai. Anksčiau man dėl to jaudintis nereikėjo, o dabar pavojus tapo visai tikras.

Metas pagalvojo ir atsakė:

– Aš pasirūpinsiu, kad ji būtų saugi, Lana.

Lana atsiduso – lėtai, su palengvėjimu.

– Žinau.

Jis patenkintas žiūrėjo žmonai į akis.

– O gal manai, kad jai visai nėra reikalo eiti į lopšelį? Megana dar labai mažytė. Gal tomis dienomis, kai tu išeini į darbą, jai geriausia būtų likti namuose su Rūta? Kaip manai?

Tokia mintis buvo šovusi į galvą ir Lanai, bet ji papurtė galvą.

– Ne, jai reikia vėl pratintis prie lopšelio. Kitais metais liksime tik mudvi ir...

– Dėl to tau tikrai nėra reikalo jaudintis, – pertraukė ją Metas.

Jo veidas vėl buvo neįskaitomas.

Lana truputį patylėjo, tada pasakė:

– Juk žinai, Metai, kalbu ne apie laukiančius sunkumus. Darau viską, kas geriausia Meganai, nesvarbu, kaip labiau patiktų mums.

Metas laikėsi tvirtai.

– Vertinu tai.

Staiga Lanai pagailo Meto. Juk pasikeitė visas jo gyvenimas.

– Turiu prisipažinti, kad man buvo visiškai nauja su tavimi dalytis atsakomybe už dukterį, – atvirai prisipažino ji. – Prie to priprasti reikia laiko.

Metas pažvelgė šiek tiek draugiškiau.

– Mes abu už ją atsakingi, Lana. Neužmiršk šito.

Klausantis tokių žodžių širdis maloniai sušilo. Jis nežiūri į Meganą kaip į savo nuosavybę, neketina pasipūtėliškai atstumti Lanos. Jis paprasčiausiai pripažįsta, kad tą svarbiausią visame pasaulyje žmogutį myli jie abu.

Taip ir turi būti.

Padavėjas atnešė pietus, o Lana jautėsi nusivylusi, kad juos vėl pertraukė. Vos prieš akimirką juodu pajuto ryšį – jai tas jausmas buvo malonus.

Jei tik...

Kas?

Jei tik Metas sugebėtų iš tikrųjų patikėti, kad ji visai ne tokia, kokia ją laiko.

Jei tik jam nereikėtų įrodymų, kad ji nepavogė tų pinigų.

O kad jie galėtų likti draugais – dėl Meganos.

Ji atsiduso – puikiai suprato, kad tai neįmanoma. Tarp jų dabar per daug priešiškumo, kad galėtų likti draugais.

Baigė pietauti tylėdami, paskui išgėrė kavos. Ji greitai tylomis ištuštino savo puodelį norėdama kuo greičiau viską užbaigti ir sugrįžti į darbą. Kuo mažiau laiko praleis su Metu, tuo geriau. Kai jis šalia, Lana pernelyg praskysta.

Metas išgėrė paskutinį kavos gurkšnį.

– Puiku. Eikime į parduotuvę.

Metas nusivežė ją į universalinę parduotuvę vaikams, kurią, kaip prisiminė Lana, buvo paminėjęs Džastinas. Išlipusi iš automobilio moteris kreivai šyptelėjo.

– Jis tiesiog pasiūlė šią parduotuvę. Tik tiek, – gynėsi Metas, bet Lana matė, kaip tose tamsiose akyse šokinėja linksmi kipšiukai ir pati pralinksmėjo.

Vos tik peržengė slenkstį, jų pasitikti atėjo vadybininkas.

– Pone ir ponia Valenčiai, – pasisveikino jis ir Lana vėl reikšmingai dėbtelėjo į vyrą, bet šį kartą jis nekreipė dėmesio.

Parduotuvės vadybininkas numanė, kad jie pirks neskaičiuodami, todėl buvo nepaprastai paslaugus. O štai Metas... Iš išorės jis atrodė kaip tikras verslininkas, bet Lana suprato, kad širdyje jis džiūgauja. Vyras užsakė naują lovelę, tada pamatė kitą, geresnę, kurią, mergaitei paaugus, bus galima paversti į lovą, todėl pakeitė užsakymą. Lygiai taip pat rinkosi dėžę žaislams ir vaikštynę. Paskui užsigeidė nupirkti patį didžiausią aptvarėlį.

Lana, pamačiusi jį, nusijuokė.

– Kas čia juokingo? – paklausė Metas, kai pardavėjas nuėjo pasirūpinti pirkinių pristatymu.

– Tu. Atrodai kaip vaikas žaislų parduotuvėje.

Metas tik gūžtelėjo pečiais.

– Ei, juk ne kasdien vyras perka daiktus savo dukteriai. Be to, mes ir esame žaislų parduotuvėje.

– Mėgaukis, kol gali. Nemanau, kad paaugusi ji leis tau ką nors pirkti savo nuožiūra.

Jie abu nusišypsojo, gal ir toliau būtų linksminęsi, jei nebūtų suskambėjęs Lanos mobilusis. Skambino Rūta. Ji pasakė, kad Meganai pakilo aukšta temperatūra ir ji prastai jaučiasi.

– Mes tuojau parvažiuosime, – tarė ji žiūrėdama, kaip pasitempė Metas tarsi tikėdamasis vėjo šuoro.

– Dėl Meganos? – paklausė jis Lanai baigus kalbėti.

Lana linktelėjo, nerimas ją tiesiog ėste ėdė.

– Jai pakilo temperatūra.

Metas paėmė ją už alkūnės ir kalbėdamasis su pardavėju nusivedė ją prie centrinio išėjimo.

– Mūsų dukrelė susirgo. Liepsiu savo asistentei jums paskambinti ir susitarti dėl apmokėjimo.

– Labai gerai, pone. Tikiuosi, kad jūsų dukrelė greitai pasveiks.

– Ir aš tikiuosi, – atsakė Metas šiurkščiu kaip žvyras balsu.

Kol juodu parvažiavo namo, Lanai vos širdis neiššoko.

– Gal jai dygsta dantukai, Metai. Gal temperatūra tik dėl to.

– Dygstantys dantukai neturi susargdinti vaiko.

Moteris žvilgterėjo į jį iš šalies.

– Iš kur tu žinai?

– Perskaičiau kelias knygas.

Lana nustebo.

– Daugelis gydytojų tvirtina, kad vaikai nesuserga nuo dygstančių dantukų, bet girdėjau, kad susilpnėja jų atsparumas mikrobams.

– Mikrobams? – pakartojo Metas tokiu tonu tarsi Lana būtų pasakiusi ką nors nešvankaus.

– Paprasčiausiems persišaldymo virusams.

Lana matė, koks grėsmingas Meto veidas ir ėmė jo gailėtis. Viengungio plevėsos neliko ir kvapo – jo vietoje atsirado labai susirūpinęs tėvas.

– Ar turi šeimos gydytoją? – paklausė jis.

– Tiesą sakant, ne...

Metas tvirtai sukando dantis ir paėmęs mobilųjį telefoną paskambino savo mamai, papasakojo apie Meganos ligą ir sudiktavo paliepimus.

Jis padėjo telefoną ir pasakė:

– Mama paprašys, kad aplankytų mūsų šeimos gydytojas.

– Gerai, – sušnabždėjo Lana.

Jei Meganai prisireikdavo gydytojo, Lana paprastai eidavo į vietinį medicinos centrą. Tiesa, abejojo, ar Metas pajėgtų tai suprasti. Jis turtingas ir turi ryšių – Lana pirmą kartą dėl to nudžiugo, padėkojo Dievui už Meto turimas galimybes. Motina savo dukrelei troško viso, kas geriausia.

Vos tik Rūta pravėrė duris, Megana pravirkusi ištiesė rankytes į Laną, ši pribėgusi paėmė dukrelę ant rankų. Motinai suspaudė širdį pamačius, kokie skaisčiai raudoni, nuverkti mergytės skruostukai. Ji mūvėjo vien tik sauskelnes ir palietus atrodė labai karšta.

Paskui Megana pamatė Metą ir garsiai suklikusi pasviro į jį: norėjo, kad ją paimtų tėtis. Lana pažvelgė į vyrą ir pamačius, kokia didžiule meile dukteriai dega jo akys, vos nesulinko kojos. Ji nedvejodama ištiesė vaiką tėčiui.

– Aš daviau jai vaistų, – ramiai paaiškino Rūta visiems įėjus. – Vėsinau mergytę vonelėje.

– Ačiū, Rūta, – padėkojo Lana neramiai žiūrėdama į dukterį. – Neškime ją į svetainę, Metai.

– Aš tuojau dar kartą sudrėkinsiu šitą kilpinę pašluostę, – pasakė Rūta.

Jiems įėjus į svetainę, Megana ėmė verkti ir Metas staiga pasijuto bejėgis.

– O gal mums derėtų ją vežti į ligoninę?

Lana bandė neišsiduoti, kad yra ne mažiau išsigandusi.

– Truputį palaukime, ims veikti vaistai, o tada jau ir gydytojas atvažiuos.

Megana vėl pravirko, Metas bandė raminti dukrelę.

– Po galais, kurgi tas prakeiktas gydytojas?

Lana nušluostė mergaitei nosytę popierine servetėle.

– Pabandyk nusiraminti, Metai. Vaikai dažnai vieną minutę atrodo sunkūs ligoniai, o kitą jau bėgioja aplinkui. – Ji nusišypsojo padrąsindama. – Patikėk manimi, buvo kelios naktys, kai vos grindyse skylės nepratrypiau: Megana buvo peršalusi, kitą sykį jai raižė pilvuką, o aš būčiau galėjusi prisiekti, kad susirgo plaučių uždegimu ar kuo nors dar baisesniu.

Metas įsitempė.

– Būčiau buvęs su tavimi, jei būčiau žinojęs.

Lana širdyje sudejavo.

– Aš tau nepriekaištauju.

Megana nesiliovė verkusi ir Metas piktai dėbtelėjo į žmoną.

– Tikrai? O man pasirodė, kad kaip tik tai ir darai.

Lana suprato, kad jo širdis apmirusi iš baimės, todėl kandžią pastabą nuleido negirdomis.

– Metai, aš tik norėjau pasakyti, kad greitai ji jau bus tokia, kaip visada. Tiesiog žiūrėk į viską ramiau.

– Taip kaip tu? – atkirto Metas, Megana vis dar verkė. – Tau, matyt, viskas atrodo labai paprasta. Bet juk tau tikrai netrūksta tokios patirties, ar ne?

Lana pakėlė smakrą.

– To jau per daug, Metai.

– Ne, tai...

– Pone Valenti, – perspėjo Rūta, sugrįžusi į kambarį su drėgna pašluoste. – Ginčams dabar netinkamas nei laikas, nei vieta. Jūsų dukrelė serga. Jai būtina, kad abu išliktumėte ramūs.

Rūta kalbėjo kaip mokytoja, baranti nusikaltusį mokinuką, ir Metas išbalo.

Slinko laikas.

Jis lėtai atsiduso.

– Tu teisi, Rūta. – Jis pažvelgė į žmoną. – Atsiprašau, Lana. Visai nenorėjau tavęs užsipulti.

– Žinau.

Neilgai trukus atvažiavo gydytojas. Jis pasakė, kad tai tikriausiai paprasčiausias virusas ir liepė atidžiai stebėti Meganą. ėmė veikti vaistai ir mažoji ligoniukė netrukus prisnūdo.

Nerimaudami jie ir toliau visą vakarą tikrino jos būklę, niekaip negalėjo ramiai nusėdėti. Prieš pat vidurnaktį Megana prabudo, kūnelis buvo visai vėsus ir tėvai lengviau atsikvėpė. Atrodo, kad blogiausia jau praėjo. Atsigėrusi vandens ji vėl ramiai užmigo.

– Lana, aš tikrai labai gailiuosi, kad tave šiandien apšaukiau, – dudeno Metas stovėdamas prie lovelės.

Lana pajuto, kad ji tik dabar leido sau nusiraminti, patikėjo, kad Megana taisosi.

– Metai, aš viską suprantu. Tu bijojai, kad jai nutiko kas nors bloga.

Metas pašaipiai nusiviepė.

