Салливан Максин

Valentis veda

MAXINE SULLIVAN

(Maksin Salivan) Valentis veda

Leidykla „Svajonių knygos“, 2011

ISBN 978-609-406-237-7

El. versiją paruošė:

www.skaitykle.lt

Versta iš Maxine Sullivan, The CEO Takes A Wife, 2008

© Maxine Sullivan, 2008

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. L."

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Miglė Puzarienė, vertimas iš anglų kalbos, 2010

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© iStockphoto.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos", 2011

© Nextmedia, elektroninė versija, 2011

PIRMAS SKYRIUS

–Drįstu manyti, kad ne be reikalo mane čia pasikvietei, tėti? – rimtai ir susikaupęs paklausė Aleksas Valentis.

Jis atsisėdo priešais tėvo stalą prabangiame kabinete. Iš biuro dešimtame aukšte atsivėrė puikus vaizdas į Sidnėjaus uostą.

Tėvas kurį laiką tylėjo.

– Taip, priežastis yra, – atsakė Sezaras Valentis, atsilošęs odiniame krėsle.

Aleksas nekreipė dėmesio į išdidumo ir gailesčio atspindžius tėvo akyse. Jie niekada nebuvo artimi, nors ilgus metus kartu dirbo. Sezaras Valentis atvažiavo į Australiją dar vaikas. Įkūrė Valenčių bendrovę. Jai vadovauja Aleksas. Juodu kartu perėmė Australijos kvepalų gamybą ir pavertė nacionaliniu verslu.

Bet to nepakanka. Niekada neužteko – nė vienam iš jų. Užsienyje galimybės dar didesnės, pavyzdžiui, artėjantis jų naujausio kūrinio – aukščiausios rūšies Valenčių kvepalų moterims – pristatymas Valstijose. Aleksas žinojo, kad tėvas žavisi jo užkariautojo veržlumu. Tai ir buvo vienas iš pagrindinių dalykų, kodėl pasirinko jį produkcijai pristatyti JAV rinkoje.

– O ta priežastis... – pradėjo Aleksas ir laukė tėvo pabaigiant.

– Aš nusprendžiau... – Sezaras patylėjo, kad efektas būtų didesnis. – Tau jau trisdešimt vieni. Laikas vesti ir susilaukti įpėdinio.

Aleksas akimirką nustebo, paskui primerkė akis ir šyptelėjo.

– Turėsiu omenyje tavo norą, jei kada nuspręsiu vesti.

– Tu nežiūri į mano žodžius rimtai, figlio mio, – užsimiršęs tėvas sūnau mano ištarė itališkai.

Aleksas nusijuokė.

– Ne be reikalo.

Jis – Valentis, o Valenčiai nemėgsta, kad jiems įsakinėtų. Tėvas tai žino.

– Kalbu visiškai rimtai, – tyliai, bet ryžtingai pasakė Sezaras. – Aš senstu. Neseniai pasitikrinau... sveikatą.

Alekso širdis krestelėjo.

– Nesakei.

– Ne. – Sezaro akys tik akimirką apsiniaukė, bet tuojau nusigiedrijo. – Man ėmė skaudėti krūtinę. Gydytojai manė, kad širdies smūgis, bet, laimei, ne. Tai laikas. Kalta įtampa. Man reikia sulėtinti tempą, bet nenoriu perduoti tau verslo vadžių, kol nevedei ir neturi įpėdinio.

Aleksas piktai dėbtelėjo.

– Nedaug teprašai.

– Aš neprašau, Aleksai, aš informuoju. Turi šešis mėnesius susirasti žmoną ir sukurti šeimą arba...

Aleksas drąsiai kilstelėjo antakius.

– Arba?

– Parduosiu Valenčių bendrovę kuriam nors konkurentui, o pinigus paaukosiu labdarai. Pažadu: nei tu, nei tavo broliai nematysite nė cento.

Aleksas sukando dantis.

– Galiu paskelbti, kad esi pamišęs.

Sezaras šyptelėjo:

– Bandyk, bet vargu ar kuris nors teisėjas paskirs tave įgaliotuoju asmeniu. Aš toks pat sveikas kaip tu ir su savo bendrove ketinu daryti ką užsinorėjęs.

Aleksas nusikeikė ir pašoko.

– Man nereikia tavo pinigų, o ir vadovauti bendrovei nenoriu. Išgyvensiu ir be tavęs.

– O broliai?

Aleksas išpūtė krūtinę. Jis rimtai žiūri į vyriausiojo brolio statusą. Motina mirė, kai Aleksas tebuvo trejų, neilgai laukęs Sezaras vėl vedė. Santuoka truko vos metus – tiek, kiek reikėjo gimti Nikui. Paskui tėvas vedė Izabelę, su šia moterimi tebegyvena iki šiol. Bent jau Metas turi abu tėvus.

– Jei nedarysi, kaip prašau, rytoj parduodu. Jūs su broliais prarasite, ką turėję.

Aleksas dėbtelėjo į tėvą.

– Mes suaugę vyrai, išgyvensime.

– Tuo neabejoju. Bet negi manai, kad bus sąžininga, jei aniedu štai taip praras palikimą?

– Nežaisk su manimi, – suurzgė Aleksas.

– Tai ne žaidimas. Tai pažadas, – ramiai pabrėžė Sezaras. – Aleksai, man tai per daug svarbu. Vieną dieną, kai turėsi savo vaiką, mane suprasi.

– Eik velniop, – Aleksas nužingsniavo prie durų ir piktai užtrenkė jas sau už nugaros. Jis visada prisidengdavo abejingumu kaip antra oda, bet dabar iškilo grėsmė prarasti net ir tai.

Po savaitės

– O dabar, – taisyklinga kalba paskelbė moteris, – į romantišką vakarą žengia nuostabia suknele vilkinti Anastazija. Ji tikrai parodys, kas esanti. Krintančios kirpimo linijos...

Eidamas ilgu koridoriumi į viešbučio pokylių salę Aleksas klausėsi per mikrofoną sklindančio moters balso. Susidomėjo dar nė nepamatęs kalbėtojos: australiškas su amerikietišku atspalviu akcentas, kiek kimus balsas Aleksą sužavėjo, bet staiga jį užgožė pasigirdusi muzika.

– ...ir tikrai naujo stiliaus... Klasikinė juoda spalva...

Jis paspartino žingsnį – turi pamatyti tą moterį. Turi sužinoti, ar ji ir atrodo taip pat gražiai, kaip kalba. Pastūmė duris ir įėjo. Šviesos salėje buvo pritemdytos, todėl Aleksui atsivėrė puikus vaizdas į laiptų apačioje tvieskiantį pagrindinį taką ir aukštą grakščią blondinę ant podiumo.

Dėl tokios buvo verta skubėti.

Nėra ko nė abejoti.

Įspūdinga gražuolė įmantriai sušukuotais aukso geltonumo plaukais buvo natūraliai elegantiška. Išėjus manekenei suūžė plojimai, Aleksas pastebėjo, kaip iš pirmos eilės jam moja pamotė. Vyras spėjo, kad ši, ko gero, jo dairėsi. Aleksas nelabai žavėjosi madų demonstravimu, bet tėvas paskutinę minutę apsirgo ir Izabelė jį įkalbėjo palaikyti draugiją.

Dar niekada taip nesidžiaugiau sutikęs, – mintijo Aleksas eidamas aplink salę prie Izabelės... ir prie gražuolės ant scenos, kuri ir pati galėtų būti manekenė.

– Kristila vilki tikrą brangenybę...

Priėjęs prie pamotės pažvelgė į podiumą ir susidūrė su blondinės akimis. Akimirka, išplėšta iš laiko tėkmės.

– E... – užsikirto ji, – ... paryškina tobulą jos figūrą...

Aleksas stebėjo, kaip vedėja, atgavusi pusiausvyrą, komentavo toliau, jis beveik nesiklausė Izabelės, pašnibždomis barusios už vėlavimą.

Šviesiaplaukė gražuolė vėl žvilgtelėjo ir Aleksas suspėjo pamatyti sutrikusias akis, bet moteris kilstelėjo smakrą ir nusigręžusi kalbėjo toliau.

Tačiau jau buvo per vėlu.

Aleksas pastebėjo jos reakciją. Ji tikrai kažką pajuto, o jei tas šešėlis veide – baimė, tada moteris baiminasi dėl savo jausmų.

Gerai. Jis nori šitos gražuolės, o dažniausiai gauna tai, ko užsimano. Iki šiol vos susipažinęs tik permiegodavo su moterimis, bet šį vakarą susimąstė rimčiau. Šita šviesiaplaukė traukia per stipriai.

– Dabar vienas ryškiausių Kenington kolekcijos kūrinių – nuostabi suknelė, kurią demonstruoja...

Išgirdęs Kenington pavardę Aleksas susiraukė, bet nespėjus apie tai pagalvoti prie jo pasilenkė Izabelė ir sušnabždėjo:

– Ji nuostabi, ar ne?

Aleksas apsimetė nesuprantąs, apie ką pamotė kalba.

– Manekenė?

Izabelė tyliai prunkštelėjo.

– Ne, vedėja. Viena žymiausių modeliuotojų

Valstijose, tai jos naujausios kolekcijos pristatymas. Ji čia užaugo ir dabar grįš gyventi į Australiją. Jos motina – Felicija Kenington, tu ją pažįsti. Kino žvaigždė.

Aleksas ėmė suprasti. Daugelis žmonių pažįsta Feliciją Kenington, australę, kuri prieš gerus tris dešimtmečius išgarsėjo Holivude. Didžiojo ekrano žiūrovų numylėtinė. Aleksas vėl žvilgtelėjo į šviesiaplaukę.

– O čia jos duktė?

Izabelė linktelėjo.

– Taip, Olivija Kenington.

Alekso verslininko protas įsijungė – suprato radęs puikų savo rūpesčių sprendimą. Visą savaitę apie nieką daugiau negalvojo, tik apie tėvo ultimatumą. Tikėjosi, kad Sezaras pripažins, jog dėl pašlijusios sveikatos elgėsi visai neišmintingai, bet senas gudrus šunsnukis nesitraukė. Kai Sezaras Valentis ko nors užsigeidžia, paprastai ir gauna. Žinoma, Aleksas tėvui apie tai neužsiminė.

Pirmiausia buvo pasiryžęs nepasiduoti Sezaro spaudimui ir ketino kuo ilgiau nepaisyti jo norų, bet vėliau ėmė graužti sąžinė. Kaip jis gali leisti, kad šeimos verslas pakliūtų į nagus grupelei svetimų žmonių? Dar svarbiau – kaip jis gali leisti Nikui ir Metui prarasti teisėtą palikimą? Dabar man nebereikės viskuo rizikuoti, – nusprendė Aleksas. Jis įvykdys dalį tėvo prašymo, bet tik dėl to, kad sutiko tinkamą moterį.

O dėl vaiko pradėjimo... Tegul Sezaras to tuščiai nesitiki. Vis tiek tėvas ne vėliau kaip po poros mėnesių atsistatydins ir nebegalės toliau vadovauti verslui. Ne, vaikas į sandorį nebus įtrauktas. Tik jis ir žavi geltonplaukė. Jei ji tokia žavi, kaip atrodo, ir jei tik laisva, Aleksas rado moterį, kurią galės vesti.

Oliviją Kenington.

***

– Labas vakaras, pone Valenti, – atsakė Olivija kaip galėdama mandagiau ir abejingiau.

Vos verslo partneris juos supažindino, Olivija prisiminė Alekso Valenčio pavardę. Valenčių bendrovė plačiai žinoma visoje Australijoje – meistriškai kuria ir gamina kvepalus.

– Aleksai, – pataisė jis, pilkai mėlynos patino akys taip karštai varstė moterį, kad šios širdis daužėsi į šonkaulius.

Apsimesdama abejinga Olivija pakreipė galvą.

– Aleksai.

Liana reikšmingai dėbtelėjo, tada atsiprašė ir nuėjo į kitą salės pusę pažiūrėti, kaip sekasi kitiems svečiams, bet Olivija nekreipė dėmesio. Kad laimėtų laiko, lėtai gurkštelėjo šampano. Stengėsi nuslėpti, kaip stipriai susižavėjo šiuo patraukliu vyru.

Po velnių jį. Per vakarėlį po pristatymo paprastai blykstelėdavo koks nerūpestingas romaniukas, visi būdavo atsipalaidavę, pasirengę linksmintis po sunkaus darbo rengiant kolekciją ir siekiant sėkmės.

Tas Aleksas Valentis sugadino visą vakarą. Olivijos dėmesį prikaustė vos įžengęs pro salės duris. To ji nelaukė ir nesitikėjo, vyriškis per pristatymą spoksojo taip, kad Olivija prarado dėmesingumą. Neteko pasitikėjimo savimi, ėmė kliūti žodžiai. Taip dar niekada nebuvo nutikę. Taigi, susitikusi jį dabar, ne itin apsidžiaugė.

– Ar patiko renginys? – Olivija spėjo, kad jis, nors ir koks būtų išprusęs, geriau jaučiasi dirbdamas savo biure, o ne dalyvaudamas pristatymuose.

– Taip... neblogas.

– Ar dažnai dalyvaujate madų renginiuose? – paklausė ji iš mandagumo, kad užmegztų pokalbį ir pratemptų laiką.

Aplink plepėjo žmonės, muzika ėmė groti garsiau.

Aleksas kreivai šyptelėjo.

– Ne. Tik palydėjau savo pamotę.

Olivija prisiminė mačiusi šalia jo sėdinčią elegantišką moterį.

– Suprantu. Ar ji pasiliko vakarėlyje? Ar yra čia dabar?

Gal jis susiras pamotę ir daugiau nebesugrįš? Olivija tyliai atsiduso. Panašu, kad greičiau jau kiaulės pradės skraidyti.

– Ne. Mano tėvas šiandien prastai jautėsi, todėl ji nusprendė važiuoti namo.

– Tikiuosi, kad jam geriau?

Aleksas tvirčiau suspaudė lūpas.

– O, taip.

Olivija apgalvojo jo žodžius.

– Atrodo, tuo nė kiek neabejojate?

– Mano tėvas puikiai moka pasiekti savo, – stačiokiškai atšovė Aleksas.

– Mano motina tokia pat, – supratingai nusijuokė Olivija ir iš karto pasigailėjo suradusi ryšį tarp jo ir savęs.

Aleksas nesišypsojo. Jis kiek patylėjo, paskui leptelėjo:

– Dieve, jūs nuostabi.

Olivija sumirksėjo ir prispaudė plastančią širdį.

– Ak, nereikia.

Aleksas sukando dantis.

– Nespręskite apie mane iš pirmo žvilgsnio. Man nereikia meilikauti, kad gaučiau, ko noriu. Jei kas nors man patinka, taip ir pasakau. Jei ko nors noriu, paprašau.

– Arba pasiimate, – pratęsė ji šypsodamasi.

Olivija instinktyviai nujautė, koks tai vyras. Iš tokių, kurie pasiima. Iškelia moterį į aukštybes, o paskui sviedžia į pačias jos esybės gelmes.

– Matote, – šaipėsi Aleksas, – jūs mane jau pažįstate.

– Pone Valenti...

– Aleksai.

– Aleksai, klausykite, nenoriu būti šiurkšti, bet...

– Turiu jums pasiūlymą.

Olivija buvo sukrėsta, bet dar pajėgė perverti akiplėšą žudančiu žvilgsniu.

– Tik pamanyk.

Jo akyse suspindo ledas.

– O jūs gana įžūli.

Moteris staiga šoko gintis.

– Tai pateisinama.

Lėtai slinko minutės.

– Negi apie kiekvieną sutiktą žmogų sprendžiate pagal tuos pačius kriterijus?

Klausimas Oliviją įsiutino. Ko gero, jis išprusęs, todėl žino, kad visą gyvenimą žmonės ja naudojosi, kad priartėtų prie jos motinos. O dabar su jos leidimu naudojasi ja pačia. Tik reikia pasakyti, kad šiuo metu jiems sunkiau sekasi.

Eriko pamokos nepradingo be pėdsakų.

Buvo paskutinė kvailė, kai tekėjo už to melagio ir apgaviko. Prieš penkerius metus jai buvo dvidešimt dveji, dar nebuvo pasiruošusi tokiai apgaulės pamokai. Iki pat tos dienos, kai Erikas susirado kitą, dar turtingesnę, moterį ir pabėgo su ja, nesuprato, kad vedė ją dėl pinigų.

Olivija išdidžiai pakėlė galvą.

– Pone Valenti, jei kur nors sukate, pasakykite kur.

– Vakarienė.

Širdis sunkiai dunkstelėjo.

– Ir ką?

– Pavakarieniaukime drauge rytoj.

Olivijos širdis sudundėjo dukart sunkiau.

– Negaliu.

Jis ilgai žiūrėjo jai į akis.

– Turite kitų įsipareigojimų?

– Ne.

Jo antakis truputį krustelėjo.

– Tada kodėl nepavakarieniavus su manimi?

Tokia apklausa Olivijai nepatiko.

– Iš kur žinote, kad aš laisva?

– Jei nelaisva, man jo labai gaila. Man nepatiktų, jei mano moteris taip žavėtųsi kitu vyru kaip jūs žavitės manimi.

Ji giliai įkvėpė.

– Nebūkite juokingas. Jūs man visai nepatinkate. – Alekso antakiai šoktelėjo. – Klausykite, neabejoju, kad bet kuri kita moteris tik apsidžiaugtų galėdama su jumis kur nors nueiti, – Olivija pasitempė. – Prašau man dabar atleisti, – atsiprašė ir nuėjo tiesia nugara, aukštai iškėlusi galvą. Paskui išnyko minioje.

Olivija beveik tikėjosi, kad Aleksas ją seks, bet po pokalbio tas paprasčiausiai dingo. Na, ir gerai, – pasakė ji sau. Jau ir taip skauda galvą nuo pamažu garsėjančios muzikos. – Vakarieniauti su tokiu vyru kaip Aleksas būtų labai neapdairu, – galvojo Olivija. Ir be Alekso Valenčio pakanka nelaimių, su kuriomis tenka kovoti. Širdies skausmo į tą sąrašą tikrai nenorėtų įtraukti.

ANTRAS SKYRIUS

Kitą dieną Olivija darbavosi savo biure, kai kurjeris įteikė laišką su užrašu Asmeniškai. Pavojų pajuto vos pamačiusi tvirtą rašyseną. Spoksojo į baltą voką rankose ir stebėjosi įžūliai parašytu savo vardu. Širdis pasileido šuoliais. Negi ji – kvailė – mano, kad laišką atsiuntė Aleksas Valentis?

Tikrai jis.

Laiške žymusis verslininkas rašė:

Vakarienė šį vakarą. Pusę aštuonių. Silvestro restorane.

Žiūrint į popieriaus lapą Olivijai ėmė kilti kraujospūdis. Tas vyras tikras pasipūtėlis! Visiškai nepripažįsta atsisakymo.

Sergėk Dieve, vien pagalvojus apie vakarą su Aleksu Valenčiu oda pašiurpsta kaip žąsiai. Ką čia paneigsi – Olivija juo susižavėjo. Pakerėjo Alekso tvirtumas.

Na, žinoma, taip atsitiko, ko gero, dėl to, kad jos gyvenime vis pasitaikydavo tam tikra prasme silpni vyrai. Tėvai išsiskyrė, kai jai tebuvo dveji, beveik visą gyvenimą tėvas į ją nekreipė jokio dėmesio. Du patėviai vienas po kito buvo mieli, bet egoistai. O buvęs jos sutuoktinis domėjosi tik savimi. Tikrai ne patys geriausi vyriškos veislės pavyzdžiai.

Tai kodėl Olivija mano, kad Aleksas kitoks?

Dar neatėjus šeštai valandai moteris neabejojo, kad su juo susitiks. Ir taip šiomis dienomis galva sukasi nuo rūpesčių, negi dar imsi kamuotis, ko tam Aleksui iš jos reikia?

Na, restoranas – bent jau neutrali vieta, – drąsinosi Olivija. Ji nusiprausė ir apsivilko vieną savo sukurtų klasikinių kostiumų. Kreminis švarkelis ir kelnės tiko jos aukštai lieknai figūrai. Derantys odiniai bateliai sustiprino rafinuotos, bet kartu dalykiškos moters įspūdį. Galėjau ir nuoga ateiti, – susimąstė Olivija po kokios valandos, kai ją vos įėjusią į restoraną vyriškai vertindamas nužvelgė Aleksas. Olivijos nugara nubėgo nuojautos šiurpuliai.

– Džiaugiuosi, kad atėjai, – kimiu gomuriniu balsu ištarė Aleksas, kai Olivija prisiartino prie kampinio stalelio.

– O aš ne, – atkirto ji ir kostelėjo.

Vyro akys supratingai suspindėjo.

– Tai kodėl atėjai?

Olivija užrietė nosį.

– Atėjau pasakyti, kad laiškelis man pasirodė arogantiškas, ir jei jau kalbėsime atvirai, neturiu ką su tavimi veikti.

– Galėjai paprasčiausiai paskambinti ir tą patį pasakyti.

– Tokiu atveju nebūtumei pasidavęs.

Aleksas pakėlė antakį.

– Negi aš panašus į vyrą, kuris lengvai pasiduoda?

– Ne.

– Tada atsakiau į visus klausimus, – jis patraukė Olivijai kėdę. – Pirmiausia pavalgykime.

Olivija nurijo gerklėje įstrigusį tumulą. Pirmiausia? Ji nesijautė alkana, bet padavėjas sukinėjosi aplinkui, todėl Olivija sukruto: paprašė atnešti stiklinę mineralinio vandens, paskui peržvelgė valgiaraštį ir užsisakė veršienos.

– Matyt, teko gerokai pavargti, kol mane suradai, – tarė Olivija, kai juodu liko vieni.

– Juk turėjau perduoti tau laiškelį, – abejingai atsakė Aleksas, tarsi žmonių paieška būtų jo kasdienis darbas.

Na, šią popietę Olivija ir pati truputį juo pasidomėjo, bet apie tai tikrai neprasitars. Jau buvo girdėjusi apie Valenčių bendrovę – o kas apie ją nežino? Bet iki šiol labai nesigilindavo ir apie trijų brolių Valenčių meilės žygdarbius paskalų skyreliuose neskaitydavo.

– Aleksai, aš...

– Man patinka tavo vardas, – pertraukė jis, balsas staiga pritilo, Aleksas beveik šnabždėjo. – Olivija.

Išgirdus, kaip šis vyras taria jos vardą, moters širdis suspurdėjo. Ištarė taip seksualiai... taip atvirai gardžiuodamasis... taip...

Olivija netikėtai suvokė, ką jis daro, ir tvirčiau suspaudė lūpas. Matyt, šis vaikinas mėgsta pertraukti moteris asmeninėmis pastabomis ir taip išmuša iš vėžių.

– Mane pavadino pagal larį, – atsakė Olivija užkandusi pašaipėlę.

Aleksas kilstelėjo antakį.

– Larį?

– Serą lorensą Olivjė. Žinai, toks aktorius.

Jo tvirtos jausmingos lūpos akivaizdžiai atsileido.

– O, aš žinau, kas jis yra. Tiksliau buvo.

Olivija pabrėžtinai atsiduso.

– Deja, seras lorensas mirė, kai dar nebuvau gimusi, bet jis buvo tarsi mylimiausias mamos dėdė.

Alekso akys spindėjo – jis linksminosi.

– Matau, kad bandai patupdyti mane į vietą.

Pralinksmėjo ir Olivija.

– Ar pasisekė?

– Ne. Bet ir aš turiu draugų, užimančių aukštus postus. Ir jie tebėra gyvi, – jis šyptelėjo lūpų kampučiu. – Tikriausiai šitą pokštą jau anksčiau esi išbandžiusi.

– Ne, to nebedarau nuo paauglystės. Suaugau į protą.

– Ir labai išgražėjai, – lėtai nutęsė Aleksas.