– Baimė nepateisina to, kad išsiliejau ant tavęs. Po velnių, galiu tik įsivaizduoti, kaip jauteisi būdama viena ir nešdama visą krūvį.

– Nekaltink dėl to savęs.

Jis ilgai stovėjo žiūrėdamas į miegančią dukrelę. Paskui pažvelgė į žmoną.

– Gal tu eik gulti, – tyliai pasiūlė. – Tau reikia truputį pamiegoti.

– Bet juk rytoj į darbą eisi tik tu.

Lana bent jau turės laisvą dieną.

– Neprivalau eiti, jeigu jai nepagerės. – Metas atsiduso. – Manau, kad mes abu turėtume eiti į lovą, – pasakė, bet jo žodžiuose nebuvo jokios dviprasmiškos užuominos.

– Diena buvo ilga. – Lana linktelėjo.

Jis pasisuko eiti, bet stabtelėjo.

– Pašauk mane, jei kartais jos neišgirsčiau.

– Būtinai.

Metas išėjo iš kambario ir Lana pasijuto išsunkta.

Vien mintis apie lovą atrodė tikra palaima. Nusipraususi po dušu ji pasijuto nepaprastai ištroškusi ir nusprendė išgerti stiklinę šalto pieno – kitaip negalės užmigti.

Šį kartą ji prisiminė ant trumpučių naktinukų užsivilkti šilkinį chalatą. Dėl viso pikto.

Ir gerai padarė. Vos įėjusi pro virtuvės duris ji krūptelėjo pamačiusi Metą, stovintį vienomis pižaminėmis kelnėmis ir žiūrintį pro langą, pro kurį buvo matyti sodas. Mėnulis gana aiškiai apšvietė virtuvę, Lana matė, kaip pabalę jo krumpliai, spaudžiantys kriauklės kraštą.

Susirūpinusi Lana priėjo arčiau.

– Metai...

Jis neatsisuko.

– Metai, ar gerai jautiesi?

Jis šiurkščiai atsiduso.

– Abejoju, ar susidorosiu su tais tėvystės rūpesčiais, Lana, – burbtelėjo jis. – Vos galo negavau šį vakarą dėl jos jaudindamasis.

Laną užplūdo švelnumas. Ak, ji taip puikiai supranta, kaip jis dabar jaučiasi. Tėvų darbas kartais tikrai nelengvas.

– Dabar jau per vėlu, – švelniai paguodė ji. – Jei jau tapome tėvais, nebėra kur trauktis. Ji užkariavo mūsų širdis.

Nepagalvojusi Lana padėjo ranką jam ant peties ir pajuto, kaip įsitempia vyro raumenys.

– Neliesk manęs, Lana. Tik ne dabar. Tik ne šiąnakt.

Jai užgniaužė gerklę.

– Kodėl?

– Gali būti, kad nepajėgsiu atsakyti už savo veiksmus.

Mazgas gerklėje užsiveržė dar stipriau.

– Tai ir nereikia, – sukuždėjo ji spausdama vyro petį.

Metas giliai įkvėpė virpėdamas ir lėtai pasisuko į žmoną.

– Ar tikrai?

Ji linktelėjo.

Jo rankos nuslydo ant moters klubų ir sustingo.

– Nė vienos moters nesu taip geidęs taip kaip trokštu tavęs.

O Dieve, ji nuo tokių žodžių sutirps.

– Jei aš dabar vėl tave pamylėsiu, nuo šiandien miegosime vienoje lovoje.

Ji sunkiai nurijo seiles.

– Tikrai?

– Nėra prasmės apsimetinėti, kad mes vienas kito negeidžiame.

Jos širdis ėmė smarkiai dundėti. Negi jis nori pasakyti...

– Bet aš nieko nežadėsiu.

Lanos širdis nukrito į kulnus, bet ji susigriebė.

Pakėlė akis į vyrą.

– Man ir nereikia tavo pažadų, Metai. Nieko daugiau nenoriu, tik kad tu mane pamylėtum. O paskui dar kartą ir vėl...

Metas sudejavo ir griebė ją į glėbį, prispaudė lūpas jai prie burnos ir Lana ją noriai pravėrė. Metas lėtai ragavo jos lūpų, gundė ją aksominio liežuvio glamonėmis ir savo vyrišku skoniu.

Paskui staiga atsitraukė juoda ugnimi blizgančiomis akimis ir sustojo ištiesęs ranką.

– Ar padėsime sau pasijusti patogiau?

Lana nedvejodama padavė jam ranką. Jautėsi laiminga galėdama sekti paskui vyrą, kad ir kur jis panorėtų ją nusivesti.

Jie minutėlę stabtelėjo pažiūrėti, kaip dukrelė, kuri, laimei, ramiai miegojo. Juodu pajuto stiprų ryšį ir nusišypsojo vienas kitam.

Paskui abu nuėjo į Meto kambarį ir atsargiai uždarė duris, pasislėpė puikiai suprasdami, kad šį kartą gali mylėtis neskubėdami.

Metas sustabdė Laną priešais save.

– Tu nuostabi, – kimiai pasakė, jo akys bėgiojo nuo jos veido, šilkiniais marškiniais iki pat basų kojų. Tada vėl aukštyn. – Dieve, aš beveik nenoriu tavęs nurengti.

Lana tarsi užkerėta žiūrėjo, kaip pulsuoja jo kaklo gyslos.

– Tikrai nenori?

– Meluoju.

Lana lyžtelėjo lūpas.

– Džiaugiuosi.

– Ir aš, – murmėjo Metas rišdamas dirželį.

Jis nutraukė chalatėlį jai nuo pečių ir Lana liko stovėti tik su perlamutro spalvos naktinukais.

– O taip, mieloji. Aš... labai... džiaugiuosi.

Jis priglaudė Laną ir vėl ėmė bučiuoti.

Šį kartą dar giliau.

Giliau nei kada nors buvo bučiavęs, ne taip smarkiai liesdamas, bet su gerokai didesne jėga.

Ir intymiau.

Šį kartą du žmonės ne šiaip mylėjosi, juos siejo tikrasis intymumas.

Metas suėmė naktinukus už krašto ir nuvilko jai per galvą, Lana liko nuoga. Ji aikčiojo, kai Meto rankos lėtai sujudėjo jai ant klubų... nuslydo jos užpakaliuku... glostė nuogą nugaros odą... tyrinėjo visą jos nugarą ir dar daugiau...

Paskui tos nuostabios rankos atslinko aukštyn ir atkeliavo į priekį, lietė jos krūtis, apibrėžė jausmingus ratus, paskui Metas suėmė jas tarsi sverdamas ir matuodamas delnais. Palenkęs galvą vyras suspaudė lūpomis vieną rudą spenelį.

– O dangau, – tiek tesugebėjo išlementi ji.

Metas kandžiojo ir laižė jos kūną, ir jis atgijo...

Užplūdus energijai Lana suspaudė nuogus vyro pečius, troško jį liesti taip, kaip lietė jis.

Ji vos nesusmego pro grindis, bet Metas atsitraukė. Lana dar sugebėjo paprašyti:

– Maldauju, Metai, dabar mano eilė.

Vyro akyse sužibėjo ugnelės.

– Prašom.

Laną užliejo karščio banga ir rankos ėmė drebėti, bet ji nesustojo. Perbraukė delnais jo plaukuotą krūtinę, mėgaudamasi karštu kūnu.

Metas suvirpėjo, Lanai ėmė suktis galva, ji įsidrąsino: ranka nuslydo tvirtais pilvo raumenimis, perbraukė pižamos kelnes, ten jautė esant kažką kieto ir alkano.

– Sustok, – džeržgiančiu balsu sukuždėjo Metas.

Lana nenusileido.

– Ne.

Ji nutempė kelnes iki pat kulkšnių. Tyliai nusikeikęs Metas iš jų išlipo ir nuspyrė į šalį, o Lanos rankos kilo nuogu jo kūnu, glostė šonus, glamonėjo galingą erekciją, mėgaudamasi vyro dejonėmis ir kūno virpėjimu, paskui atsitraukė norėdama pirmą kartą juo pasigrožėti.

Metas stovėjo visame gražume.

Nieko nebebuvo svarbesnio, liko tik jis.

Tobuliausias vyriškumo įsikūnijimas.

Lana vėl ištiesė ranką, bet Metas sulaikė.

– Ne. – Jo akys nuslydo prie žmonos šlaunų, paskui jis vėl pažvelgė jai į akis. – Ar supranti, kad aš dar niekada tavęs neparagavau? Nė vieno kartelio.

Jo žodžiai it elektros srovė nubėgo Lanos nugara.

– Tada neleisk man tau trukdyti.

Metas patenkintas suurzgė ir atsiklaupė ant kelių.

Lanai sulinko keliai, kai vyras pabučiavo jai tokią intymią vietą. Ji aštriai jautė prie plyšelio tarp šlaunų prigludusią tamsiaplaukę Meto galvą. Jis išdarinėjo nuostabiausius dalykus, liežuvis buvo šiltas ir švelnus, nepaprastai gundantis.

Moteris sverdėjo ant nepaprasto atradimo slenksčio.

Ji vos laikėsi.

– Dar ne, – kuždėjo Metas ir Lana pajuto, kaip vyras ją guldo ant lovos, kūnas vis dar buvo apimtas nesibaigiančios malonumo gėlos, ji troško pasiekti tą palaimingą jausmą.

Metas patraukė spintelės prie lovos stalčių ir išėmė paketėlį, o Lanos protas iš karto praskaidrėjo, nors kūnas ir tebealko palengvėjimo.

– Metai, liaukis.

Jis sustingo klausiamai žiūrėdamas jai į akis.

– Tau jų nereikia.

– Nereikia?

– Aš saugausi.

Lana matė, kaip Metas nepatikliai dėbtelėjo, atgijo prisiminimai. Tada, per Kalėdų vakarėlį, viskas baigėsi anksčiau nei jie abu spėjo susivokti, o paskui Lana sumelavo saugojusis, kad Metas nesijaudintų dėl galimo nėštumo.

– Šį kartą sakau tiesą.

Lana nenuleido nuo jo akių.

Jei vyras ja nepatikės, ji negalės toliau mylėtis. Kelias įtampos kupinas sekundes Metas įdėmiai žiūrėjo jai į akis, paskui įmetė paketėlį atgal į stalčių.

Čiužinys susiūbavo – jis atsigulė šalia, o Lanos krūtinėje lygiai taip pat siūbavo širdis. Metas įsitaisė ant jos, jo rankos atrodė plieninės, pasirėmęs ant jų vyras iš viršaus žiūrėjo į Laną.

Žvilgsniai susitiko vieną širdį stingdančią akimirką.

Lana pajuto, koks jis kietas jai tarp šlaunų.

– Ačiū, kad manimi pasitiki, – nuoširdžiai padėkojo.

– Ne, tai tau ačiū, kad padovanojai man mūsų dukterį.

Lanos akys pasruvo ašaromis, o širdį užliejo švelni šiluma. Ji virpėdama atsiduso.

– Šią naktį aš visa tavo, Metai, – sukuždėjo ji.

Moters šlaunys laisvai prasiskėtė ir Metas susirado ieškomą kelią.

Kurį laiką ji jautė malonų pasipriešinimą, kol galiausiai pasidavė ir susiliejo su juo, stuburu nuvilnijo virpulys ir netrukus ji sušuko vyro vardą.

Vienas kūnas.

Vienas širdies ritmas.

Vienintelė jos tikroji meilė.

***

– Ar gerai jautiesi?

Lana girdėjo žodžius, bet atsakyti nepajėgė. Kas atsitiko? Kaip ji galėjo stačia galva įsimylėti? Nuo tokio atradimo darėsi silpna.

O Dieve.

Metas vis dar tebebuvo joje ir žiūrėjo tiesiai į akis.

– Lana.

Jis stengėsi greitai ką nors sugalvoti.

– Tik atgausiu kvapą, – tarė nusišypsojusi, net niežėjo pirštus, kaip troško meiliai perbraukti Meto skruostikaulį.

Bet neišdrįso.

Metas įdėmiai žiūrėjo į žmoną neišduodamas savo jausmų.

– Dėl nieko nesigaili?

Argi ji galėtų apgailestauti jį pamilusi?

Lana papurtė galvą.