Kol padavėjas dėliojo ant stalelio gėrimus, Olivija nesusilaikė – pro ilgas blakstienas apžiūrėjo Aleksą. Dieve. Šitas vyras nuodėmingai gražus: tamsus gymis, vyriškumas ir įsakmus pasitikėjimas savimi – tai mirtinas mišinys. Pasiteisindama tuo, kad jis vilkėjo puikiai pasiūtą kostiumą, Olivija žvilgtelėjo antrą kartą. Tada suprato, kad Aleksas pastebėjo jos vertinančius žvilgsnius. Moters skruostai užkaito, ji bergždžiai bandė sutramdyti nerimaujančią širdį. Jautėsi dėkinga, kai Aleksas pokalbį pasuko ne apie tokius asmeninius dalykus, o kai įsikalbėjo apie visuotines problemas, visiškai nusiramino.

– Ar jūs artimos su motina, Olivija? – paklausė Aleksas vos padavėjui nurinkus tuščias lėkštes.

Ji nesmagiai sutriko.

– Kodėl klausi?

– Juk tave augino močiutė. Užaugai čia, Australijoje, ar ne? – pasakė taip, tarsi motina būtų ją pametusi.

– Viskas buvo ne taip, – puolė gintis Olivija. – Mano motina dirbo los Andžele. Ji manė, kad man bus geriau augti pas močiutę. Taip ir buvo. Mudvi mylėjome viena kitą.

Olivijai suskaudo širdį prisiminus prieš septynerius metus mirusią močiutę.

Ji staiga suprato bandanti išteisinti savo šeimą.

– Klausyk, Aleksai, kam mane čia pasikvietei?

– Nes tau manęs reikia.

Olivija net išsižiojo.

– Atsiprašau...

Aleksas pašaipiai pažvelgė ir paaiškino:

– Gerai, pasakysiu kitaip. Tau reikia mano pinigų.

Olivijai staiga pasidarė vėsu. Ar gali būti, kad jis žino apie motinos skolas? Tai turėjo būti akyliausiai saugoma paslaptis visame los Andžele. Olivija sunkiai dirba, kad užtikrintų motinai įprastą prabangų gyvenimą.

O Dieve. Negi Aleksas tikrai ką nors žino apie jos motiną? O jei žino, ar ketina ta informacija pasinaudoti? Jei pasklis gandai, kad motina iki kaklo skęsta skolose, jos karjerai, kuri ir taip ritasi žemyn, ateis galas.

Tokio pažeminimo motina nepakeltų.

Reikia neprarasti šaltakraujiškumo.

– Nesuprantu, apie ką kalbi. Kam man gali reikėti tavo pinigų?

– Tavo verslas žlunga, Olivija. Jūs su partnere pereikvojote išteklius, kai atidarėte parduotuves Sidnėjuje, Brisbene ir Melburne, o dabar murdotės skolose. Reikėjo pradėti vien nuo Sidnėjaus.

Ji su palengvėjimu atsiduso. Tai apie jos motiną Aleksas net nenutuokia. Ačiū Švenčiausiajam!

Juokinga, bet jai buvo malonu išgirsti Alekso nuomonę. Olivija ir ketino atidaryti tik vieną parduotuvę, bet liana įkalbėjo elgtis drąsiau, jos partnerės nuomone, idėja plėstis iškart trijuose miestuose – tiesiog puiki.

Taip ir būtų, jei visi klientai joms sumokėtų, ką skolingi.

Žinoma, drabužių kolekcijos pristatymas dar padidino skolų naštą. Kaip ir dar vienas prašmatnus motinos vakarėlis, turėjęs jai padėti gauti vaidmenį filme. Dabar paaiškėjo, kad to filmo išvis niekas neketino kurti.

– Kad ištrauktumei savo verslą iš duobės, tau reikia grynųjų, – tęsė Aleksas.

Olivija mintimis sugrįžo į pokalbį. Gūžtelėjo pečiais.

– Tai tik laikini sunkumai dėl piniginių įplaukų, ir nieko daugiau.

– Tu nuostabi dizainerė, Olivija, bet šie įgūdžiai tavo verslo neišgelbės. Tau reikia pinigų, ir greitai.

– Galiu gauti pinigų, jei panorėsiu. Turiu ryšių.

Tik nuo tos akimirkos, kai jais pasinaudos, parduotuvės Olivijai nebepriklausys.

– Tai kodėl dar nepasinaudojai tais ryšiais? Atidedi kiek galėdama?

Olivija paėmė mineralinio vandens stiklinę ir gurkštelėjo, taip laimėjo laiko suregzti atsakymui.

– Ko gero, dėl išdidumo. Nemėgstu nieko iš nieko skolintis. Bet jei verslas ims braškėti, išdidumą gali tekti užmiršti.

Jis ilgai tylėjo, paskui drėbtelėjo:

– Tekėk už manęs, ir užtikrinu, kad neteks skolintis.

Olivija mintyse nusipurtė.

– Atsiprašau?

– Tekėk už manęs.

Ji nusikvatojo ir pastatė stiklinę.

– Tau haliucinacijos.

Alekso akys kvietė į dvikovą.

– Toli gražu.

Visiška nesąmonė. Jie tik ką susipažino. Ar jis bent žino, kas ji per žmogus? Ar jam rūpi?

– Aš tavimi susižavėjau, – kalbėjo Aleksas, akimis slysdamas per Olivijos lūpas, lyg norėtų jas pabučiuoti. – O tu žaviesi manimi. Pajutai iš karto, vos tik pamatėme vienas kitą.

– Vienintelis mano jausmas – nuostaba. Ir pyktis.

Moteris turi beviltiškai jaustis, kad sutiktų tekėti už nepažįstamo žmogaus, juo labiau už Alekso Valenčio. Jis greičiausiai juokauja.

Aleksas žiūrėjo nepermaldaujamu ryžtingu veidu.

– Kokiais kvepalais tu pasikvepinusi?

Suglumusi, kad taip staiga pasikeitė pokalbio tema, Olivija išpūtė akis.

– Turėtumei žinoti, kokie čia kvepalai. Juk čia Valentis. Moteris.

– Turbūt juos mėgsti? – jis neleido Olivijai atsakyti. – O gal pasikvepinai šį vakarą norėdama patikti man? – paklausė Aleksas kimiu balsu, ir moters oda pašiurpo.

Olivija nekreipė dėmesio į jaudulį.

– Ne, šį vakarą pasikvepinau jais ne dėl tavęs. Taip jau yra, kad kvapas nuostabus, ir man jis patinka. Kvepinuosi jais kasdien.

Tai buvo tiesa. Aleksas pakreipė galvą ir dalykiškai pridūrė.

– Kaip ir dauguma Australijos moterų.

– Neabejoju, kad esi teisus.

Šios rūšies kvepalai pažadina jos sielą. Gera kokybė ir ilgai atmintyje išliekanti jausmų nata – jos manymu, kvepalai nepriekaištingi.

Olivija pagalvodavo, kad norėtų kvepintis jais iki gyvenimo pabaigos.

– Ketiname plėstis į Valstijas, – pasakė jis ir išblaškė Olivijos mintis. – Pasvarsčiau ir nusprendžiau. Siekiame pasinaudoti visomis prieinamomis reklamos priemonėmis, bet negaliu sugalvoti geresnės reklamos nei Valenčių bendrovės direktoriaus vedybos su žymiosios Keningtonų šeimos atstove.

Alekso išvedžiojimai Oliviją visiškai suglumino. Jai teko gerokai pasukti smegenis, kol suvokė, apie ką jis kalba. Tada šaipydamasi pasitikslino:

– Išsiaiškinkime, ar gerai suprantu. Užmokėsi, kad tekėčiau už tavęs, ir viskas tik dėl kvepalų reklamos?

– O kodėl gi ne? Esu girdėjęs ir kvailesnių priežasčių. Ir kol ne vėlu pradėti kampaniją, galėtume pradėti reklamuoti kvepalus kartu su tavo madų kolekcija, – jis patogiai atsilošė kėdėje ir gurkštelėjo škotiško. – Tekėk už manęs, ir apmokėsiu visas tavo skolas.

Apmokės visas skolas? Ir ji dar gaus galimybę pristatyti savo drabužių kolekciją kartu su jo kvepalais? Tokia mintis Oliviją labai sudomino. Tada suvokė visai rimtai svarstanti jo pasiūlymą. Dieve mano! Tikrai nesiryš tekėti dėl pinigų. Tai neįmanoma.

Olivija tvirčiau suspaudė taurę.

– Kad ir koks viliojantis tavo pasiūlymas, – kreivai šyptelėjo ji, – tikrai negaliu jo priimti.

Alekso žvilgsnis pervėrė iki pat kaulų.

– Atsidūrei tarp kūjo ir priekalo. Kaip dar galėtumei gauti pinigų?

– Gal nueisiu į kokį laikraštį ir parduosiu jiems įdomią istoriją. Neabejoju, kad tavo pasiūlymu jie labai susidomėtų.

Alekso žvilgsnis neatrodė linksmas.

– Bet tada man tektų jiems papasakoti apie finansinę tavo verslo krizę. Neabejoju, kad žurnalistai tuo ne mažiau susidomėtų, o gal net labiau.

Po velnių jį. Olivija privalo saugoti motiną, ypač dabar, kai Felicijai niekaip nesiseka vėl įstatyti į vėžes savo karjeros. Galų gale juk tą vienintelį kartą, kai jai reikėjo motinos pagalbos, Felicija buvo šalia ir padėjo jai išgyventi skyrybas. O svarbiausia – motina davė Olivijai pinigų pradėti savo madingų drabužių verslui.

Žiūrint į Aleksą moters kaktą išvagojo raukšlės. Apie ką jie iš tiesų kalba? Kokios tikrosios priežastys? Tokiam vyrui kaip Valentis jos visai nereikia vesti. Alekso šeima ir turtinga, ir garsi. Olivijos supratimu Valenčių kvepalai Moteris Amerikoje tiesiog negali nepatikti. Juo labiau kad pristatymo kampanijai vadovaus Aleksas Valentis.

Ji pakėlė galvą ir tvirtai įsitikinusi pasakė:

– Apie savo pasiūlymą pasakai ne viską. Yra dar kažkas.

Aleksas nustebęs žvilgtelėjo. Gurkštelėjo viskio ir tik tada atsakė:

– Tu labai nuovoki. Esi labai įžvalgi dama.

Olivijos širdis krustelėjo išgirdus komplimentą.

– Kalbame ne apie mane, – priminė jam.

Netikėtai jo pečių linija nervingai įsitempė.

– Tėvas mano, kad man jau pats metas vesti. Žada parduoti verslą ir visas pajamas paaukoti labdarai, jei nevesiu. Ir abu mano broliai, ir aš pats liksime be cento.

Moteris suglumusi sumirksėjo. Toks prisipažinimas jam turbūt labai nemalonus.

– Labai jau griežtos priemonės.

– Mano tėvas visada kerta iš peties, – kažkaip ciniškai numykė Aleksas. – Jam siūloma atsistatydinti, nes pašlijo sveikata, todėl man užkrovė visą Amerikos kampaniją. Tikėjausi, kad panorės paskirti mane visos bendrovės vadovu, bet tėvas to nedarys, kol nesusitupėsiu, nenurimsiu ir nevesiu.

– Vadinasi, tau reikia tėvo pritarimo? – paklausė Olivija pati nustebusi dėl tokios minties.

Ne, nieko čia bloga trokšti palankios tėvų nuomonės. Tiesiog Aleksas atrodė per daug nepriklausomas, per didelis atsiskyrėlis, kad domėtųsi, ką apie jį mano kiti.

Vyro veide neatsispindėjo jokie jausmai.

– Ne, aš nesuku sau galvos dėl jo pripažinimo, – atsakė jis ir patvirtino Olivijos nuojautą. – Darau taip dėl bendrovės ir savo jaunesniųjų brolių.

Olivija susiraukė.

– Nemenkas pageidavimas.

Aleksas atkakliai suspaudė lūpas.

– Nusprendžiau jo žaidimus žaisti vienus metus.