– Tik ne šį kartą.

Metui palengvėjo.

– Ir aš.

Palenkęs galvą jis ilgai ir švelniai ją pabučiavo, Lana panoro visą likusį gyvenimą praleisti jo glėbyje.

Staiga Metas pakėlė galvą.

– Aš niekada su jokia moterimi nesimylėjau be apsaugos.

– Žinau, sakei, kai mylėjomės pirmą kartą.

– Prisimenu.

Meto akys patamsėjo.

– Ir patikėjai manimi?

– Žinoma, – nedvejodama atsakė Lana.

Jis ieškojo jos akių. Paskui jo žvilgsnis nuslydo ten, kur Lanos krūtys rėmėsi jam į krūtinę.

– Aš vėl tavęs noriu.

Lana išplėtė akis – ji pajuto, kaip jos kūne kažkas standėja.

– Taip greitai?

– Taip.

Ji nurijo seiles. Metas žiūrėjo į ją taip, tarsi trokštų jos labiau nei ko nors kito visame pasaulyje. Pojūtis buvo toks naujas, kad Lana net nuraudo.

– O argi tau nereikia atgauti jėgų? – suvapėjo ji susidrovėjusi, kad vyras jos taip stipriai geidžia.

Ir ne šiaip koks vyras.

Metas.

– Aš stipresnis nei atrodau, – burbtelėjo jis.

Išgirdusi tai Lana šį tą suprato.

Jis tikrai yra stiprus.

Visomis prasmėmis.

Ir ne tik fiziškai. Lana pažinojo ne vieną vaikiną – galingais raumenimis, bet tuščiavidurį. Kai kurie tarėsi esą per daug stiprūs, kad galėtų leisti moteriai pamatyti švelniąją savo pusę, kokią šį vakarą atskleidė Metas rūpindamasis Megana.

O Metas, žinoma, tinka Lanai kaip trūkstama dėlionės detalė. Viskas, ką jis daro, koks yra – atrodo tarsi sukurtas tik jai pagal specialų užsakymą. Lanai atrodė visiškai natūralu, kai Metas vėl pradėjo joje judėti. Vėliau, kai Lana mieguista padėjo skruostą jam ant krūtinės, prieš pat užsnūstant, ją perskrodė dvi pasalūnės mintys.

Taip, ji myli šį vyrą.

Bet kartais tik meilės nepakanka.

Aštuntas skyrius

Metas nekreipė dėmesio į biudžeto ataskaitas, laukiančias ant jo darbo stalo, jis minutėlę patogiai atsilošė krėsle.

Jam vis dar sukosi galva dėl vakarykštės Meganos ligos. Ačiū Dievui, dabar ji jaučiasi geriau.

Viešpatie, kai mažoji ištiesė į jį savo rankeles, atrodė, kad iš meilės ir baimės jam sprogs širdis. Jis suprato, kad meilė vaikui gali būti karčiai saldi. Lana teisi. Kai pamatai savo vaiką ir meilė užvaldo širdį, kelio atgal nebėra.

Lana dabar labiau patyrusi už jį. Ji viena pati tvarkėsi visus vienuolika mėnesių. Ką jau kalbėti apie nėštumo rūpesčius.

Kažkas suspurdėjo krūtinėje pagalvojus apie Laną, nešiojančią jo kūdikį. Jai turėjo būti baisu sužinojus, kad laukiasi, juk buvo visiškai viena, vienintelis artimas žmogus – dėdė kitame pasaulio krašte, Prancūzijoje.

Metas pajuto pagarbą.

Ar galima ją kaltinti, jei ir pavogė tuos pinigus norėdama pragyventi su kūdikiu?

Jei?

Taip, jam kilo abejonių, kurios kiekvieną dieną vis stiprėjo. Bet, po velnių, Metas vis dar pyksta ant Lanos, kad sužinojusi apie nėštumą neatėjo pas jį. Tokio jos elgesio jis iki šiol nesupranta.

Tiesa, Lana palaikė jį, kai Metas krimtosi dėl dukters negalavimo, o paskui ir vėliau, kai pasiūlė jam save. Jei nieko jam nejaustų, argi būtų dariusi ką nors panašaus?

Žinoma, jausti šį tą reiškia maždaug tą patį, kaip turėti šiek tiek pinigų. Žmogus gali išsiversti ir su trupučiu, bet jų nepakanka pasistatyti namui.

Arba santuokai.

Tai tuo atveju, jei žmogus pirmiausia nori pasistatyti namą, ko nei jis, nei Lana visai netroško. Jie abu tik rūpinosi, kad dukrelė turėtų stogą virš galvos.

Po galais, Lana atėjo į jo gyvenimą nešina pačia vertingiausia dovana.

O dabar jis ketina dalytis su žmona lova visą laiką iki pat jų skyrybų.

Ir vis tiek negali jos suprasti.

Et, gal neverta net bandyti, – nusprendė suprasdamas, kad kai kurie dalykai taip ir lieka pridengti paslapties šydu.

Tuo metu subirbė vidaus telefonas.

– Metai, čia toks ponas iš Prancūzijos ieško Lanos, – pranešė Irena. – Sakėsi esąs jos dėdė.

Metas susiraukė.

– Sujunk mus, Irena.

Jis truputį palaukė, kol susijungė.

– Klausau, čia Metas Valentis.

– Metas? Malonu su tavimi susipažinti. Čia Denas Muras. Lanos dėdė. Aš tik ką sugrįžau iš kelionės po Pietų Afriką ir perskaičiau Lanos laišką apie jūsų vedybas. Nuoširdžiai sveikinu. Lana – nuostabi mergaitė.

– Dėkoju, Denai. Ji tikrai puiki.

– Labai gailiuosi, kad nedalyvavau vestuvėse. Būčiau atvažiavęs, jei tik būčiau žinojęs, bet suprantu, kad skubėjote dėl Meganos.

Vadinasi, jis žino vedybų priežastį.

– Taip.

– Aš neturiu jūsų namų telefono numerio, būtų tikrai puiku, jei paprašytum Lanos man paskambinti. Noriu jai pasakyti, kad dabar, kai ištekėjo, noriu perleisti buto nuosavybės teisę Meganai.

Meto širdis smarkiai suspurdėjo.

– Buto?

– Taip. Lana turbūt pasakojo tau, kad nupirkau butą jai ir kūdikiui.

– Na žinoma, – sumelavo Metas.

Tai štai iš kur ji gavo pinigų butui.

– Norėjau padovanoti jį savo nuostabiajai dukterėčiai. Nenorėčiau, kad ji augtų tokia vieniša, kokia buvo Lana, kai mirė jos tėvai. – Jis sunkiai atsiduso. – Na, nelabai buvo iš jų naudos ir tada, kai buvo gyvi, tepasigaili Dievas jų sielų. Neabejoju, kad Lana tau viską papasakojo. – Dėdė kiek patylėjo. – Deja, aš gyvenu Prancūzijoje, negalėjau būti su ja, bet Lana visada žinojo, kad gali susisiekti su manimi telefonu.

Metui taip suspaudė krūtinę, kad net silpna pasidarė. Jam reikėjo paskaityti tėvo užsakytą ataskaitą apie Laną ir jos šeimą. Būtų sužinojęs daugelį aplinkybių, kuriomis augo jo žmona.

– Neleisiu, kad taip atsitiktų Meganai, Denai. Ji visada turės mane ir mano šeimą, bus, kas ja pasirūpina.

Vis dėlto Metui labai nepatiko mintis, kad tenka dalytis savo dukterimi su kažkokiu visai nepažįstamu žmogumi. Nors jis ir vienas Lanos giminaičių.

– Smagu tai girdėti, Metai. Prašau, perduok Lanai nuo manęs linkėjimų, pasakyk jai, kad Eimė su Žiuljenu taip pat ją myli. Greitai jai paskambinsiu.

Metui pasidarė smalsu.

– Ar Žiuljenas – jūsų sūnus?

Dėdė kurį laiką dvejojo.

– Tai Lana tau dar nieko nesakė? Manau, kad jai nelengva apie tai kalbėti, būčiau dėkingas, jei ši informacija neišeitų už šeimos ribų.

– Ko nepasakė?

– Žiuljenas yra mano meilužis.

***

Lana visą dieną stengėsi susitaikyti su mintimi, kad pamilo Metą, ji puikiai suprato, kad to jam niekada negalės pasakyti. Jei būtų tik juodu su Metu, gal ir pabandytų. Ji ganėtinai stipri, kad reikalams pašlijus sugebėtų oriai išeiti.

Dabar, kai yra atsakinga už savo dukterį, ji nedrįsta rizikuoti. Metas puikiai elgiasi su Megana, bet Lana negali leisti, kad vyro panieka jai taptų jų gyvenimo pagrindu.

Ir neleis.

Kai vėliau Metas sugrįžo namo, ji užgniaužė savo jausmus ir meldė Dievo, kad tik užtektų jėgų slapukauti iki pat metų pabaigos. Užteks ir fizinių santykių.

Kodėl jis nepabučiavo manęs pasisveikindamas? Kodėl manęs neapkabino ir nepriglaudė? – svarstė Lana per pietus. – Ar taip bus visada? Negi mes būsime tik meilužiai ir niekas daugiau už miegamojo sienų?

Staiga šį tą suvokus jos širdis ėmė daužytis į šonkaulius: Metas nepaprašė, kad Rūta perneštų jo daiktus į didįjį miegamąjį. O gal ketina persinešti juos pats? Ar bent jau lova jie dar ketina dalytis?

O Dieve.

Gal Metas persigalvojo?

Kai paguldę Meganą į lovelę jie susėdo svetainėje pažiūrėti televizoriaus, jai kilo pagunda paklausti jo tiesiai šviesiai. Bent jau pasikalbėti galės niekieno netrukdomi: Rūta atsiprašė truputį anksčiau, nes norėjo šiąnakt pernakvoti pas savo seserį.

Lanai bekaupiant drąsą Metas neperspėjęs pagriebė pultelį ir išjungė televizorių.

– Šiandien sulaukiau netikėto skambučio, – tarė jis. – Skambino Denas Muras.

Lana išpūtė akis.

– Dėdė Denas?

Jis linktelėjo.

– Jis gavo tavo laišką, bet nežinojo namų telefono numerio, todėl paskambino tau į darbą. Irena sujungė jį su manimi.

– Ir?

– Jis tik ką sugrįžo iš Pietų Afrikos. Norėjo pasakyti, kad labai džiaugiasi, jog ištekėjai, ir siunčia tau geriausių linkėjimų. – Metas įdėmiai pažiūrėjo į žmoną. – Jis dar perdavė linkėjimų nuo Eimės ir Žiuljeno.

Lana sumirksėjo, paskui staiga apsimetė dailinanti suknelės raukšleles.

– Labai miela.

Metas kiek patylėjo.

– Kodėl man nesakei, Lana?

Ji pakėlė akis.

– Ko nesakiau?

– Kad tavo dėdė biseksualus.

Lana tyliai aiktelėjo.

– Iš kur tu sužinojai?

– Denas pasakė, kad Žiuljenas – jo meilužis. – Metas nusišiepė. – Negi manei, kad tokia žinia mane sukrėstų? Jo seksualinė orientacija manęs visai netrikdo.

– Bet spaudai ji tikrai rūpėtų. Aš labai daug skolinga dėdei Denui. Nekęsčiau savęs visą gyvenimą, jei už jo gerumą atsimokėčiau paviešindama privataus gyvenimo detales spaudoje.

– Jokiu būdu nesakyčiau to žurnalistams. Jiems iš viso nieko nepasakočiau.

Lana papurtė galvą.

– Metai, kad sukeltum alkanos žiniasklaidos susidomėjimą, užtenka jau vien to, kad esi Valenčių giminaitis. Mums labai pasisekė, kad sužinoję apie Meganą jie romantiškai nušvietė mūsų vedybas, bet Deno reputacija tuojau pat sužlugtų.

Metas ilgai žiūrėjo į Laną.

– Tai dėl dėdės reputacijos leidai man galvoti, kas nusipirkai butą už vogtus pinigus?

Lana dar labiau nustebo.

– Tu ir tai žinai?

– Denas pasakė, kad norėtų perleisti buto, kurį jums nupirko, nuosavybės teisę Meganai.

– Ak, jis toks mielas žmogus. – Lana kažką prisiminė. – Stebiuosi, kad neišsiaiškinai visų aplinkybių, kai tikrinai mano praeitį. Žinau, kad rinkai informaciją apie mane, Metai. Nesu naivi. Tai neišvengiama blogybė, kurios imasi turtingi žmonės.

– Ataskaitos apie tavo šeimą pareikalavo mano tėvas, ne aš. Aš jos net neskaičiau, tik tėvas trumpai išdėstė svarbiausius faktus. – Jis susiraukė. – Turėjau perskaityti. Gal būčiau išvengęs ne vieno mūsų ginčo.

– Bet gali būti, kad joje apie Deno ir Žiuljeno santykius nieko neparašyta. Aš bijojau prasitarti, kad tai neiškiltų į viešumą ir kas nors kaip nors nenutekintų tokios informacijos žiniasklaidai.

Metas ilgai mąstė apie jos pasakytus žodžius.

– Papasakok man apie savo tėvus, Lana.

Lana iš nuostabos išplėtė akis ir širdyje sudejavo. Jei tik Metas ją mylėtų, ji tikrai nedvejodama išklotų viską apie savo kilmę. Mylintys vienas kitą žmonės dalijasi tokias dalykais, atskleidžia giliausius savo jausmus ir slapčiausias mintis.

Bet šiuo atveju myli tik vienas iš dviejų.

Ji.

Pakėlusi akis į vyrą Lana pamatė, kaip ryžtingai jis laukia, suprato, kad Metas neleis jai nutylėti.

– Mano tėvų santuoka buvo... švelniai tariant, kupina užgauliojimų, – prakalbo ji, gerklę draskė šiurkštūs, niekada iki šiol garsiai neištarti žodžiai. – Mano tėvas mėgdavo išgerti ir mušdavo mamą. Motina visada kaltindavo jį dėl visų savo nesibaigiančių ligų, o tai savo ruoštu vėl paskatindavo tėvą gerti. Pražūtingas ratas, o į patį jo vidurį buvau įkliuvusi aš. – Lana atsiduso bandydama nusiraminti. – Laimei, kai buvau dvylikos, dėdė Denas užmokėjo už mano mokslą pensione. Ten man buvo kur kas lengviau.

Meto žandikaulių raumenys tarsi susisuko į mazgą.

– Man labai gaila.

Lana prisivertė nusišypsoti.

– Dėkoju, bet nereikia.

Gerasis Dieve, ji nekenčia prisiminimų apie tas dienas. Kai buvo maža mergaitė, tėvas laikėsi atokiau, bet mama ją mylėjo ir rūpinosi, tačiau metams bėgant ėmė atrodyti, kad mama iš viso užmiršo turinti dukterį ir visą laiką kaip apsėsta stengėsi paversti pragaru savo vyro gyvenimą. Denas bandė kaip nors padėti savo seseriai ir svainiui, bet šie pagalbos nenorėjo.

– Kaip rašoma policijos ataskaitose, jie ištisas valandas ginčijosi, paskui namas supleškėjo iki pat pamatų, o kartu žuvo ir abu mano tėvai.

– Po šimts velnių! Žinojau, kad jų nebėra, bet nemaniau, kad jie mirė tokia mirtimi.

– Suprantu. Aš kartais tebesapnuoju košmarus.

Abu ilgai tylėjo.

– Tokiu atveju būsiu šalia ir apkabinsiu. – Metas nenuleido nuo jos akių. – Eikš pas mane, Lana.

– K-kaip? Čia? – lemeno ji žiūrėdama į tą vietą, kur delnu patapšnojo Metas.

Staiga ji sunerimo dėl to, kad namuose jie liko vieni.

– Būtent, kaip tik čia.

Jis laukė.

Ji atsistojo ir priėjusi atsisėdo Metui ant kelių. Buvo keista taip sėdėti.

– Pažiūrėk į mane.

Lana pakėlė galvą ir pažvelgė tiesiai jam į akis. Metas ramindamas delnu patapšnojo jai petį.

– Nenoriu, kad dar kada nors jaustumeis vieniša, Lana.

– Ir nebesijausiu. Juk turiu Meganą.

– Turi dar ir mane. Net kai mūsų santuoka baigsis, vis tiek būsiu čia, jei tau prireiktų.

Lanos širdis apsivertė. Metas jos nemyli, bet vis tiek rūpinasi. Ak, kaip ji trokšta, kad viskas būtų kitaip.

– Ačiū tau, Metai, – kimiai padėkojo Lana.

Jis pirštu kilstelėjo moters smakrą.

– Eikš.

Lana susiraukė.

– Ką čia kalbi?

– Arčiau, – šnabždėjo jis keldamas jos smakrą aukščiau. – Noriu, kad paliestum mane lūpomis. Noriu jausti tave visu kūnu. Trokštu būti tavyje.

Vaje!

– O taip.

Lana irgi troško to paties.

Labai.

Metas delnais suėmė jos veidą ir nutildė bučiniu. Lana suprato, kad seksas jam atrodo tinkamiausias būdas paguosti. Moters širdis prisipildė šilčiausių jausmų.

Jis išjungė šviesas, kambaryje suraibuliavo atšvaitai nuo baseino kieme. Tokioje pasakiškoje aplinkoje jie buvo kartu, Metas atsargiai paguldė ją ant storo svetainės kilimo ir lėtai, švelniai pamylėjo.

Buvo taip nepakartojama... Taip miela... kad po visko Lana apsiverkė ir Metas laikė ją glėbyje. Niekada iki šiol ji nebuvo taip plačiai atvėrusi savo širdies jokiam suaugusiam žmogui.

Ir pati negalėjo tuo patikėti.

Dabar Metas tikrai tapo jos dalimi.

Kad ir kas atsitiktų ateityje, niekas to iš jos nebeatims.

Devintas skyrius

Kitas dvi savaites Lana atsargiai nagrinėjo ataskaitas, o santuoka su Metu pavirto giliu asmeniniu ryšiu.

Vis dėlto jai tekdavo nuolat sau priminti, kad viskas tik laikina.

Jai nuolat teko kovoti su savimi, kad neišsiduotų mylinti Metą, tuo labiau kad jie mylėdavosi kiekvieną naktį, paskui užmigdavo apsikabinę. Būdavo nuostabu nubusti jo glėbyje.

Paguldę Meganą kartu žiūrėdavo televizorių arba sėdėdavo ir skaitydavo knygas, o kartais Metas mieliau dirbdavo šalia jos svetainėje nei savo kabinete. Abu kiek galėdami daugiau laiko praleisdavo su savo dukrele.

Kaip šeima.

Laikina šeima, – vis primindavo sau Lana.

Tiesą sakant, Metas kartu su ja tikrino buhalterines ataskaitas, o tai Lanai labai daug reiškė. Tai buvo požymis, kad jis visiškai tiki, jog su dingusiais pinigais ji niekaip nesusijusi, kad viskas taip suregzta, jog paaiškėjus vagystei įtarimas prislėgtų būtent ją. O jei taip, kas tada ja taip pasinaudojo? Lana vis dar įtarinėjo Evaną. Jis vis dažniau kaišiodavo nosį į jos kabinetą – sugalvodavo tai vienokią, tai kitokią priežastį. Kartą Lana net užtiko jį prie savo stalo skaitinėjantį kažkokius dokumentus.

Ji griežtai paklausė, ką jis čia veikiąs, bet vyras išsigynė paprasčiausiai ieškojęs ataskaitos. Šiaip ar taip, ji tik dar karščiau užsidegė surasti tikrąjį kaltininką, ir visai nesvarbu, ar pinigus pavogė Evanas, ar kas nors kitas. Tas žmogus sugriovė Lanos reputaciją. Vagiui negalima leisti išsisukti nenubaustam.

***

Naktį prieš pirmąjį Meganos gimtadienį Lana pakilo nuo sofos ir priėjo prie indaujos.

– Metai, šį tą tau turiu, – pasakė grįždama su nuotraukų albumu rankose. – Pamaniau, kad norėsi pažiūrėti kelias savo dukters gyvenimo pradžios nuotraukas. – Jo veidas tapo jausmingas. – Tu niekada neklausei apie jos gimimą, bet aš vis tiek pamaniau, kad norėtum sužinoti, – kalbėjo Lana sėsdamasi ant sofos greta vyro.

Jis sunkiai atsiduso.

– Neklausinėjau, nes tai labai skaudi tema.

– Taip ir pamaniau.

Lana ištiesė jam albumą. Jis pažvelgė žemyn ir lėtai atvertęs sunkų viršelį įsmeigė akis į pirmąjį puslapį. Jame buvo mergaitės gimimo liudijimas, kuriame Lana jį įrašė kaip tėvą.

Žvilgterėjęs į žmoną jis pervertė lapus. Į juos žvelgė vos kelių valandų amžiaus Megana – vis dar susiraukšlėjusi ir užsimerkusi.

– Ji buvo labai gražutė, – kimiai pabilo Metas.

Lana nusišypsojo.

– Visi tėvai galvoja, kad jų vaikai gražūs.

Metas kilstelėjo antakį.

– Manai, kad aš šališkas?

– Be abejo, – paerzino Lana.

Metas paėmė jos ranką ir priglaudė prie lūpų.

– Matyt, ji atsigimė į savo mamą.

Lanai užgniaužė kvapą.

– Ne, ji visai kaip tu.

Metas pašaipiai žvilgterėjo.

– Nori pasakyti, kad aš toks nuostabiai gražus?

Taip ir yra.

Lana išraudo ir vėl susikaupusi įsmeigė akis į albumą. Jei pasakys jam tiesą, ar sugebės neišsiduoti? Ar Metas supras, kad Lana jį pamilo?

– Tik pažiūrėk į tą juodų plaukų kuokštą jai ant galvos, – pertraukė žmonos mintis Metas.

– Ji juk Valenti, ko tikėjaisi?

Metas nusivaipė, paskui toliau vartė lapus, kol viename pamatė Lanos nuotrauką. Jis susiraukė.

– Verkei?

– Sakoma, kad tai depresija po gimdymo. – Lana jokiu būdu neprisipažins, bet tuomet labai nusiminė, kad Metas negali kartu džiaugtis gimusiu vaikeliu.

Vyras ilgai žiūrėjo jai į akis, paskui vėl vartė albumą. Puslapis po puslapio jie kartu peržiūrėjo jį visą. Galiausiai Metas atsargiai užvertė albumą ir ištiesė jį žmonai.

Ji atstūmė.

– Jis tavo, pasilik.

Atrodė, kad Metas vos valdosi.

– Dėkoju.

Lana kostelėjo. Ji negali prisipažinti jį mylinti, bet yra ir daugiau dalykų, kuriuos reikia pasakyti.

– Atleisk man, Metai.

– Atleisti?

– Už tai, kad nuslėpiau ją nuo tavęs. Jei būčiau žinojusi, kad taip stipriai ją mylėsi... – Ji nutilo nepajėgdama daugiau ištarti nė žodžio.

Metas švelniai perbraukė pirštu jos skruostą ir moters širdis sudrebėjo.

– Man tai reiškia gerokai daugiau, nei tu manai.

– Tikrai?

Jis linktelėjo.

– Džiaugiuosi, kad esame kartu per jos pirmąjį gimtadienį, Metai.

– Ir aš.

Vyras pasilenkė ir švelniai pabučiavo Lanai į lūpas.

Tada staiga atsistojo nepaleisdamas iš rankų albumo ir išėjo iš kambario.

Lanai užspaudė gerklę. Ji troško, kad Metas paimtų ją ant rankų ir pamylėtų, nors suprato, kodėl jis to nepadarė. Dabar jam reikia truputį pabūti vienam.

O kad ta vienatvė taip sunkiai neslėgtų...