– Tai mūsų santuoka nebūtų ilgalaikė?

– Ne.

Alekso pasiūlymas jau nebeatrodė toks netikęs.

– Ir mes kartu nemiegosime?

Jo lūpų kamputis kilstelėjo, akys patamsėjo.

– Olivija, tai mažai tikėtina. Santuoka bus tikra.

Vos pagalvojus apie juodu vienoje lovoje moters skrandis apsivertė salto.

Apie besimylinčius...

Visa iškaitusi Olivija nusuko akis į šalį... Paskui vėl pažvelgė į jį.

– Jei tau reikia tik Keningtonų pavardės, gali vesti mano motiną, – pajuokavo Olivija, bet tuojau pasigailėjo.

Jos motina vis dar labai graži moteris. Buvo ištekėjusi jau tris kartus.

Aleksas įdėmiai žiūrėjo į ją.

– Ne. Tu esi ta, kurios noriu.

Nuo tokio prisipažinimo Olivijai užgniaužė kvapą. Sukaupusi visas jėgas mintyse stengėsi sumūryti apsaugos sieną.

– Ar žinai, kad jau buvau ištekėjusi?

Aleksas prisimerkė.

– Žinau.

Olivijos gerklę smaugė baimė. Ji nepajėgs. Ne, netekės nei dėl verslo, nei dėl motinos. Nesutiks kurti šeimos nė vieniems metams. Per daug skaudėjo širdį, kai skyrėsi pirmą kartą. Olivijai kažkaip pavyko suimti save į nagą.

– Aš išsiskyrusi. Negi dėl to neprarandu vertės? – paklausė Olivija.

Ji suteikė Aleksui galimybę pasitraukti, paragino užbaigti visą šią beprotybę. Ji privalo viską nutraukti. Kas nors juk turi susiprotėti.

Aleksas suraukė antakius.

– Ne, neprarandi.

Moteriai krūtinėje pasidarė šilčiau, bet ji privalo išlikti stipri.

– Prisiekiau sau, kad niekada daugiau nebetekėsiu.

Aleksas pažvelgė į ją švelniau.

– Tuoksimės ne iš meilės, Olivija. Nereikės bijoti, kad sudaužysiu tau širdį.

Ji nėra tokia įsitikinusi. Širdies skausmas ir santuoka beveik visada eina kartu. Tokios buvo visos trejos jos motinos vedybos, tokia pat ir jos patirtis.

Aleksas pastatė pustuštę stiklinę ant stalo.

– Duosiu tau dvidešimt keturias valandas pamąstyti apie mano pasiūlymą.

– Koks kilnumas, – pašmaikštavo ji.

Kažkodėl Olivijai atrodė, kad suprasti šitą vyrą jai neužtektų ir viso gyvenimo.

– Rytoj vakare būk namie. Užsuksiu pas tave.

– Arba gali paprasčiausiai paskambinti, – nusišaipė ji.

Atsimokėjo jo paties žodžiais, kuriais Aleksas pasitiko ją vos atvažiavusią.

– Tikrai ne. Neketinu tau leisti pasprukti.

Olivija kilstelėjo nosį.

– Gali būti, kad neturėsi progos manęs sulaikyti.

– Tai gresia ir tau.

Kaip tik tuo metu sugrįžo padavėjas ir Olivija neatsikirtusi prikando liežuvį. Puiku. Tegul jo žodis būna paskutinis. Ji neprieštarauja.

Šį kartą.

***

Visą bemiegę naktį Olivija praleido galvodama apie Alekso pasiūlymą, bandydama nuspręsti, ar jai verta imtis tokių drastiškų priemonių – ištekėti už vyro dėl pinigų. Vieną akimirką įtikinėjo save, kad taip elgtis ji galinti. Taip, tekėsianti. O kitą – netekėsianti.

Jei pinigų reikėtų tik verslui, numotų į tokius pasiūlymus ranka ir pabandytų derėtis su bankais. Tačiau Aleksas pasiūlė galimybę gauti pinigų, kurių nereikės grąžinti, be to, neteks aiškintis, kodėl pusė sumos privalo keliauti į jos motinos sąskaitą. Blaivus pasiūlymas.

Bet santuoka...

Tekėti ji negali.

Paskui Olivija prisiminė, kaip motina padėjo jai skiriantis su vyru. Sutriuškinta Eriko išdavystės Olivija visai nesitikėjo, kad motina keliems mėnesiams parveš ją namo į Australiją. Atsigauti. Neužmiršo, kaip mama buvo čia kartu su ja. Bet dėl to tekėti už Alekso? Gerasis Dieve, kažin ar iš viso kada nors bemokės pasitikėti vyru.

Olivija staiga sustingo perverta netikėtos minties. Ar jai iš viso reikia sukti galvą dėl pasitikėjimo? Aleksas sakė, kad jų porą jungs ne meilė – bent buvo atviras šiuo klausimu.

Kitą vakarą neįskaitomu veidu pravėrė jam savo buto duris, bet širdis vis tiek ėmė greičiau plakti. Nėra ko abejoti – Aleksas jai patinka. Viskas jame švietė ryškiu neišdildomu vyriškumu, nuo jo Olivijai dilgčiojo oda.

Olivija, tai mažai tikėtina. Santuoka bus tikra.

Ji nurijo gerklėje įstrigusį tumulą ir jam įėjus uždarė duris.

– Gal norėtumei išgerti?

Aleksas stovėjo viduryje atvirų erdvių svetainės.

– O ko turi?

Olivija dirbtinai nusišypsojo.

– Džiovintų slyvų gėrimo.

Aleksas kimiai nusijuokė.

– Geriau kavos, jei tik turi.

– Taip. – Olivija nuskubėjo į virtuvę.

– Prisimink šitą žodį.

Olivija sustojo susiraukusi.

– Ką tu čia... – pradėjo ir staiga suprato, ką jis turi omenyje. – A...

– Jis puikiausiai tinka vestuvių ceremonijai. Kaip manai? – paklausė akylai stebėdamas Oliviją.

Bet ji kol kas neketino patenkinti Alekso smalsumo ir atskleisti, ką nusprendusi. Tegul palaukia. Vyras turi suprasti, kad ne visada bus taip, kaip jis panorės. Kad ne visus žmones galima kontroliuoti. Jos tikrai nevaldys.

Olivija nusisuko ir nuėjo į virtuvę, žvilgtelėjo, ar Aleksas seka paskui. Nekreipdama į jį dėmesio paėmė kavinuką, bet nuolat jautė, kaip jis dairosi po butą, paskui akimis į ją įsisiurbia. Nėra ko abejoti – lygina kuklią jos namų aplinką su Holivude įprasta prabanga.

Olivija turi rimtą priežastį gyventi kukliai: kelerius pastaruosius metus moka motinos skolas, bet nelaiko paprasto gyvenimo sunkiu išmėginimu. Beveik visą laiką augo pas močiutę čia, Sidnėjuje, patogiame priemiesčio name, toli nuo besaikio los Andželo pertekliaus.

– Ar tau patinka būti drabužių dizainere?

Olivija įpylė kavos į du puodelius.

– Taip. Kitaip gyventi nenorėčiau.

– Ir niekada nenorėjai tapti kino žvaigžde kaip tavo motina?

Ji ištiesė Aleksui puodelį.

– Nemoku vaidinti.

Vyras atsainiai atsirėmė į durų staktą.

– Vadinasi, gebėjimas vaidinti nėra paveldimas?

– Širdyje aš paprasta mergaitė, – pusiau pajuokavo Olivija ir atsirėmusi į virtuvės spintelę pažvelgė pro puodelio viršų į Aleksą. – Jei tikiesi ko nors daugiau, teks nusivilti.

Jis ilgai žiūrėjo į Oliviją.

– Ne, nemanau, kad nusivilsiu, – burbtelėjo.

Jai užgniaužė kvapą.

– Aš... – ir pati dorai nežinojo, ką nori pasakyti. Ką nors... bet ką... kad tik praeitų tas svaiginantis troškimas žengti į jo glėbį. – Tai beprotybė.

– Tikrai ne.

Suvokusi, kad per daug pasiduoda gaivališkiems pojūčiams, Olivija nusisuko ir įdėjo kavos puodelį į plautuvę. Giliai įkvėpusi nusiramino, atsigręžė ir pažvelgė jam į akis.

– Klausyk, Aleksai...

– Ką nusprendei, Olivija?

– Tekėsiu už tavęs, – atsakė ir pastebėjo, kaip Alekso akyse sužėrėjo pasitenkinimas... ir dar kažkas. – Tik turiu vieną sąlygą. Pusę pinigų duosi man dabar.

Tai, ką Olivija įžvelgė spindint jo akyse, iškart išblėso. Jis atšiauriai nusikvatojo ir pastatė puodelį ant stalo.

– Aš verslininkas, Olivija. Kol už manęs neištekėsi, neketinu duoti tau pinigų.

– Negi mano žodžio tau nepakanka? – pyktelėjo moteris.

Aleksas susierzino.

– Klausyk, kalbame ne apie tavo žodžio patikimumą. Tai ne asmeniška. Tai verslo sandoris.

– Nieko asmeniška? Tu nori, kad už tavęs tekėčiau, miegočiau su tavimi vienoje lovoje, ir sakai, kad tai nieko asmeniška? – Moters antakiai pakilo. – O kada tai bus asmeniška, Aleksai?

Jo žandikaulis sustingo, bet Olivijos žodžiams vyras pritarė linktelėjimu.

– Gerai, su pastaba sutinku.

Olivija drąsiai pažvelgė jam į akis.

– Ką gi, tada sutarta?

Kiek abejodamas Aleksas atidžiai ją tyrinėjo.

– Taip.

Olivija lengviau atsikvėpė. Palengvėjo dėl to, kad gausiu pinigų, o ne dėl to, kad už jo ištekėsiu, – įtikinėjo save.

– Gerai.

Akimirką ji susimąstė, ar derėtų Aleksui pasakyti apie motinos skolas. Ar juo galima pasitikėti? Ne. Juk visiškai nepažįsta šio vyro. Be to, tai motinos paslaptis.

Olivija turi ir savo paslapčių, kurių jam niekada neatskleistų. Ir neteks – juk būsima santuoka taip trumpai tetruks.

Netikėtai Aleksas virto tikru verslininku.

– Ar suspėsi pasiruošti per dvi savaites?

Olivijai atvėpo žandikaulis.

– Dvi savaites?

– Turime padaryti tai kuo greičiau. Jau užsakiau ceremonijai Sidnėjaus operos rūmus.

Moteris nurijo seiles akimirką negalvodama, kad Operos rūmai – vienas gražiausių pastatų pasaulyje.

– Buvai toks įsitikinęs, kad sutiksiu?

– Taip.

– Tu – pasipūtęs šunsnukis.

– Rodos, apie tai jau buvai užsiminusi, – nutęsė Aleksas.

– Per dvi savaites pasiruošti tikrai nespėsiu. Po kelių dienų skrendu į los Andželą. Pažadėjau motinai, kad ją aplankysiu. Pastaruoju metu ji prastai jautėsi.

Švelniai pasakyta. Motina suprato, kad nebegali rengti tų prabangių vakarėlių ir gyventi aukštuomenės gyvenimo. Ji žinojo, kad viskas eina į pabaigą, nebent pavyktų gauti pagrindinį vaidmenį.

Aleksas netikėtai susimąstė.

– Kai ką sugalvojau. Žinai, tai galėtų būti mums naudinga. Jei pasistengtumei ten būdama neatkreipti į save dėmesio, mūsų vestuvės būtų paslaptingesnės.

Mūsų vestuvės.

Olivija ciniškai dėbtelėjo į Aleksą.

– Taip, to paslaptingumo mums būtinai reikia kvepalų reklamai, ar ne?

Jis keistai pažiūrėjo į moterį, tarsi reklama būtų savaime suprantamas dalykas.

– Kvepalų pardavimui tai taip pat turėtų būti naudinga.