***

Lana nesitvėrė džiaugsmu ruošdamasi pirmajam Meganos gimtadieniui, bet stengėsi per daug nepasiduoti jausmams. Moteris geriausiai prisiminė savo paskutiniąją – dešimtąją – gimimo dieną, kurią jai surengė tėvai. Tėtis namo grįžo girtas ir iškėlė sceną visų draugų akivaizdoje. Taip užbaigė visą vaikystę trukusių pažeminimų paveikslą. Ak, ji puikiai supranta, kad per Meganos gimtadienį niekas nesukels tokio skandalo kaip jos tėvas prieš daugelį metų. Valenčiai visai kitokie, ir ačiū Dievui. Jei ši šeima būtų tokia kaip jos, Lanos čia tikrai nebūtų. Moteris tik bijo per daug prie jų prisirišti, juk metams pasibaigus – gal net per antrąjį Meganos gimtadienį – ji čia nebebus laukiama. Nors švelnūs Meganos jausmai Valenčių šeimai labai teigiamai veikia mergaitę, pačiai Lanai viskas baigsis didžiuliu širdies skausmu.

– Lana, nusišypsok, – kreipėsi į ją Saša, atsukusi į ją fotoaparatą.

Brolienė nufotografavo ją su Metu susigūžusius ant svetainės grindų, bandančius padėti Meganai išvynioti vieną iš nesuskaičiuojamos daugybės dovanų.

Netikėtai Lana pasijuto šeimos dalimi.

Visi Valenčiai taip džiūgauja turėdami mažąją Meganą, kad Lanai nebepavyksta laikytis nuošaliai. Ji bandė... Dievas liudininkas, tikrai stengėsi... Bet jų džiaugsmas toks užkrečiamas.

Ji nusišypsojo ir greitai nudūrė sudrėkusias akis žemyn, į dukrelės galvelę, bet dar spėjo pamatyti, kaip švelniai žiūri Metas. Jis puikiai supranta, kad toks šeimos elgesys Lanai reiškia be galo daug.

Jie toliau vyniojo dovanas, Olivijos ir Alekso sūnus Skotas piktinosi, kad niekas nenupirko Meganai berniukiškų dovanėlių, bet jo šešiametės sesutės Renės manymu lėlės tiesiog nuostabios.

– Ji didesnė už Meganą, – pasišaipė Nikas pamatęs, ką mažylei padovanojo Sezaras su Izabele.

Sezaras išdidžiai pasipūtė.

– Nereikės ilgai laukti – Megana paaugs ir galės su ja žaisti.

Visi sugužėjo į valgomąjį, kur buvo padengtas pokylio stalas. Metas išpuošė jį balionais ir kaspinais, Rūta kiekvienam pataisė tinkamų patiekalų. Buvo meškiuko formos gimtadienio tortas, visi sudainavo Su gimimo diena, o Megana sėdėjo savo aukštoje kėdutėje stalo gale.

Lana pamanė, kad Megana gali pradėti verkti, bet Metas pamojavo kaspinais jai priešais ir mažoji sukaktuvininkė susidomėjo.

Kai sudainavo dainelę, Izabelė pasilenkusi prie Lanos pasakė:

– Argi ji ne gražutė?

Lana švelniai šyptelėjo.

– Taip, ji...

– Te-te.

Lana sumirksėjo. Ar ji gerai išgirdo?

– Te-te.

Visi akimirksniu nuščiuvo.

– Ar ji tik ką pasakė tete? – nusistebėjo Aleksas.

Lana pažvelgė į Metą – jis atrodė kaip ant sparnų. Ji girdėjo, bet ar išgirdo Metas?

– Taip, ji tikrai taip pasakė, – pritarė Nikas. – Metai, ar tu...

– O Dieve, – vapėjo laimingas tėvelis, – ji pavadino mane tete. – Jo akys išdidžiai liepsnojo ir Lanos širdis kone plyšo iš meilės. Staiga Metas džiaugsmingai šūktelėjo ir atsigręžė į žmoną. – Lana, ar tu girdėjai? Ji pasakė man tete.

Lana staiga atsidūrė Meto glėbyje. Jis pabučiavo ją stipriai ir trumpai, prieš paleisdamas pažvelgė tiesiai į akis – abu džiaugėsi šia akimirka. Ji sumirksėjo gindama šalin džiaugsmo ašaras.

– Taip, aš girdėjau, Metai, – kimiai atsakė Lana.

Metas ją vėl pabučiavo, tada paleido ir pasisukęs į Meganą paėmė iš aukštosios kėdutės.

– Eikš, mažoji išdykėle. Ateik pas tetę.

Lana žiūrėjo į juos abu. Metas nesidrovėdamas pabučiavo dukters skruostuką, stipriai ją apkabino ir kai Lanos meilė jam... jiems abiem... užliejo ją visą, moteris pagalvojo, kad tokioje gelmėje gali ir nuskęsti.

Visi ėmė juoktis ir pokštauti, bet ji nebūtų galėjusi nusišypsoti net ir tada, jei nuo to priklausytų gyvybė.

Ši akimirka pernelyg jausminga.

Tada Lana pajuto, kad iš kito kambario galo ją atidžiai stebi Sezaras. Iš jo akų moteris suprato: uošvis puikiai žino, kad Lana myli jo sūnų. Ji skubiai nusisuko. Negali prisipažinti senukui savo jausmų net žvilgsniu. Nenorėjo, kad kas nors kada nors sužinotų apie jos meilę Metui. Tarsi traukiamos magneto jos akys vėl susirado uošvį. Lana nepajėgė atsispirti. Sezaras linktelėjo – taip savotiškai pasakė marčiai, kad džiaugiasi jos meile.

Moteriai užgniaužė gerklę, ji apsisuko ir tylėdama paspruko į svetainę – jai reikėjo laiko atgauti pusiausvyrą. Nenorėjo, kad jos mintis perskaitytų dar kas nors.

Arba įžvelgtų jausmus.

Jau blogai ir tai, kad sužinojo Sezaras.

Gerai, giliai įkvėpk. Tai jos jausmai, kuriuos tereikia tučtuojau suvaldyti. Juk čia pirmasis jos dukrelės gimtadienis. Reikia galvoti tik apie tai.

Tegul tai būna pirmasis iš daugelio gimtadienių, – meldėsi ji.

Daugybės džiaugsmingų gimtadienių.

Lana tuo pasirūpins. Jos dukrelę sups tiktai tėvų meilė ir laimė. Ne taip, kaip jos vaikystėje.

O kai Megana bus pakankamai didelė, Lana pasistengs, kad ji nejaustų jokių nuoskaudų dėl nepavykusios tėvų santuokos. Ji su Metu susituokė todėl, kad norėjo duoti Meganai Valenčių pavardę, bet taip jie nusprendė dėl to, kad labai mylėjo mažylę ir pirmiausia rūpinosi jos, o ne savo poreikiais, ne todėl, kad taip elgtis priimta visuomenėje.

– Lana.

Išgirdusi itališką akcentą moteris suprato, kad ją pasekė Sezaras.

Ji nusišypsojo ir atsigręžė į uošvį.

– Sezarai, ką tu čia veiki? Turėtum būti ten su savo šeima.

– Tai ir tavo šeima, Lana.

Ji nieko neatsakė. Lana norėtų tuo tikėti, bet jie abu žinojo, kad ji priklauso šeimai tik dėl to, kad turi Meganą.

– Tu myli mano sūnų.

Lana aiktelėjo, tada žvilgterėjo per Sezaro petį baimindamasi, kad niekas, atsekęs iš paskos, nenugirstų pokalbio. Laimei, nieko nebuvo.

– Nesuprantu, kodėl tau kilo tokių minčių.

– Mačiau meilę tavo akyse, Lana.

Lana širdyje krūptelėjo.

– Tik dėl Meganos. Aš susijaudinau, kad Metas ją taip myli. Jis nuostabus tėvas.

– Savaime suprantama, – pritarė Sezaras ir linktelėjo kaip būdinga Valenčiams. – Bet viskas gerokai rimčiau. Buvau vedęs tris kartus, cara. Atpažįstu mylinčios moters žvilgsnį.

Lana stengėsi apsimesti abejinga.

– Tu klysti, Sezarai.

– Aš niekada neklystu.

– Paklausyk, Sezarai, net jei tai būtų tiesa, per daug nesitikėk. Metas manęs niekada nepamils. Jis nemylėjo nė vienos moters. Metas per daug vertina savo laisvę.

Sezaras nenuleido nuo jos akių.

– Tu jo šito klausei?

– Jis taip sakė, kai dar nebuvome susituokę.

– Tada jis dar tavęs nepažinojo. O dabar pažįsta.

Jis teisus. Tada Metas tikėjo, kad ji vagilė, o dabar viskas pasikeitė. Moters širdyje įsižiebė nedrąsi viltis.

Bet greitai išblėso.

– Sezarai, visai nesvarbu, ar jis mane pažįsta. Svarbiausia, kiek jis pažįsta save. Metas plevėsa. Neįmanoma, kad toks vyras norėtų prisiimti ilgalaikių įsipareigojimų.

– Lana...

– Sezarai, maldauju, neieškok to, ko nėra.

Jis atsistojo.

– Man ir nereikia matyti toliau savo naso, – jis bakstelėjo pirštu sau į nosį. – Bet gal reikia tau, cara? – reikšmingai paklausė senasis Valentis ir apsisukęs išėjo.

Lana lėtai atsiduso. Sezaras geras žmogus. Jis myli savo šeimą ir visada ja rūpinasi. Ne taip, kaip jos tėvas...

Tada ji šį tą suprato.

Metas visai toks pat kaip jo tėvas.

Jis taip pat yra geras žmogus.

Na, bent jau tikrai geresnis už Lanos tėvą. Iki šiol ji vertino Metą pagal savo tėvą. Tai neteisinga. Metas kur kas geresnis, nei jos tėvas iš viso kada nors yra buvęs. Lanai vėl sušvito atgijusi viltis.

Viltis, kad juodu niekada nebus tokie, kokie buvo jos tėvai.

Viltis, kad jiems su Metu iš tikrųjų pavyks išsaugoti santuoką.

Ir gali būti, kad vieną dieną vyras netgi ją pamils.

Lanos širdis suplazdėjo iš susijaudinimo ir šilti jausmai neapleido jos iki pat vakaro pabaigos. Ji negalėjo atsikratyti to jausmo. Nenori jo prarasti. Jausmų kupinos Sezaro akys suteikė Lanai vilties, kad ir jie su Metu turi galimybių likti kartu.

– Megana smagiai pasilinksmino, ar ne? – šventei pasibaigus tyliai pasakė Metas, priėjęs prie Lanos, kuri stovėjo ir žiūrėjo į dukrelę lovelėje.

Ji linktelėjo.

– Atrodo, kad šventė patiko visiems.

– O tau?

Lana švelniai nusišypsojo.

– O taip.

– Bet juk tu nesitikėjai tokios smagios šventės? – Metas nelaukė atsakymo. – Ar vaikystėje šventei gimtadienius?

Lana jautė, kaip stingsta.

– Kartais.

– Nujaučiu, kad jie nebūdavo linksmi.

– Ne.

Gal kada nors Lana jam viską papasakos, bet ne šiandien. Nenori, kad Metas liktų su ja iš gailesčio.

Jei iš viso jie liks kartu.

– Ši diena tau buvo kupina jausmų, – toliau kalbėjo Metas.

– Ir tau, – atsakė Lana vėl nuleidusi akis į lovelėje ramiai miegančią dukrelę.

– Taip. Niekada nemaniau, kad taip stipriai ją mylėsiu.

– Ir aš taip jaučiausi.

Pirmą kartą Lana pajuto, kad norėtų turėti daugiau vaikų su Metu. Jos širdį užliejo švelnumas vien pagalvojus, kad lauktųsi antro jo vaikelio, tik tada pagrindinį vaidmenį vaidintų Metas. Jis tikrai švelniai ja rūpintųsi. Įsivaizdavo jį delnu glostantį apvalėjantį juosmenį, palinkstantį prie išsipūtusio pilvo pabučiuoti kūdikėlio. Apimta šilčiausių jausmų Lana nusprendė surizikuoti.

– Man patinka būti mama. Kada nors norėčiau daugiau vaikų tokių kaip Megana.

Metas ilgai tylėjo.

– Kiek? – sausai paklausė jis.

Vyro tonas turėjo perspėti Laną, bet ji jo nepaisė.

– Trijų arba keturių. Norėčiau didelės šeimos. – Ji nenuleido akių nuo Meganos. – Ar tu norėtum daugiau vaikų, Metai?

Lėtai slinko minutės.

– Kada nors, – atsakė jis, Lana negalėjo nepastebėti, kokie šalti jo žodžiai.