Gerai, gal jis ir teisus. Bet kaip priversti motiną neatkreipti dėmesio, kai žiniasklaida būriais užguls jos duris? Tai neįmanoma! Na, žinoma, Alekso siūlomas paslaptingumas gali padėti. Felicija dievina paslaptis. Ji žino paslapčių kainą.

– O kaip tavo tėvas? – paklausė Aleksas. Olivijos mintys išsiblaškė. – Norėtumei, kad jis dalyvautų vestuvėse?

Širdis suspurdėjo prisiminus seną skausmą, bet moteris tuojau jį nuslopino.

– Ne, jis gyvena Vankuveryje su kita šeima ir mes beveik nebendraujame.

Jis linktelėjo šypsodamasis.

– Kai kurie vyrai nesupranta, kada jiems iš tiesų pasiseka.

Olivija gūžtelėjo pačiais.

– Ovenas Keningtonas buvo antrarūšis aktorius, bėgant metams vaidybos iš viso atsisakė. Jis išsiskyrė su motina, kai buvau dvejų.

– Bet ji pasiliko jo pavardę, – pastebėjo Aleksas.

– Tik dėl to, kad žinoma tapo būdama Felicija Kenington. – Šypsnys nušvietė jos lūpas. – Mama sakydavo, kad bent taip juo pasinaudojo.

– Atrodytų, kad skyrybos buvo draugiškos, – pasišaipė Aleksas.

Nesusilaikė ir Olivija. Teko nusišypsoti, kad ir pačia blyškiausia šypsenėle.

Aleksas užklupo ją netikėtai: staiga išdygo priešais ir pirštais suėmė moters smakrą. Olivija jau žiojosi kalbėti, bet jis lūpomis uždengė jos burną ir laikė priglaudęs. Pasiėmė nė neklausęs, tarsi turėtų tokią teisę.

O tada jo liežuvis slystelėjo Olivijai į burną ir pakerėjo, atvėrė ją, tyrinėjo, kol moteris ėmė virpėti nuo visą jos esybę sukrėtusios pojūčių bangos.

Aleksas atsitraukė, jo akys buvo tamsios nuo aistros – Olivija visai nenustebo.

– Na, štai, – kimiai sumurmėjo vyras. – Pagaliau bent vieną kliūtį pašalinome iš kelio.

Olivija sunkiai nurijo.

– Hmm... Nežinojau, kad tai buvo kliūtis.

Aleksas pašaipiai kilstelėjo antakį ir išėjo. Abu žinojo, kad Olivija meluoja, net jei melavo pati sau.

TREČIAS SKYRIUS

Aleksas žiūrėjo, kaip pasidabinusi vestuvine suknele prie jo žengia Olivija. Siauras ir elegantiškas baltas atlasinis drabužis atvirais pečiais. Nuotaka atrodė nuostabiai. Kodėl iki šiol nežinojau, kad ji egzistuoja? – mąstė Aleksas patenkintas, kad laikinoms vedyboms surado tokią žmoną, kokios norėjo. Dieve, tikra gražuolė.

Nuostabi, miela, daili kaip paveikslėlis. Labai keista, bet tas dvi savaites Aleksas jos ilgėjosi. Tiesą sakant, jam buvo ypač malonu sutikti vos prieš keturiasdešimt aštuonias valandas į šalį sugrįžusią Oliviją. Ruošiantis tokioms prašmatnioms vestuvėms rūpesčių buvo labai daug, laikas greitai bėgo, bet jo dvasios ramybei reikėjo, kad valandos lėktų dar greičiau. Norėjo pasirašyti ir užantspauduoti šią santuoką ir kuo greičiau pasiguldyti Oliviją Kenington į savo lovą. Vien pagalvojus, kad šitokia moteris taps jo, gyslose suūžė kraujas.

Kaip tik tą akimirką prie jo priėjo Olivija, juodu ilgai žiūrėjo vienas į kitą, paskui abu pasisuko į moterį, vestuvių celebrantę.

Prasidėjo ceremonija, per didžiulį langą priešais jaunavedžiai matė, kaip saulės spinduliai žybsi vaizdingame fone ant įžymiojo Sidnėjaus Harboro tilto, pakibusio virš raibuliuojančio mėlyno vandens, išmarginto burių taškeliais.

Jie pakartojo tradicinės santuokos priesaikos žodžius ir Aleksas pajuto kartėlį žadėdamas: Mylėsiu, kol mirtis mus išskirs. Mieliau būtų pažadėjęs: Turėsiu ir saugosiu, kol tik būsime susituokę. Bet vestuvių dieną nenorėjo mąstyti apie skyrybas. Tada jungtuvės netikėtai baigėsi, ir jam buvo leista pabučiuoti nuotaką.

Su malonumu.

Aleksui palenkus galvą Olivijos skruostai nusidažė švelniu raudoniu. Nuotakos akys sustojo ties jo lūpomis, tai pamačius Aleksą tarsi žaibas nutvilkė. Priglaudė lūpas ir ilgai nepatraukė – bučinys buvo skirtas ne tik svečiams nudžiuginti.

Šiąnakt žiūrovų nebus...

Po kelių akimirkų jie žengė ant Operos rūmų laiptelių, kur susibūrę laukė turbūt viso pasaulio spaudos atstovai – visi norėjo nufotografuoti.

Aleksas lyg ir neprieštaravo – užaugo Australijos spaudos dėmesio centre, bet šį kartą viskas kitaip. Širdyje nujautė, kad vestuvės turėtų būti privačios, bet kita vertus, džiaugėsi, kad pasielgė tinkamai – pasinaudojo palankia proga išgarsinti Valenčių kvepalus Moteris.

– Ar galėtume nufotografuoti judu su Olivija, žiūrinčius vienas kitam į akis?

Jis žvilgtelėjo į Oliviją kreivai šypsodamasis.

– Ar galime tai padaryti?

Nuotaka santūriai šyptelėjo.

– Taip, manau, kad galime, – pasakė ji ir tik vienas Aleksas pasisukęs į žmoną matė, kokios sunerimusios jos akys.

– Puikiai laikaisi, – sušnabždėjo jis stebėdamas mėlynų atspalvių dėmeles, žybsinčias akyse.

Olivija krūptelėjo.

– Sunkus darbas.

– Tiesiog apsimesk, kad mane myli, – nutęsė Aleksas norėdamas ją nuraminti.

Olivijos lūpų kampučiai kilstelėjo – veidą užliejo nuoširdi šypsena.

– Bus lengviau, jei liausiuosi tavęs taip smarkiai nekentusi.

Aleksas tyliai sukikeno ir aplink juos supyškėjo fotoaparatai. Jis suprato, kad šventos santuokos saitai su Olivija žada būti labai įdomūs. Ši moteris – tikras iššūkis. O iššūkiai jam patinka.

– Ar galėtume nufotografuoti jaunuosius su nuotakos motina?

Aleksas pajuto, kaip šalia įsitempė Olivija. Jis prisiminė vakarykščius pietus. Būdama su motina Olivija nuolat jaudinosi, tarsi visą laiką nerimavo, kad mama užims pagrindinę vietą scenoje. Žinoma, „žvaigždė" kaip tik taip ir elgėsi, – linksmai prisiminė Aleksas. Vyresnioji Kenington buvo elegantiška ir žavi, Aleksas puikiai suprato, iš ko tas savybes paveldėjo jo žmona. Vis dėlto Felicija jam pasirodė trapi ir jausminga, o Olivija tvirta. Gal kaip tik dėl tokių savybių Felicija tapo puikia aktore, – mąstė jis žiūrėdamas, kaip uošvė artinasi prie jų, šypsosi kameroms kaip ir dera profesionalei.

– Felicija, kaip jaučiatės būdama nuotakos motina? – šūktelėjo kažkuris žurnalistas.

– Pasenusi, – ši nutaisė rūgščią miną.

Visi ėmė juoktis.

– Dar nesate tokia jau sena, Felicija, – paguodė žurnalistas.

Aktorė apdovanojo jį kerinčia kino žvaigždės šypsena.

– Ak, mielasis, aš tave myliu, – mirktelėjo Felicija. – Susirask mane po priėmimo.

– Aš jums tai priminsiu, – pašmaikštavo reporteris plačiai šypsodamasis.

Felicija sukikeno, atsistojo tarp Olivijos ir Alekso ir įsikabino jiems į parankę.

– Nusišypsokime kameroms, brangieji.

Praėjo kelios minutės, o jie vis dar fotografavo. Aleksas pažvelgė į Oliviją ir suprato, kad viskas užsitęsė per ilgai. Ir jis jautėsi įsitempęs. O štai Felicija, atrodė, galėtų pozuoti amžinai. Sutraukė visų dėmesį ir mėgavosi. Ši aktorė tai sugeba geriausiai.

Aleksas atplėšė akis nuo žmonos.

– Gerai, užtenka, – sududeno jis.

Jiems dar reikės iškęsti visą priėmimą.

Felicija užmetė į jį akį ir, regis, suprato, kad žavinga akimirka baigėsi. Pasisuko į kameras ir suplojo rankomis.

– Gerai, vaikinai. Viskas. Šiandien mano dukters diena, nekantrauju suvaidinti nuotakos motiną.

Aleksas gerai įsiklausė į jos žodžius ir šį tą suprato. Felicija tikrai myli savo dukterį, bet ar tik nemyli ji savęs dar labiau? Netikėtai jis iš naujo įvertino, kaip iš tiesų gali atrodyti gyvenimas su ryškiausia žvaigžde. Kitomis akimis pažvelgė ir į Oliviją, įvertino jos asmenybę. Duktė sugebėjo išsiveržti iš motinos šešėlio, pati susikurti garsų vardą – tai rodo, koks tvirtas jos charakteris. Jis išsirinko puikią nuotaką.

Po velnių, jis tik ką vedė!

Buvo verta aukotis.

Aleksas pažvelgė į savo žmoną, ir vedybos jam visai nebeatrodė tokia jau didelė auka. Yra ir pranašumų.

Labai malonių pranašumų.

Ne paskutinėje vietoje ir galimybė mylėtis su nepriekaištinga gražuole, apsistačiusia visais įmanomais įtvirtinimais, kuriuos Aleksas ketino įveikti.

***

Olivijai tikrai palengvėjo, kai jie sugrįžo į Operos rūmus pas laukiančius svečius. Vis dėlto nuo smalsių žvilgsnių pabėgti nepavyko. Čia šiandien susirinko daugiau kaip trys šimtai svečių, o skubotos Olivijos ir Alekso vedybos beveik visiems sukėlė įtarimų.

Ar ji?.. O gal ne?..

Olivija ginė tokias mintis šalin ir stengėsi apie tai iš viso negalvoti. Lygiai taip pat buvo Valenčių namuose per vakarienę, skirtą jos garbei. Olivija nieko negalėjo padaryti – matė klausiančias visų akis. Tik ne Sezaro Valenčio. Jis puikiai žinojo, kodėl juodu su Aleksu susituokė taip paskubomis. Net keista, Olivija nesitikėjo, kad Alekso tėvas jai patiks, bet tas pasirodė visai malonus. Alekso pamotė Izabelė – tikra lėlė. Abu tėvai gražiai priėmė ir Feliciją, Izabelė net prižadėjo nenuleisti akių nuo Olivijos, kai jos motina po savaitės sugrįš į Valstijas. Olivijos motina – puiki aktorė, jai neturėtų būti sunku savaitę žavėti žmones.

O pati jaunamartė iki tos vakarienės nė nenutuokė, kokia artistė esanti. Šokdama su Aleksu stengėsi nuo visų nuslėpti, kaip stipriai ją veikia būsimas vyras. Tą žinojo ir Aleksas. Išdidus pasitikinčio savimi vyro akių spindesys išdavė, kaip puikiai jis pastebi kiekvieną naują jos jausmų atspalvį.

– Su ta vestuvine suknele atrodai nuostabiai, – sušnabždėjo jis ir Olivijos širdis sudundėjo kaip kūjis.

– Dėkoju.

– Ar pati ją sukūrei? – erzino Aleksas.

Olivijos lūpos trūktelėjo.

– Tiesą sakant, sukūriau ją vieno milijardieriaus dukteriai, bet paskutinę minutę vestuvės buvo atšauktos, todėl suknelę teko pasilikti.

– Tikiuosi, tau bent sumokėjo.

Ji dirstelėjo į šalį, tada vėl įsmeigė akis į vyrą.

– Vis dar bandome atgauti pinigus.

Didžiausia kliūtis – nuotakos tėvas. Nėra jokios abejonės, kad savo milijardus senis susikrovė spausdamas kiekvieną centą.

Aleksas susiraukė.

– Jei reikės mano pagalbos, tik pasakyk.

Olivija nesusilaikė – ėmė juoktis.

– Ir ką tu padarysi? Užsiundysi ant jo šunis?

– Dėl tavęs galėčiau kiek aplamdyti jam šonus, – vyptelėjo Aleksas.

Olivija nusijuokė ir jo šypsena nušvito plačiau. Gal dėl to, kad sukosi aplink šokių aikštelę, moteriai staiga apsvaigo galva... Apsisuko iš malonumo žiūrint į Aleksą. Sekundės tiksėjo pro šalį, spindinčios Alekso akys išdavė, kad ir jis kažką jaučia. Muzika nutilo ir Olivijai pasitaikė proga pasprukti iš jo glėbio. Juos tuojau užkalbino abu Alekso broliai. Olivija stengėsi atrodyti rami.

– Kaip jautiesi tapęs senu vedusiu vyru, Aleksai? – erzino Nikas Valentis. Jo lūpas puošė pasitikinčio savimi vyro šypsenėlė – matyt, tai šeimos bruožas.

Aleksas ranka apsivijo Oliviją, prisitraukė ją arčiau ir nusišypsojo jai.

– Negi galite mane kaltinti, kad panorau sumegzti mazgą su šia gražuole?

Olivija pajuto, kaip nukaito jos skruostai, bet nusigręžusi nuo Alekso susidūrė su veriančiomis Niko ir Meto akimis.

– Ne, – nutęsė Metas. – Visai tavęs nekaltinu.

Olivija žiūrėjo išpūtusi akis į visus tris vyrus. Gražūs – per menkas žodis jiems apibūdinti. Patraukli ne tik brolių išvaizda. Tai jų įgimta savybė. Šie vyrai žino, kas jie yra ir ko siekia. Niekas jų nesulaikys.

Olivija susimąstė, ar broliai žino, kokiai aukai dėl jų ryžosi vyresnėlis. Aleksas sakė jiems neprasitaręs apie tėvo reikalavimus, bet Olivija abejojo, ar jie nieko taip ir nenumano. Abu vyrai į ją žvelgė taip, tarsi nepasitikėtų nė viena moterimi nei jos motyvais tekėti, o ypač jei moteris nusiviliojo prie altoriaus vieną iš brolių Valenčių.

Laimei, prie jų prisidėjo Izabelė su Sezaru. Pamotė elegantiškai braukė ašaras.

– Sezarai, negaliu patikėti, kad tavo vyriausiasis berniukas jau vedęs.

Olivija žinojo, kad Izabelė – tik Alekso pamotė, o ne motina. Tikra jo mama mirė, kai berniukas buvo visai mažytis, bet jis visais atžvilgiais laikė Izabelę tik ra motina.

Sezaras žvilgtelėjo į Aleksą ir vėl nusuko akis.

– Ize, jis jau suaugęs vyras, o ne berniukas, – tarė kimiu balsu.

Olivija pažvelgė į jį ir susimąstė: Alekso tėvas gal jau gailisi privertęs sūnų vesti. Bet po akimirkos pastebėjo ryžtingą žvilgsnį senojo vyro akyse ir suprato, kad atgailos akimirksnis baigėsi.

– Ak, Sezarai, – švelniai subarė jį Izabelė. – Šiandien man leidžiama būti sentimentaliai – juk esu jaunikio motina. – Ji apkabino Oliviją. – O dabar turiu dar ir gražuolę dukterį, – pasidžiaugė Izabelė ir Olivijos širdis maloniai sušilo, ji staiga užsinorėjo verkti.

– Gaila, kad ne aš pirmas ją sutikau, – pajuokavo Nikas ir lėtai mirktelėjo nuotakai.

– Niekas nebūtų pasikeitę, – pasipūtė Aleksas ir priglaudęs Oliviją prie šono rimtu balsu pridūrė: – Ši moteris mano nuo tos akimirkos, kai ją pamačiau.

Olivija atsiduso kaip tik tą sekundę, kai Nikas įsistebeilijo į brolį. Nežinia, ką vidurinis brolis įžiūrėjo Alekso akyse, bet pritardamas linktelėjo.

– Tikiu, kad esi teisus.

Šiluma Olivijos širdyje išblėso, bet jai nespėjus atsikirsti į tokius komentarus Izabelė sudraudė:

– Liaukitės judu. Per jus Olivija drovisi.

Tačiau Olivija jautėsi ne sutrikusi.

Buvo įsiutusi.

Blogai, kad savo noru sutiko su šia santuoka, bet nemandagu kalbėti apie ją kaip apie daiktą, kurį galima mėtyti nuo vieno brolio kitam.

Tarsi viską žinodama Izabelė pliaukštelėjo liežuviu ir paėmusi Olivijai už rankos pasivedė į šalį.

– Eikime, mieloji. Pažiūrėkime, kur tavo motina. Jai tavęs labai trūks.

Olivija noriai ėjo su ja, bet žengusi vos keletą žingsnių Izabelė suspaudė jos ranką.

– Nekreipk į juos dėmesio, vaikeli. Jie geri vyrai, bet kartais nesuvaldo savo puikybės. – Ji tyliai nusijuokė. – Toks pat ir jų tėvas.

Olivija nejučiomis nusišypsojo. Gera žinoti, kad Izabelė ją supranta. Šita Valenčių moteris išmano, kaip išlaikyti vyrus tiesiame kelyje.

Tik dabar suprato ir pati tapusi viena Valenčių moterų. Ar mokės išlaikyti Aleksą kelyje? Nepanašu. Ko gero, būtų beprotė, jei stengtųsi.

Po kelių valandų Olivija pakeitė puošnią vestuvinę suknelę šviesiai rožiniu kostiumėliu. Aleksas taip pat nusivilko smokingą, apsirengė tamsiomis kelnėmis ir paprastu sportiniu švarku. Tada jie su visais atsisveikino, šoko į limuziną ir nurūko į oro uostą, kur jau laukė privatus lėktuvas. Jis nuskraidins toli nuo Sidnėjaus pakrante į šiaurę, kur šalia Balinos yra Valenčių vasarnamis.

Lėktuvas pakilo į orą ir juodu patogiai įsitaisė prašmatniose odinėse sėdynėse vienas priešais kitą.

– Taigi, – nutęsė Aleksas, – kaip tau patiko mūsų vestuvės?

Olivija mandagiai nusišypsojo.

– Vieta parinkta puiki. Dėkoju.

– Buvai neteisi, kai sakei, kad nemoki vaidinti. Tau puikiai sekėsi.

Olivija pasišaipė iš savęs:

– Tai gal vis dėlto turėčiau tapti aktore?

Aleksas surimtėjo, tvirtai sukando dantis.

– Tik tada, kai baigsis mūsų santuoka. Ne anksčiau.

– Labai abejoju, ar pavyko apgauti tavo brolius.

– Net jei jie ką nors įtarė, neprasižiosiu. – Oras staiga prisipildė įtampos. – Siūlyčiau tau laikytis nuo jų kuo atokiau.

Jei juodu būtų normali jaunavedžių pora, Olivija būtų pamaniusi, kad Aleksas jos šiek tiek pavyduliauja, nenori, kad ji leistų laiką su jo broliais. O dabar toks perspėjimas nuskambėjo egoistiškai. Olivija priklauso jam.

Ji suspaudė lūpas.

– Neketinu su tavo broliais būti ilgiau, nei būtina.

– Gerai.

Kurį laiką abu žiūrėjo vienas kitam į akis, paskui Olivija nusigręžė į langą. Staiga pasijuto pavargusi. Paskutinis dalykas, kurį prisiminė – kokia išsekusi jautėsi.

Prabudusi pamatė Aleksą, pasilenkusį prie jos, šilta ranka jis laikė apkabinęs moters kelį ir švelniai purtė žadindamas.

– Jau beveik atskridome, – sušnabždėjo žiūrėdamas padūmavusiomis pilkomis akimis, ranka slystelėjo moters šlaunimi aukštyn.

Olivija bandė apsimesti, kad Aleksas jos nejaudina, bet tai buvo tas pats, kas vaidinti, jog jo čia iš viso nėra. Tačiau jis tikrai buvo... ir lietė. O pagalvojus, kad Aleksas stebėjo ją miegančią...

Olivija sujudėjo ir Aleksas patraukė ranką.

– Tikiuosi, kad nemiegojau prasižiojusi, – ji pasistengė viską nuleisti juokais.

Aleksas atsilošė sėdynėje ir supratingai šyptelėjo vyriškai patenkintas savimi.

– Rytoj pasakysiu, ar knarki, – nutęsė akimis sėlindamas balta liemenėle, kurią Olivija vilkėjo po švarkeliu.

Moters skruostai tuojau nuraudo, o speneliai sukietėjo.

– Man sakė, kad neknarkiu.

Štai!

Alekso šypsena išblėso. Pažvelgė pro lėktuvo langą, tada vėl į Oliviją.

– Greitai leisimės. Nenorėtumei atsigaivinti? Gali būti, kad oro uoste lauks vienas ar du fotografai, – įvertindamas realybę kalbėjo jis.

Olivija širdyje atsiduso: šiandien visai nebesinori viešai rodytis.

– Negi jiems neužteko nuotraukų per vestuves?

Aleksas tik gūžtelėjo pečiais.

Ji pritariamai linktelėjo ir atsistojo, visai be reikalo pasitaisė sijonėlį.

– Geriau jau pasigražinsiu, kad prideramai atrodyčiau.

– Atrodai geriau nei prideramai, – kimiu balsu tarė Aleksas, ir Olivijai kilo noras pabėgti.

Lėk visu greičiu, – pamanė ji ir nekreipdama dėmesio į nugarą glostantį Alekso žvilgsnį lėtai nuėjo į vonią. Užsidariusi atsirėmė į duris. Tas, kas pasakė, kad meilė verčia pasaulį suktis, klydo. Žemę išjudina seksualinė trauka.

Išlipusius iš lėktuvo juos pasitiko kerintis saulėlydis, bet Olivija jo beveik nepastebėjo: aplinkui spragsint fotoaparatams jie skubėjo prie laukiančio limuzino. Žiniasklaidos atstovai paprastai neišmušdavo jos iš vėžių, bet dabar Olivija sutriko. Per vestuves viskas buvo kitaip.

Ne taip asmeniška.

Dabar ji ir taip buvo praradusi pusiausvyrą ir – nedrįso nė pagalvoti – nejautė žemės po kojomis dėl artėjančio vakaro. Blogai, kad Aleksas, ko gero, numanė, kaip ji jaučiasi, bet Olivija tikrai nenorėjo, kad apie tai žinotų ir visas pasaulis.

Po dvidešimties minučių jie įsuko į vingiuotą keliuką, vedantį į prožektoriais apšviestus rūmus. Namas stovėjo vešliame paatogrąžių sode. Abu jo aukštus juosė erdvios verandos. Nuo krištolinio vandens atskriejęs lengvas vėjelis siūbavo palmes ir jų lapai atsimušdavo į žaliuzėmis dengtų langų stiklus – jų name buvo daugybė.

Prie durų pasitiko pagyvenusių australų pora ir pasveikino atvažiavusius į Valenčių vilą. Aleksas pasiūlė jai eiti į pagrindinius kambarius valgyti vėlyvos vakarienės.

– Pirmiausia turiu paskambinti porai žmonių. Prisijungsiu prie tavęs po pusvalandžio.

Olivija su palengvėjimu atsiduso, apsidžiaugė, kad kurį laiką galės pabūti viena, ir nusekė paskui Harietą laiptais į viršų.