Ji nusivylė: šis pokalbis Metui nemalonus.

Vyras nusigręžė, nuo jo sklido įtampa.

– Einu, padirbėsiu kabinete.

Metui išėjus Lanos širdis perskilo. Aišku, kad jis neketina nei jos pamilti, nei pratęsti santuokos, nei tuo labiau su ja susilaukti daugiau vaikų.

Kamuojama vienatvės Lana nusiprausė duše ir atsigulė į lovą. Metas atėjo gerokai vėliau, ji manė, kad atsuks nugarą ir miegos, bet jis apkabino ir pamylėjo taip, kad Lanos širdis sudužo į smulkiausias šukeles. Jis suteikė jai orgazmą ir pats jį patyrė, bet šį kartą Lana nepajuto to dvasinio bendrumo, kuris juos siedavo.

Vienas dalykas buvo visiškai akivaizdus: lovoje jie puikiai dera.

Bet jie nėra – ir niekada nebus – kartu širdyje.

Dešimtas skyrius

Visą sekmadienį Metas praleido vienas, o ir pirmadienį darbas vos slinko į priekį – jis stengėsi galvoti tik apie balanso išklotines, bet nesisekė.

Niekada nebūtų patikėjęs, kad taip stipriai pamils savo dukterį, nemanė, kad bus taip nuostabu kartu su Lana išgirsti pirmąjį jos ištartą žodį. Negi jai būtinai reikėjo sugadinti nuostabią akimirką plepalais apie tai, kad norėtų ateityje turėti daugiau vaikų?

Dieve, jis negalėjo pagalvoti apie kitą vyrą jų dukrelės gyvenime. Po velnių, Megana tada turėtų įbrolį arba įseserę, vadintų kitą vyrą tėveliu.

O pagalvojus apie Laną su kitu vyru...

Metui atrodė, jog sprogs įsivaizdavus, kad Lana galėtų ištekėti už kito, mylėtis su kitu, išnešioti to kito vyro kūdikį. Vien nuo tokios minties jam kilo noras perrėžti kiekvieno arčiau prie Lanos priėjusio vyro gerklę.

O ji apie būsimus vaikus kalbėjo taip ramiai, tarsi čia nebūtų nieko keista. Nejaugi Metui būtina klausytis, kaip Lana svajoja apie buvimą su kitu vyru, kai tebėra su juo?

– Metai.

Jis atsisuko odiniame krėsle nuo lango.

Milijono dolerių vertas Sidnėjaus uosto vaizdas šiuo metu jo visai nedomino.

– Išeinu, trečią valandą turiu būti pas dantų gydytoją, – priminė jam Irena. – Susitiksime rytoj. Jei tau ko nors reikės, tiesiog paprašyk Evano.

– Puiku. Iki rytojaus. – Metas abejojo, ar daug sugebės šiandien nuveikti.

Visos mintys sukosi tik apie tai, kaip greičiau sugrįžti namo ir pamatyti Meganą su Lana. Žmonai šiandien laisva diena ir ji laiką leidžia namuose.

Pasiilgo jų abiejų. Po galais.

Gal vertėtų anksčiau sugrįžti namo?

Metas atsiduso ir atsisėdo tiesiai. Ne, geriau liks darbe ir pabaigs tikrinti tą šūsnį ataskaitų.

Reikia jas peržiūrėti iki rytojaus.

Po pusvalandžio Metas dar labiau įsitempė.

– Kristau!

Jis netikėjo savo akimis.

Neįmanoma patikėti.

Metas neieškojo nieko neįprasto, bet pastebėjo, kad iš vienos ataskaitos paslaptingai išnykę penkiasdešimt tūkstančių. Paslėpta puikiai, bet dar nuostabiau, kad pinigai dingo tuo metu, kai Lana apskritai nedirbo Valenčiams. Dabar metas žino, kas tikrasis vagis.

Irena.

Jo asistentė.

Jis priblokštas sudribo krėsle, bet kartu be galo palengvėjo. Tai įrodymas, kad Lana buvo nekalta. Ką jai teko iškęsti taip jo apkaltintai? Metas pajuto palengvėjimą suradęs tikrąjį kaltininką. Jis sužinojo, kad jo ilgametė sekretorė kažkaip klastojo buhalterijos knygas. Visur buvo jos spaudas. Jis tiesiog niekada neieškojo kito kaltininko, iki kol to ėmėsi Lana.

O kas, jei Irena neprisipažins? Ji sekretorė, ne buhalterė. Visai tikėtina, kad ji tvirtins net nenumaniusi, kaip tas knygas pataisyti.

Ar ja patikės administracija?

Metas nenorėjo taip rizikuoti, reikia paspęsti žabangas. Bet jau po darbo, nes tik tada, kai biuras ištuštėja, Irena gali prieiti prie dokumentų niekam nesukeldama įtarimo.

Bet pirmiausia jis turi nueiti ir viską pranešti Aleksui su Niku. Broliai tikrai nenudžiugs, kad Nikas buvo nuslėpęs nuo jų vagystę, o tuo labiau, kad dėl to kaltino Laną. Jie supras, kad Metas nekėlė triukšmo tik saugodamas tėvą po širdies smūgio, bet dabar tikrai pats laikas skambinti į policiją.

O Lana... Jai pasakys tada, kai pats viską išsiaiškins. Kaip ir dera.

Taip nepagrįstai apkaltinęs Metas jautėsi jai labai daug skolingas.

***

Metas paskambinęs pasakė, kad šį vakarą dirbs ilgai, ir Lanos širdį prislėgė liūdesys. Nuo pat šeštadienio nakties vyras kažkoks nutolęs. Ir kam ji iš viso prasižiojo apie tuos vaikus? Turbūt jį išgąsdino.

Žinoma, jis labai myli Meganą, bet visiškai aišku, kad su Lana nenori nei daugiau vaikų, nei ilgesnės santuokos. Ir jau tikrai neketina jos pamilti. Jai derėjo tylėti ir dėkoti Dievui, kad Metas yra geras tėvas Meganai ir nuostabus – nors ir laikinas – vyras jai.

Ta vakarą jis grįžo gerokai po dešimtos. Lana jau buvo nuleidusi rankas ir nuėjusi miegoti. Kai vyras įėjo į kambarį, ji apsimetė mieganti. Metas nusiprausė po dušu ir nuogas palindo po antklode, nusisuko ir užmigo.

Ji norėjo paprašyti: Apkabink mane. Neatstumk šitaip. Bet kokia nauda? Lana nenori, kad joks vyras ją glaustų prieš savo valią.

Jai kažkaip pavyko susitvardyti visą kitą dieną darbe, ji neišdavė savo jausmų. Po darbo Metas parvežė ją namo ir pranešė išvažiuojąs atgal į biurą. Atsisveikindamas pabučiavo Meganą ir net Laną paskubomis pakštelėjo, bet vis tiek išėjo vengdamas pakelti akis.

Lanai buvo graudu. Visiškai aišku, kas vyksta. Pasiūlydama turėti daugiau vaikų galutinai jį atstūmė – tiesiai į kitos moters glėbį.

O Dieve. Kaip jai toliau gyventi su vyru, kuris ją apgaudinėja? Koks kitas žingsnis – gal Metas negrįš namo visą naktį? Kiek truks, kol tokios išvykos taps reguliarios?

Visai kaip Lanos tėvas.

Nuo tokios minties ji pašiurpo, bet prisivertė susitvardyti. Na, ji bent jau buvo pasiruošusi blogiausiam, todėl dabar įgavo vidinių jėgų nepalūžti.

Metas nesimylėjo su ja ir šią naktį, nors, tiesą sakant, Lana nelabai ir tikėjosi, kad jis rodys iniciatyvą. O jei būtų bandęs, ji tikrai būtų išrėžusi viską, ką apie jį galvoja.

Kai trečią vakarą iš eilės Metas paliko ją namuose ir išrūko pasakęs, kad važiuoja į darbą, širdies skausmas nustelbė net iškerojusį pyktį. Tai jis dirba ar ne? O kas, jei ji užmigdžiusi Meganą paprasčiausiai nuvažiuotų ir patikrintų, ar jis sako tiesą?

O jei tikrai dirba?

Reikia neskubėti.

Pusę aštuonių Lana paprašė Rūtos prižiūrėti Meganą, šoko į savo automobilį ir nuvažiavo į biurą. Ji nenorėjo važiuoti prie paradinių durų, kur sargai galėtų ją pastebėti, todėl automobilį pastatė požeminiame garaže. Jis buvo gerai apšviestas, bet visiškai tuščias.

Drebančia ranka ji surinko stovėjimo aikštelės vartų kodą, vos po minutėlės širdis sudrebėjo pamačius, kad Meto automobilio čia nėra. Geriausia būtų tučtuojau važiuoti namo, vis dėlto kažkokia jėga traukė pakilti ir įsitikinti, kad vyro darbe tikrai nėra. Lana norėjo išsklaidyti paskutines abejones.

Kildama liftu į aštuntą aukštą ji niekur negirdėjo nė gyvos dvasios. Buvo truputį baugu tuščio pastato, bet galvoje sukosi tik mintys apie Metą, apie tai, ką ji čia ras.

Arba neras.

Skambtelėjusios atsidarė durys. Lanos akys išsiplėtė pamačius neįtikėtiną sceną: atrodė, kad visur daugybė žmonių, sukiojosi keli kostiumuoti vyrukai ir du policininkai. Ten buvo Nikas ir Aleksas, jie abu atsigręžė į Laną, bet ji niekur nematė...

– Metai! – šūktelėjo išpuolusi. Gerokai palengvėjo, kai vienam vyriškiui pasisukus pagaliau pamatė jį stovintį kabinete.

Metas pažvelgė į Laną ir suraukė kaktą.

– Lana! Ką tu čia veiki?

Ji pribėgo prie jo, uždėjo rankas jam ant rankų – būtinai norėjo paliesti.

– Aš pamaniau... – Dabar tai nebesvarbu. – Metai, kas čia dedasi? Ar tu sveikas? Ar kas nors nukentėjo? Kas čia atsitiko? – apibėrė klausimais vyrą. Ji niekaip negalėjo sustoti kalbėjusi.

– Irena. Ji...

– Ji sužeista? O Dieve mano!

Metas niūriai šyptelėjo.

– Ne, ji sveika, Lana. Ji mūsų vagilė. Policininkai atvažiavo jos suimti. Dabar ji mano kabinete, bet greitai pareigūnai išsiveš ją į nuovadą.

Lana stengėsi suvokti, ką išgirdo.

– Pinigus pavogė Irena?

Jis linktelėjo.

– Pirmadienį pastebėjau, kad trūksta dar vienos sumos, ir nusprendžiau paspęsti jai spąstus.

Kaip tik tuo metu Irena, vedama policininko, išėjo iš Meto kabineto. Ji buvo su antrankiais.

– Tu neturi įrodymų, kad tai padariau aš, Metai.

Metas mostelėjo į vešlų augalą vazone prie dokumentų spintos.

– Viskas įrašyta, Irena. Aš ne kvailys, juk pati žinai. Už vazono užkišau kamerą.

Irena išdidžiai pakėlė galvą.

– Susitiksime teisme, pone Valenti, – tėškė policininkų vedama į liftą.

Lana, sukrėsta neatpažįstamai pasikeitusio Irenos elgesio, stebėjo įvykius, bet viena jai pro ausis nepraslydo. Metas jau pirmadienį viską žinojo ir nieko jai nepasakė. Jis nuslėpė savo atradimą.

– Lana, kodėl...

Ji atsigręžė į vyrą.

– Kaip tu galėjai, Metai?

Jis susiraukė.

– Kas atsitiko?

Lana užrietė smakrą.

– Kodėl man nepasakei?

Metas ketino atsakyti, bet jam toptelėjo, kad jie ne vieni. Paėmęs žmoną už rankos nusivedė į jos kabinetą, uždarė už nugaros duris ir atsistojo priešais.

– Paklausyk manęs, Lana. Aš norėjau tave apsaugoti.

– Nuo ko? – nusišiepė ji. – Nuo Irenos?

Jis tvirtai suspaudė lūpas.

– Taip. Turi pripažinti – ji ne toks žmogus, kokiu ją laikėme. Ji lošėja.