Jos persimetė keliais žodžiais apie vestuves ir vyresnioji moteris – Olivijai ji pasirodė labai miela – parodė jaunajai šeimininkei prabangų kambarį, kurio kampe stovėjo dviem paruoštas stalelis.

Ant karališko dydžio lovos buvo padėti melsvi šilkiniai naktiniai baltiniai ir prie jų derantis chalatas.

– Ar čia nuo Alekso? – atsargiai paklausė Olivija.

Kažin ar norėtų, kad vyras pirktų jai drabužius. Toks elgesys būtų pernelyg savininkiškas.

– Ne, čia vestuvių dovana nuo Martino ir manęs. – Harieta švelniai nusišypsojo. – Žinau, kad esate puiki modeliuotoja, ponia Valenti, bet pamaniau, kad galbūt jums patiks tokia dovanėlė asmeniškai nuo mūsų. Jei nenorite, galite šįvakar nesivilkti šių drabužių.

Olivija lengviau atsiduso.

– Drabužiai labai mieli, dėkoju. Taip, būtinai apsivilksiu jais šį vakarą.

– Mums labai malonu, – Harieta pasuko prie durų. – Jei dar ko nors reikės, pasakykite man.

Olivija linktelėjo. Vos moteris uždarė duris, ji pažvelgė į nuotakos apatinius drabužėlius – dar dailesnius nei tie, kuriais ji ketino pasipuošti prieš Aleksą. Tuos drabužius jis nuvilks lėtai, gundančiai, o gal nekantraudamas. Sudrebėjo iš baimės... ne, nebijojo, kad ją fiziškai įskaudins... baiminosi, kad Aleksas pažins jos kūną. Bet, – priminė sau, – juk šiandien ištekėjai už Alekso. Ji pasižadėjo būti šio vyro žmona.

Nusipraususi po dušu išėjo iš vonios ir pamatė prie stalo stovintį Aleksą. Olivija matė, kad ir jis nusiprausęs kitame vonios kambaryje, apsimovęs pilkas kelnes ir užsivilkęs juodus polo marškinėlius. Atrodė nuostabiai gražus.

Jo akys karštai liepsnojo.

– Nemaniau, kad gali būti dar gražesnė, – tarė gergždžiančiu balsu, – bet esi.

Išgirdusi tokius jo žodžius Olivija ištirpo ir širdyje net sudejavo, bet tik gūžtelėjo pečiais:

– Man šiuos drabužius nupirko Harieta su Martinu, – paskubomis paaiškino, nenorėjo, kad jis pamanytų, jog pati šiandien išsirinko tokius apdarus... dėl jo. – Turėjau juos apsivilkti.

Aleksas žiūrėjo į ją kokią sekundę per ilgai.

– Jų puikus skonis.

Nužvelgusi stalą Olivija žengė arčiau.

– Jei jau kalbame apie skonį... čia viskas labai gardžiai atrodo.

Aleksas palaukė, kol ji priėjo, ir palaikė jai kėdę.

– Taip, tikrai. Tik tai, kas geriausia, tinka...

– Valenčiams? – pašmaikštavo ji sėsdamasi.

– Ketinau pasakyti tau, – Aleksas sušnabždėjo jai į ausį.

– Ak.

Jis buvo taip arti, jai už nugaros. Olivija tikėjosi pajusti jo rankas ant pečių ir įsitempė laukdama, pasiruošusi prisilietimui, net norėjo jo. Bet tik dėl to, kad norėjau pašalinti iš kelio ir šitą kliūtį, – pasakė sau Olivija, kai Aleksas atsisėdo priešais ir ištiesė jai stiklą vyno.

– Už mus.

Ji atlaikė vyro žvilgsnį, bet išraudo.

– Už mus.

Abu gurkštelėjo gėrimo, tada Aleksas pastatė taurę ant stalo.

– O dabar... ko norėtumei paragauti pirmiausia? – nutęsė vyras, o jo akys šelmiškai sužibo.

Olivija sunkiai nurijo gurkšnį. Stengėsi elgtis kaip išprususi moteris. Negi Aleksas siūlo paragauti jo?

Dievuli, jeigu vyras tikisi, kad Olivija imsis iniciatyvos, jam teks skaudžiai nusivilti. Nėra tokios moters, kuri nenorėtų su juo pasimylėti, tokia pat ir Olivija, bet šį vakarą ji nedrįsta žengti pirmo žingsnio. Tiesiog nėra tokia patyrusi, tokia persisotinusi...

Gerklė visiškai išdžiūvo.

– Gardžiai atrodo jūros gėrybių salotos.

Aleksas pažvelgė suprantančiomis akimis.

– Taip, – tepasakė ir mostelėjo siūlydamas įsidėti pačiai.

Valgydami plepėjo apie namą, orą ir maistą. Tai buvo ne noras geriau pažinti vienas kitą, o bandymas atitolinti tai, kas neišvengiama, – bent Olivijai taip atrodė.

O tada Aleksas išsitraukė iš kišenės popieriaus lapelį ir pastūmė jai per stalą.

– Tai likusios pinigų sumos čekis. Norėčiau atiduoti tau dabar, o ne kai pasimylėsime.

Alekso veidas buvo neįskaitomas, bet Olivija suminkštėjo, jos širdis veržėsi iššokti per gerklę. Kaip miela, kad jis rūpinasi Olivijos jausmais.

– Dėkoju, – sušnabždėjo ji, bet čekio nepaėmė – popieriaus lapelis liko kur buvęs.

Vieną dosnios sumos pusę Olivija pervedė į savo verslo sąskaitą, kitą – motinai į los Andželą. Šie pinigai prilaikys bankus, kol Olivija suspės išgryninti antrąjį čekį. O Aleksas... Vyras, kuris pirmiausia rūpinasi šeimos reikalais, turėtų būti jautrus, – nusprendė Olivija. Jai patiko, kad Aleksas taip elgiasi dėl brolių, visai kaip ji sutiko tekėti iš dalies dėl savo mamos. Bent tai juos sieja. Tuo Aleksas panašus į ją.

Olivija pakėlė galvą ir pažvelgė į jį.

– Aleksai, man patiko tavo tėvas. Manau, to vyro širdis gera.

Aleksas akimirksniu sukando dantis.

– Pažįsti jį vos penketą minučių ir jau padarei tokias išvadas?

Po velnių. Olivija pasigailėjo prasižiojusi. Bendrumo pojūtis išblėso.

– Kartais nereikia gerai pažinti žmogaus, kad suprastumei, koks jis yra, – ramiai pasakė ji. – Tu ir pats nuomonę apie mane susidarei gana greitai.

Jaudulys praėjo, Aleksas akivaizdžiai nusiramino, o iš seksualiai suspindusių akių Olivija suprato, kad dabar šio vyro galvoje sukasi mintis ją sugundyti.

– Taip, tikrai, juk neužtrukau?

Be jokio perspėjimo paėmė jos ranką, įsidėjo į delną ir švelniai truktelėjo, kad Olivija atsistotų.

Moteris vos galėjo kvėpuoti. O dangau! Ką ji ketina pasakyti?

– Aleksai, aš...

– Daug laiko nereikėjo dėl to, kad puikiai jaučiu, kas man tinka, – pertraukė Aleksas ir apvedė ją aplink stalą.

Olivija suvirpėjo nuspėjusi aiškius vyro ketinimus.

– Aleksai...

– O tu man labai tinki, Olivija Valenti, – šnabždėdamas pasisodino žmoną ant kelių ir žvelgė į ją rimtomis akimis šilta ranka apkabinęs per liemenį. – labai labai tinki.

Olivija apsilaižė lūpas.

– Aleksai, ar galėtume...

– Taip, aišku galime, – suniurnėjo jis ir palenkė galvą.

KETVIRTAS SKYRIUS

Alekso burna uždengė jos lūpas, jis laikė Oliviją apkabinęs, gėrė pirštais viliojančią švelnią jos odą, ir kambaryje suspengė tyla. Iki šiol tik du kartus ją bučiavo, todėl norėjo akimirką taip pabūti, pasimėgauti kiekvienu jos lūpų milimetru. Keletą širdies dūžių Aleksas nejudėjo. Bet po kelių akimirkų nebepajėgė atsispirti troškimui tyrinėti toliau. Jam reikėjo paskęsti kvapnioje jos burnoje, atverti ją žingsnelis po žingsnelio. Geidė jaudulio, troško pajusti įtampą, ištirti visus Olivijos kūno slėpinius. Ir norėjo to tuojau pat.

Aleksas pravėrė Olivijos lūpas ir pajuto švelnų jos alsavimą tiesiai ant savųjų. Sudejavo ir akimirką mėgavosi, tik tada leido liežuviui tyliai slystelėti.

Liežuvis lėtai judėjo jos lūpomis. O tada Olivija pati ėmė jį bučiuoti, skanauti jo, jautė Alekso susijaudinimą, jo kūnu besiritančias malonumo bangas. Galiausiai prieš pasitraukdamas jis švelniai krimstelėjo dantimis apatinę Olivijos lūpą.

– Trečias kartas buvo žaviausias, – kuždėjo Aleksas stebėdamas, kaip išsiplėtė Olivijos vyzdžiai.

Ji sumirksėjo.

– Hm... koks trečias kartas?

– Tai mūsų trečias bučinys, – Aleksas vėl palenkė galvą. – O dabar... – jam reikėjo vis daugiau, – ... bus ketvirtas.

Jis vėl giliai bučiavo Oliviją, paskui bučiniais nusėjo glotnų moters smakrą. Perbraukė lūpomis ausies spenelį ir sustojo ten, godžiai įkvėpė gėlėmis kvepiančių plaukų aromato. Įkvėpęs pilnus plaučius atsilošė ir perbraukė pirštu apatinę jos žandikaulio liniją. Tada nusliuogė kaklu į apačią, kur visu smarkumu mušė pulsas, paskui nukeliavo iki pirmos dailios mėlyno chalatėlio sagutės, pasislėpusios Olivijai tarp krūtų. Alekso geismai įsismarkavo.

– Noriu, kad atsisegtumei ją, – paliepė.

Olivija aiktelėjo ir išpūtė žydras akis.

– Sagutę?

– Taip. – laisva tebuvo viena jo ranka, kita laikė apglėbęs žmoną per liemenį. – O paskui atsisegiok ir kitas.

Jos akyse pro ilgas blakstienas blykstelėjo dvejonė, bet jau po akimirkos Olivija pakėlė rankas ir ėmė rengtis, kaip paprašyta. Sagutė po sagutės skleidėsi šilkas, ir ji liko tik su gundančiais naktinukais, pasiūtais taip, kad padėtų užkariauti vyro dėmesį.

Ir tikrai užkariavo.

Mintys, kurios ėmė suktis Alekso galvoje, toli gražu nebuvo skaisčios.

– Tu mane apakinai, – sudejavo akimis rydamas tamsius spenelių kontūrus, pūpsančius po žvilgančiu audiniu.

Aleksas pajuto, kaip suvirpėjo Olivija jam perbraukus nykščiu per vieno pumpurėlio viršūnę. Brūkštelėjo dar kartą, paskui suėmė spenelį nykščiu ir smiliumi ir švelniai paspaudė. Moteris jau ne virpėjo, o drebėjo.

Matydamas, kaip jo rankose Olivija atgyja, Aleksas pasigardžiuodamas palenkė galvą prie krūties ir ėmė čiulpti per naktinukus, braukė spenelį liežuviu. Ji suunkštė ir atsilošusi padėjo galvą jam ant peties. Viena ranka apsivijo Alekso kaklą ir laikėsi, giliai alsavo paslėpusi veidą jam ant sprando. Tačiau tuojau atšlijo nuo vyro tarsi pagauta darant tai, ko neturėtų daryti.

Aleksui atrodė, kad vidinis karštis jį sudegins.

– Dar kartą, – sukuždėjo jai prie krūties.

Akimirką Olivija sustingo, kiek padvejojo ir padarė, kaip jis prašė. Aleksas sunkiai sudejavo. Kurį laiką juodu taip ir stovėjo, galų gale jis pakėlė galvą ir ji atsitraukė.

Aleksas pažvelgė jai į akis.