Gana įtikinama.

– Būčiau buvusi su tavimi, padėjusi tau ją sugauti. Neįsivaizduoju, ką ji būtų galėjusi man padaryti.

– Pasinaudojusi vienokiu ar kitokiu pretekstu ji galėjo tave nusivilioti į pašalį. Galėjo net tave sužeisti. – Jo akys keistai sužibėjo. – Nežinau, kam ji galėtų ryžtis. Negalėjau taip rizikuoti.

Gerai, jis turėjo pagrindo nerimauti, bet...

– Svarbiausia, kad tu manimi nepasitiki tiek, jog viską papasakotum. Tu pasitiki Niku ir Aleksu, bet ne manimi.

– Aleksas ir Nikas yra...

– Šeimos nariai? – pertraukė Lana.

– Ne, norėjau pasakyti, kad jie priklauso administracijai. Privalėjau pranešti savo broliams, kas vyksta.

Šitai Lana supranta, bet...

– Tu nesupranti esmės, Metai. Tu mane apkaltinai didelės sumos vagyste ir vis dėlto negalėjai paprašyti, kad padėčiau sučiupti tikrąjį nusikaltėlį. O paskui leidai man patikėti, kad... – Ji staiga nutilo.

– Kuo?

Lanos gerklė buvo išdžiūvusi, ji sunkiai nurijo seiles.

– Kad esi užmezgęs romaną.

– Ką?!

Lana pasitempė.

– O ką manei, pagalvosiu, Metai? Šią savaitę kiekvieną vakarą iki vėlumos užsibūni darbe. Argi labai kvaila galvoti, kad turi kitą moterį?

– Taip. Aš tikrai iki vėlumos dirbau. Stengiausi sugauti Ireną nusikaltimo vietoje.

Lana nusiminė – tarp jų nėra nė kruopelės pasitikėjimo.

Ji kaltina Metą, kad šis ja nepasitiki ir nepapasakojo apie Ireną, kad taip ją atstūmė, jog Lana įsikalė į galvą romaną su kita moterimi – jiems tikrai trūksta pasitikėjimo. O jei jie negali vienas kitu pasitikėti, kaip gali išlikti jų santuoka?

Metas piktai dėbčiojo į Laną.

– Iš kur tokios mintys? Juk pažadėjau, kad neužmegsiu jokių romanų, kol mes susituokę. Savo pažadą tesiu.

– Tu taip sakei, bet...

Kažkas pasibeldė į duris.

– Pone Valenti, turiu paimti jūsų pareiškimą, – pertraukė juos vienas policininkas.

– Minutėlę! – suriaumojo Metas. – Lana, mums reikia pasikalbėti. Aš...

Ji pakėlė pečius.

– Daugiau jokių kalbų, Metai. Palik mane ramybėje.

– Ne, tu...

Į duris vėl pabeldė. Metas, piktas ir nusivylęs, susitvardė ir žvilgterėjo į duris, paskui vėl į žmoną.

– Puiku. Kaip nori.

Jis apsisuko ir išėjo.

Lana kiek pastovėjo, tada išėjo iš paskos. Eidama prie lifto nesidairė, nelabai palengvėjo ir užsidarius durims. Jos galva tiesiog ūžė nuo jausmų gausos. Tarp jų su Metu per daug pykčio ir skausmo. Tiek daug nepasitikėjimo. Turbūt greitai jie ims šaukti vienas ant kito.

Visai kaip jos tėvai.

Lana gulėdavo lovoje ir klausydavosi amžinų kivirčų krūpčiodama nuo kiekvieno žodžio, kol galiausiai tėvas išdumdavo visai nakčiai pas kokią nors kitą moterį.

Ji sudrebėjo. Iki pat šio vakaro ji save kvailino, tikėjo, kad sugebės išgyventi metus neįskaudinusi Meganos.

Tačiau šią akimirką ji puikiai žino, ką privalo padaryti. Lana jokiu būdu neleis dukrelei iškęsti to, ką vaikystėje teko patirti jai pačiai. Tą ji pažadėjo Meganai, kai tik ji gimė.

Dabar ji savo pažadą tesės.

Vienuoliktas skyrius

Sugrįžusi namo Lana rado Meganą nubudusią ir suirzusią. Rūta bandė ją vėl užmigdyti.

– Viskas gerai, Rūta. Dabar aš pati ja pasirūpinsiu.

– Jei jūs tuo tikra.

Lana linktelėjo, jai būtinai reikėjo pabūti vienai, kad nepalūžtų. Reikia laiko pagalvoti, reikia žingsnis po žingsnio judėti pirmyn. Pirmiausia reikia susirasti naują darbą ir kitą vietą, kur galėtų gyventi, nes butas jau išnuomotas. Mintys gramzdino tarsi potvynio bangos. Tiek daug visko reikia padaryti.

Pati nepajuto, kiek laiko stovėjo liūliuodama ant rankų Meganą, tik netikėtai pakėlė akis ir miegamojo tarpduryje pamatė Metą.

Jis atsekė iš paskos.

– Ar jai viskas gerai? – tyliai paklausė vyras.

Jo akys buvo tamsios ir neįskaitomos.

Lana toliau sūpavo mergytę.

– Tuojau nusiramins.

– Kai užmigdysi, ateik į svetainę.

– Gali būti, kad ilgokai užtruksiu.

– Aš palauksiu.

Nuskambėjo grėsmingai.

Po penkiolikos minučių paguldžiusi Meganą į lovelę Lana pasitempė ir nuėjo į svetainę. Priėjusi prie durų išgirdo Meto balsą.

– Tu pats liepei man ją vesti, tėti, – nusisukęs Metas kalbėjo mobiliuoju telefonu.

Tada stojo tyla.

– Žinoma, lygiai taip pat privertei susituokti Aleksą ir Niką.

Praslinko dar viena tylos akimirka.

– Tvirtai nusprendžiau, ką dabar darysiu.

Lanai atrodė, kad nebeįkvėps nė gurkšnelio oro. Metas kalba apie ją.

Ir kuo čia dėti Aleksas su Niku? Negi Sezaras privertė juos vesti? Metą irgi privertė susituokti su ja?

Dieve, kelių dar žmonių gyvenimą pasirengę paaukoti Valenčiai, kad išsaugotų gerą šeimos vardą? Jos likimą jie tikrai sugriovė.

Lana turbūt sukrebždėjo – Metas atsisuko ir ją pamatė.

– Tėti, aš jau turiu eiti.

Jis išjungė savo mobilųjį.

Lana užgniaužė neapsakomą skausmą.

– Nesibaimink, Metai, aš palengvinsiu tau užduotį. Rytoj sugrįžęs iš darbo mūsų su Megana neberasi.

Metas žiūrėjo į savo žmoną, stovinčią tarpduryje, ir iš jo širdies išsiveržė netikėtai užplūdę jausmai.

– Nė velnio!

Lana pakėlė smakrą.

– Metai, tu negali manęs sulaikyti.

Jis priėjo ir suėmė Lanai už rankų, nestipriai, bet pakankamai tvirtai, kad įsivestų ją į svetainę.

– Gerai. Pasikalbėkime. – Meto akys vėrė kiaurai. – Ir šį kartą pasikalbėkime iš tikrųjų.

Lana smaigstė vyrą kritišku žvilgsniu, paskui žengė kelis žingsnius atatupsta, kad išsilaisvintų iš jo gniaužtų.

– Nebeapsimetinėk, Metai. Mes abu žinome, kad vedei mane tik dėl Meganos.

Metas piktai suraukė antakius.

– Teisingai. Tai kas negerai?

– Aš nežinojau, kad tave vesti privertė tėvas.

– Jis ir neprivertė.

Lana pažvelgė į vyrą deginančiu žvilgsniu.

– Tai kas iš mūsų melagis? Juk girdėjau, ką sakei. Tu priminei Sezarui, kad jis tau liepė mane vesti.

Metas tik niekinamai numojo ranka.

– Aš kalbėjau ironiškai. Jis tikrai liepė man tave vesti, bet sprendimą priėmiau aš. Čia didelis skirtumas.

Lana nustebo.

– Vedei kitaip, nei Aleksas ir Nikas? Koks turėjai jaustis patenkintas, aplenkęs juos vienu žingsneliu, – tyčiojosi ji. – Jauniausiasis broliukas pašoko ir savanoriškai pasiaukojo ant santuokos altoriaus – tikrai turėjai pakilti jų akyse!

Ką, po galais...

Metas nusikeikė.

– Buvo visai ne taip.

– O kaip?

– Tu žinai viską, ką reikia žinoti, Lana. Kitų motyvų aš neturiu.

Juodu nenuleido nuo vienas kito akių, paskui Lanos pečiai staiga nusviro – atrodė, kad išgaravo visas įkarštis.

– Metai, mūsų santuoka nepavyko. Dabar Megana jau turi tavo pavardę, todėl nebėra reikalo mums likti kartu. Ji dabar Valenti. Aš pasistengsiu, kad paaugusi ji tuo didžiuotųsi.

Metą pervėrė pavydas.

– Net jei ištekėsi už ko nors kito? – griežtai paklausė jis.

Lana žiūrėjo sutrikusi.

– Ką čia kalbi?

Vien nuo minties apie ją su kuo nors kitu Meto kumščiai gniaužėsi.

– Juk sakei, kad nori ir daugiau vaikų.

– Noriu.

– Pamaniau, kad turi omenyje kokį nors konkretų vyrą, kuris tuos vaikus turėtų pradėti.

Regis, iš patalpos ką tik dingo deguonis.

– Žinoma, turiu.

Metas pertūžo.

– Vargas tam galvijui.

Lana suraukė kaktą.

– Metai, negi tu pamanei... – Ji nutilo. – Tai su tavimi aš norėčiau susilaukti daugiau vaikų.

Jam į galvą plūstelėjo kraujas.

– Su manimi?

Lana rami pasitiko jo žvilgsnį.

– Norėjau turėti daugiau vaikų su tavimi, tiktai su tavimi, bet tu staiga taip nutolai. Supratau, kad tikėtis, jog jauti tą patį, tai kaip skęstančiajam griebtis šiaudo.

Metas stengėsi suvokti tai, ką išgirdo.

– Tu pasakei, kad norėjai. Ar tas noras išblėso?

Lana sunkiai nurijo seiles.

– Ne.

Meto širdyje įsižiebė viltis.

– Tokiu atveju...

– Ne, Metai. Aš negaliu.

– Kodėl gi?

Ji gūžtelėjo pečiais ir suglumusi nusuko akis.

– Todėl.

Jis priėjo arčiau ir suėmęs jos smakrą pasuko į save. Jis nepasiduos.

– Todėl, kad...

Lana užsimerkė, paskui lėtai pakėlė blakstienas, jos akyse aiškiai atsispindėjo visa, ką ji jautė.

– Nes aš tave myliu, Metai.

Vyro krūtinę užliejo galinga banga.

– Tu mane myli? – iškvėpė jis.

– Taip, – sukuždėjo Lana ir žengė atgal – pasitraukė toliau, kad vyras jos nebeliestų. – Tačiau to nepakanka. Negaliu leisti, kad mūsų abipusis nepasitikėjimas verstų ateityje kentėti Meganą. Aš pati augdama perėjau pragarą, nes mano tėvas pasielgė taip kaip dera – vedė nėščią mamą. Negaliu taip elgtis su Megana. Galiausiai mano tėvai ėmė nekęsti vienas kito. Tėvas niekada nebuvo mamai ištikimas.

Metas užgniaužė širdį veriantį skausmą.

– Tavo tėvas vedė mamą, nes ji laukėsi tavęs?

Lana linktelėjo.

– Juk taip ir sakiau.

– Ne, tu pasakojai tik tiek, kad jūsų namuose nuolat aidėjo užgauliojimai. Nesakei kodėl.

– Ak. – Jos veidas apsiniaukė – apniko tamsios mintys. – Štai kodėl. O aš visada būdavau konfliktų įkarštyje. Nepasakyčiau, kad tai malonus jausmas.

– Mums taip neatsitiks.

– Jau atsitiko šį vakarą. Mes barėmės dėl Irenos, dėl romano ir...

– Neturiu aš jokių romanų. Kodėl turėtume ginčytis visus ateinančius metus?

– Jei nepasitikime vienas kitu, tai nepasitikėsime ir ateityje.

Viskas atsistojo į savo vietas ir Metas pagaliau suprato, kodėl Lana nepapasakojo jam apie Meganą ir kodėl nenorėjo jam spęsti spąstų. Viskas ne dėl to, kad laikė jį dar nepasiruošusiu tapti tėvu. Čia tik atsikalbinėjimai.

Ne, svarbiausia, kad tėvai paliko jai sunkų palikimą – pasitikėjimo stoką. Labiausiai žeidė tėvo neištikimybė – Metas gali tik įsivaizduoti, kokių dar randų ji nešiojasi širdyje. Viskas baigėsi tuo, kad ji negali pasitikėti niekuo, bijo, kad neįskaudintų jos dukrelės arba jos pačios – netiki net ir Metu.

Jis pažvelgė į skausmo kupinas akis ir suprato dar šį tą. Velniškai skauda, kai žmogus, kurį myli, kankinasi.

O jis Laną myli.

Vyras tai suvokė per vieną akinamą akimirką, bet kažkaip sugebėjo susitvardyti. Reikia elgtis atsargiai, kitaip gali ją prarasti.

Amžinai.

– Ar tavo tėvai vienas kitą mylėjo, Lana?

Jos veidas dar labiau apniuko.

– Mano mama mylėjo tėvą, bet jis niekada neatsiliepė į jos jausmus.

Metui gerokai palengvėjo. Tai šis tas konkretaus, kuo jis galėtų pasinaudoti.

– Mūsų situacija kitokia.

Lana papurtė galvą.

– Juk ką tik pasakiau, kad tave myliu, Metai. Nėra jokių skirtumų. Situacija tarsi kartojasi iš naujo.

Meilė jo širdyje įsiliepsnojo dar karščiau.

– Viskas kitaip, juk pati supranti. Juk tavo tėvas mamos nemylėjo taip, kaip aš myliu tave.

– Metai, paklausyk, aš... – Ji išplėtė akis. – K-ką?

– Aš tave myliu, Lana.

Jos akyse sužibėjo viltis, bet tik akimirkai.

– Tu tik taip sakai. Tai neįmanoma.

– Patikėk manimi, net labai įmanoma. Taip atsitiko. Tai tiesa. – Meto rankos nuslydo Lanos liemeniu, jis prisitraukė žmoną arčiau. – Tereikėjo pagrasinti, kad mane paliksi, ir aš staiga viską supratau.

Lana sunkiai atsiduso.

– Bet tu juk nebenori su manimi gyventi, Metai.

– Nebenoriu?

Lana ieškojo Meto akių.

– O kaip kitos moterys? Juk po metų ketinai pas jas sugrįžti, prisimeni?

– Mylimoji, aš ir iki vestuvių turėjau ne tiek daug meilės nuotykių kaip tu manai.

Lana suraukė kaktą.

– O kaip tos naktys, kai vėlai sugrįždavai namo jau po mūsų vestuvių? Nenoriu galvoti, kad buvai su kuria nors kita, bet...

– Kiekvieną vakarą kelias valandas pabūdavau senajame savo bute. Vienas. Prisipažįstu, man reikėjo trupučio erdvės. Gyventi šeimoje man buvo nauja, bet čia nebuvo įsipainiojusi jokia kita moteris.

– O Dieve, ir tai tiesa?

– Gryniausia tiesa. – Metas tvirčiau ją suspaudė. – Lana, vedžiau tave dėl Meganos, bet jau vien dėl mūsų noriu ir toliau gyventi su tavimi.

Lanos akys sublizgėjo.

– Ak, Metai.

– Lik su manimi, Lana. Susilaukime ir daugiau vaikų, kad būtų kam dalyti savo meilę. Būk laiminga, tada ir aš būsiu laimingas.

– Niekada neleidau sau net pasvajoti apie amžiną meilę, Metai. – Ji tankiai sumirksėjo. – Šį kartą žinau, kad galiu jos tikėtis.

Meilės sklidina širdimi Metas pasilenkė prie Lanos lūpų.

– Taip, mylimoji, šį kartą gali. Pasitikėk manimi.

– Pasitikiu.

Epilogas

Visi šventė šešiasdešimtąjį Sezaro gimtadienį. Nakties dangų virš Valenčių dvaro nušvietė fejerverkai. Svečiai ir šeimos nariai aikčiojo ir stebėjosi kerinčiu jų grožiu.

Izabelė Valenti pažvelgė į savo vyrą, su kuriuo išgyveno trisdešimt trejus metus, jos širdis salo iš meilės ir pasididžiavimo. Jis atvažiavo į Australiją su tėvais, būdamas vos dvylikos metų, susikrovė turtus, pavertė Valenčių pavardę į tokią, kurią išdidžiai perdavė savo sūnums.

Ir sūnūs ne mažiau didžiuojasi savo tėvu, – neabejojo Izabelė, žiūrėdama į tris mylimus sūnus, koks skirtumas, kad gyvybę ji davė tik vienam iš jų. Jie visi dabar laimingai vedę nuostabias, rūpestingas moteris, augina savo vaikus.

Aleksas su Olivija pamilo Skotą ir Renę, laikui bėgant galbūt įsivaikins ir daugiau vaikučių.

Nikas su Saša abu taip švyti, kad Izabelė įtaria: ar tik jų kūdikėlis ne pakeliui?

O Metas su Lana turi nuostabią mažylę Meganą, tikrą tėvelio numylėtinę.

– Ize, – kreipėsi Sezaras apkabinęs žmoną per liemenį. – Dabar aš esu visiškai laimingas vyras. Valenčių pavardė gyvuos dar labai ilgai.

Izabelė nusišypsojo. Gal Valenčių vyrai išdidūs, net pasipūtę, gal kartais mylinčioms moterims su jais nepakenčiamai sunku, tačiau nė viena iš Valenčių moterų nepasirinktų kito kelio.

Izabelė pakėlė taurę.

– Tegyvuoja Valenčiai, brangusis!

Gyvenimas – nuostabus kaip niekada – tęsiasi.

* * *

Visi trilogijos romanai:

Valentis veda (2011 sausis–vasaris) (Aleksas ir Olivija)

Valenčio išrinktoji (2011 kovas–balandis) (Nikas ir Saša)

Valenčio meilė (2011 gegužė–birželis) (Metas ir Lana)

2011 metų Svajonių romanų

Serija Istorinis – romantiška, kilnu, aistringa

Paniekinta tarnaitė ar kilni dama?

Grafas Bleikharstas, artimųjų vadinamas tiesiog Maksu, nusprendžia susirasti tragiškai gyvenimą baigusio pulkininko, Vaterlo mūšyje išgelbėjusio jam gyvybę, dukterį ir įsitikinti, ar giminės tinkamai pasirūpino našlaite. O Veritė ne tik ujama, bet ir vadinama svetimu vardu. Maksas jos neatpažįsta. Vis dėlto mergina krinta jam į širdį. Grafas pasiūlo išeitį: tapusi jo meiluže ji būtų saugi ir aprūpinta. Tačiau išaiškėjusi tiesa viską apverčia aukštyn kojomis...

Iš anglų kalbos vertė Eglė Bareikaitė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 12,99 Lt

Emilie Richards

trilogija „ŠENANDOA SLĖNIS" – apie tame slėnyje gyvenančias šeimas, jų paslaptis ir skausmingus išgyvenimus, kuriuos galiausiai pakeičia džiaugsmai. Trilogijos dalys: „Vestuvių žiedai", Begalinė grandinė", „Meilės mazgas"

VESTUVIŲ ŽIEDAI

Trilogijos „Šenandoa slėnis" pirma knyga

Trys skirtingų kartų moterys atskleidžia gydančią šeimos, prisiminimų ir meilės galią.

Tesai Makrei reikia laiko permąstyti sudėtingą savo santuoką ir ji sutinka vasarą padėti motinai su senele sutvarkyti šeimos namus Šenandoa slėnyje.

Trys moterys niekada nebuvo artimos. Helena – vyriausioji – yra valdinga ir kandi, jos duktė Nensė – Tesos motina – pasirodo esanti daugiau nei vien tik garbėtroška. O pati Tesa, kurios gyvenimas sustojo tą dieną, kai žuvo dukrelė, atkakliai laikosi įsikibusi savo sielvarto.

Taisydama senovinę senelės ir motinos siūtą antklodę su vestuvių žiedų raštu, ji atskleidžia paslaptis, glūdėjusias jų gyvenimų šešėliuose. Senelė, duktė ir anūkė iš naujo atranda viena kitą ir daugybę dalykų, kuriuos manė praradusios amžiams.

Iš anglų kalbos vertė Ieva Valskytė-Janušaitienė

Rekomenduojama mažmeninė kaina kitur – 23,99 Lt

BEGALINĖ GRANDINĖ

Trilogijos „Šenandoa slėnis" antra knyga

Semas Kinkeidas, tapęs provincijos miestelio bažnyčios pastoriumi, pagaliau pasijunta radęs namus – jis patenkintas gyvenimu Šenandoa slėnyje. Bet jo planai pritraukti prie bažnyčios ispaniškai kalbančių atvykėlių bendruomenę patinka ne visiems. Laimei, į Toms Bruką atkeliauja Eliza Martines ir Semas supranta sutikęs moterį, gebančią rasti kelią į kiekvieno širdį.

Eliza neieško draugysčių. Jau ne vienus metus ji šalinasi visų, bijodama, kad jos paslaptys bus atskleistos. Tačiau likimas suveda ją su moterimis, kurių pomėgis – siūti skiautinių antklodes. Elizą sujaudina jų siūloma draugystė. Negana to, ji pajunta neįveikiamą potraukį pastoriui Semui. Iš Šenandoa slėnio Elizai nebebus taip lengva išvykti.

Iš anglų kalbos vertė Rimantė Janušaitė

Rekomenduojama mažmeninė kaina kitur – 23,99 Lt

Laukite trilogijos „Šenandoa slėnis" trečiosios knygos Meilės mazgas

Heather Graham

MYLĖSIU AMŽINAI

Jie turėjo būti kartu amžinai...

Ketrina pamilo Brentą Makviną dar tada, kai jis nebuvo garsus muzikantas, o tik skynėsi kelią į muzikos pasaulį. Juodu gyveno kaip visi įsimylėjėliai. Tačiau neatlaikiusi gyvenimo išbandymų santuoka subyrėjo. Lyg perkūnas iš giedro dangaus trenkė žinia: susprogdinta jachta, kurioje turėjo būti ir Brentas... Brentas liko gyvas, tačiau žudikas ėmė jį persekioti įtardamas, jog jis žino paslaptį. Pasitikėti Brentas galėjo tik vienu žmogumi – moterimi, kurią stengėsi pamiršti, savo buvusia žmona.

Iš anglų kalbos vertė Eglė Gaivenytė

Rekomenduojama mažmeninė kaina su PVM – 13,99 Lt

Tess Gerritsen

PAŽADĖK, KAD GRĮŠI

Nuo tada, kai Pietryčių Azijos džiunglėse sudužo Bilo Meitlendo lėktuvas, praėjo jau dvidešimt metų. Prašoma mirštančios motinos, Vilė Meitlend keliauja į kitą pasaulio galą išsiaiškinti tiesos apie lemtingąjį tėvo skrydį.

Vietname kadaise kovęsis Gajus Barnardas puikiai pažįsta egzotišką Rytų kraštą ir čionykštį gyvenimą. Vilė supranta: kad ir kaip ją erzina buvęs kariškis, be jo pagalbos neišsivers. Tačiau šalyje, kur tiesa turi tiek daug veidų, kyla įtarimų netgi dėl Gajaus: kokių motyvų vedamas jis imasi padėti?

Vilė nė neįsivaizduoja, kiek pavojų jos laukia ir kokios pribloškiančios paslaptys atsiskleis netrukus. Jei pavyks išgyventi...

Įtempto siužeto Gerritsen romanai prikausto dėmesį nuo pat pirmųjų puslapių.

Portland Press Herald

Iš anglų kalbos vertė Neringa Barmutė

Rekomenduojama mažmeninė kaina su PVM – 13.99 Lt

Pabaiga

Content

Салливан Максин Valenčio meilė