– Tavyje vyras gali pasiklysti ir nebenorėti, kad kada nors jį surastų, – jis kimiai pasakė.

Olivijos akys patamsėjo.

– Ak, Aleksai...

Jo žvilgsnis lėtai slydo žmonos kūnu link tos vietos, kur ant kauburėlio tarp šlaunų įsitempė naktinukai. Vyras pakėlė akis.

– Ar tau nepatinka, kai taip kalbu?

– O, taip, – sunkiai nurijo ji. – Man patinka.

Jo delnai keliavo žemyn Olivijos pilvu ir švelniu kauburėliu, paskui apsistojo jai tarp kojų. Moteris aiktelėjo, kai Aleksas pirštu paglostė ją per naktinukus.

– Ar tau patinka, kai tave liečiu? – kimiu balsu erzino jis.

– Taip, – jai užgniaužė gerklę, – ... man patinka.

Aleksui reikia pajusti nuogą jos kūną. Jis turi pamatyti glotnią kreminę odą. Vyras atsistojo nepaleisdamas moters iš glėbio ir taip stovėjo priešais ją. Tada nusmaukė nuo pečių šilkinį chalatėlį ir leido nukristi drabužiui ant grindų. Iš paskos nukrito tokios pat spalvos naktinukai. Pamatęs, kokia ji tobula, vyras net sudrebėjo. Abu žiūrėjo vienas kitam į akis.

– Aleksai, – kuždėjo Olivija, jos akys patamsėjo, skruostai iškaito, bet ji net neketino prisidengti.

Pakėlęs žmoną ant rankų Aleksas nusinešė į lovą. Paguldęs Oliviją ėmė vilktis drabužius. Jie žvelgė vienas kitam į akis, Olivijos žvilgsnis nubėgo žemyn jo kūnu, ir moteris tyliai aiktelėjo. Aleksas neabejojo – jei nepalies jos... neparagaus... kuo greičiau nepaskęs joje... jis tiesiog sprogs.

Atsigulė šalia jos ir šį kartą Olivijos lūpos prasivėrė dar jam neprisilietus. Patenkintas tyliai sudejavo, ir moteris atsakė į bučinį, rankomis apsivijo jo pečius. Aleksas noriai leido jį priglausti arčiau, nuoga jo oda prisispaudė prie švelnaus jos kūno. Juodu mėgavosi geliančia būsimo malonumo nuojauta.

Jis girdėjo, kaip Olivija sudejavo jam pasitraukus, ir atsiklaupęs ant kelių apibėrė bučiniais kiekvieną jos kūno centimetrą, paženklino ją kaip savo nuosavybę. Visas jos kūnas buvo vienodai glotnus, bet oda tarp kojų tiesiog aksominė. Praskleidė intymią Olivijos vietelę liežuviu ir glamonėjo, kol moteris išsilenkė po juo, rankomis audringai įsikibo į plaukus, virpėjo, paskui ėmė drebėti. Tada kilo kelios orgazmo bangos – vis ritosi ir ritosi.

Aleksas gėrėjosi jos aistra, bet kai moters orgazmas nurimo, daugiau laukti nebegalėjo. Pasikėlė virš jos ir pasiekęs spintelės šalia lovos stalčiuką pasiėmė prezervatyvą. Nė neabejojo, kad privalo pasinaudoti apsauga.

Olivija nieko neklausinėjo. Aleksas įgudusiai užsimovė sargį, o ji tik stebėjo gulėdama. Jis nesidairė aplinkui, visą dėmesį skyrė tik jai.

O ji buvo kerinti.

Jis įėjo lėtai, Olivijos pojūčiai sustiprėjo vyrui giliai panirus į šiltą jos drėgmę. Kambaryje nuaidėjo moters dejonės, ir Aleksas kiek luktelėjo, kol ji apsiprato su juo.

Tada ėmė judėti, skverbėsi vis gilyn abiejų kūnų ritmu. Netrukus tokio ritmo jau nebepakako. Nieko nebeužteko. Olivija jį apsivijo, ir Aleksas iš malonumo tarsi suliepsnojo iki baltumo įkaitusia ugnimi.

***

Olivija nubudo susirangiusi Alekso glėbyje. Savo vyro.

Laikino vyro, – priminė sau ir staiga atsimerkė – suprato, kad šią akimirką tarp jųdviejų tikrai nieko nėra laikino. Olivijos kūnas, atrodo, amžinai prisirišo prie Alekso, protas liepsnojo prisiminimais apie jo glamones. Iš tokių pojūčių, kuriuos praėjusią naktį jai padovanojo Aleksas, nėra išsigelbėjimo. Jis buvo dėmesingas, vis dėlto jo geismas Oliviją nustebino. Aistra buvo tokia stipri, kad net kvapą gniaužė.

Tik ypatingas vyras galėjo tai padaryti, prikaustyti ją fiziškai ir kartu susieti jausmu, kuris nieko bendro neturi su meile.

Olivijos gerklė išdžiūvo. Kodėl vos pakliuvusi į vyro glėbį įsisvajojo apie meilę? Meilė skirta kitoms poroms. Meilės tavo sutartyje su Aleksu nenumatyta, – priminė sau Olivija stengdamasi išsilaisvinti iš vyro glėbio ir išlipti iš lovos.

– Nekrutėk, – sumurmėjo jis.

Olivija sustingo.

Aleksas pasirito į ją ir pilkai žaliomis akimis ilgai žiūrėjo Olivijai į veidą.

– Ir kur ketinai sprukti? – Alekso balsas pastorėjo, erdvę tarp jų užpildė sujaudintas vyriškumas.

Olivija stengėsi mąstyti.

– Na... jau laikas keltis, – pasakė ir tuojau pajuto, kaip rausta jos skruostai.

Alekso lūpos ironiškai kryptelėjo.

– Tu manęs klausi ar teigi?

Olivija atsispyrė pagundai atsimokėti tokia pat pašaipėle.

– Teigiu.

Jis gudriai pažiūrėjo.

– Buvo fantastiška, – švelniai pasakė.

Moteris sumirksėjo žiūrėdama į jį. Širdis apsalo.

– Tikrai?

Jo žvilgsnis paglostė nuogas Olivijos krūtis.

– Juk taip ir buvo, ar ne? – kimiai paklausė.

Olivija nieko neatsakė. Neįstengė. Alekso žodžiai priminė Eriką – jis girdavo Oliviją tik norėdamas nukreipti jos dėmesį nuo nesibaigiančių savo romanų.

– Nėra ko varžytis, juk nemiegi su kiekvienu pasitaikiusiu, – tęsė Aleksas, jo delnas slydo Olivijos klubais. – Ir man, tiesą sakant, tai patinka.

– Dvejopi standartai, Aleksai?

Vyro ranka sustingo, žvilgsnis tapo griežtesnis.

– Visai ne. Niekada nebuvau iš tų, kurie miega, su kuo papuola. – Jis greičiausiai pamatė, kokios nepatiklios Olivijos akys, nes įsitempė. – O turėdamas žmoną tikrai neketinu ieškoti nuotykių.

Olivijos kūnu nubėgo keistas virpulys, bet ji vis tiek nepajėgė atsikratyti nerimo.

– Taip, bet moterys, ko gero, tau siūlosi nuolat.

Aleksas suraukė antakius, tada supratingai nutęsė:

– Aš ne toks, kaip tavo buvęs vyras, Olivija. Jei moteris siūlo, dar nereiškia, kad turiu priimti.

Olivija vis dar netikėjo.

– Suprantu, bet kartais juk neatsisakai.

Alekso akys staiga pasidarė griežtos.

– Šioje lovoje yra vietos tik dviem žmonėms. Tau ir man. Tavo buvęs vyrelis netilps. Kad ir kas dėjosi tarp jūsų, tos patirties neturėtumei čia neštis.

Vyro žodžiai nuskambėjo kaip antausis – kaip tik to jai reikėjo.

– Taip, tu visiškai teisus.

Keletą širdies dūžių jis žiūrėjo žmonai į akis, tada jo veidas sušvelnėjo.

– Užmiršk jį, Olivija. Neleisk jam sugadinti to, ką mudu turime.

Moteriai suvirpėjo paširdžiuose.

– Nežinojau, kad mes kažką turime.

– Nežinojai? – jis nusijuokė gerkliniu balsu ir jo juokas nubėgo Olivijos nugara kaip šiltas šilkas. – Ko gero, reikėtų atgaivinti tau atmintį.

Nesuteikęs jai progos ginčytis Aleksas timptelėjo Oliviją ant paklodės ir prispaudė po savimi. Kūnai susilietė – tiek ir tereikėjo, kad tarp jų įsipliekstų ugnis.

O paskui vedėsi ją vis toliau – už susivaldymo ribų, kol Olivija sudegė ir liko tik žarijos, kurios dar ilgai ilgai žioravo, kai Aleksas nuskraidino ją į neapsakomą pasitenkinimo viršūnę.

Kai ji vėl prabudo, pajuto tarp apklotų esanti viena – štai kiek teliko iš kartu praleistos jųdviejų nakties. Ištiesė kojas ir krūptelėjo.

Tik tiek?

Ne, yra dar kitoks priminimas... Laimei, Alekso nėra – nepamatys, kaip ji išraudo. Olivijos kūnas taip maloniai maudė, kad moteris labai aiškiai suvokė, jog juodu mylėjosi. Skaudėjo raumenis, kurie buvo be veiklos metų metus.

Paskendusi prisiminimuose Olivija nusviedė antklodę ir nuskubėjo į vonią. Jei liks lovoje, mintys suksis tik apie praėjusią naktį, o šiuo metu to tikrai nereikia. Nors kol mylėjosi, Eriką pasisekė visai išmesti iš galvos, Olivija net pati save užmiršo, bet dabar laikas judėti toliau. Kitaip pasiduos pagundai drybsoti lovoje ir laukti, kol sugrįžęs Aleksas prisijungs prie jos. O pamatęs ją tokią vyras tikrai pamanys, kad tvirtai laiko Oliviją saujoje.

To tai nebus.

Olivija atidavė jam vienus savo gyvenimo metus. Sielos atiduoti neketina.

Nusipraususi po dušu nulipo laiptais ir susirado didžiulį žiemos sodą, besidriekiantį palei visą namo šoną. Ant stalo buvo patiekti vėlyvi pusryčiai, bet Alekso ji niekur nematė. Pliaukšėdama liežuviu atskubėjo Harieta.

– Jis kabinete tvarko kažkokius popierius, bet tikrai nesuprantu, kokie dokumentai gali būti svarbūs pirmą medaus mėnesio dieną.

Mostelėjo Olivijai į kėdę ir ėmė suktis apie stalą. Olivija ir pati verslininkė, todėl puikiai žinojo, kad dokumentai nelaukia – nesvarbu, kad medaus mėnuo. Dabar net džiaugėsi, kad Aleksas užsiėmęs, tik Harietai to pasakyti negalėjo. Šį rytą Olivija turėtų rausti, kaip ir dera kukliai nuotakai. Ji ir raudo. Tik nebuvo kukli savo vyrą įsimylėjusi nuotaka.

– Viskas gerai, Harieta. Nesijaučiu apleista. – Nusišypsojo. – Juk šitaip manimi rūpinatės.

Harieta stabtelėjo ir nusišypsojo Olivijai.

– Taip džiaugiamės, kad ištekėjai už Alekso. Jam reikėjo ko nors savo.

Tai bent naujiena Olivijai. Aleksas turi šeimą: tėvą, motiną, du brolius. Jam tikrai netrūksta draugų.

Savo.

Taip, skirtumas tikrai yra, – tyliai sutiko ji.

Ji irgi neturi nieko savo, tik motiną. Ak, ištekėjusi už Eriko Olivija tikėjosi sutikusi tą ypatingą žmogų, kurį laiką tuo netgi tikėjo. Atsiduso. Nežinoti – kartais tikra palaima.

Žinoma, šioje santuokoje nebebus tokia nemokša. Šįsyk sutiko tekėti žvelgdama plačiai atmerktomis akimis. Tai santuoka iš išskaičiavimo. Pirmiausia – darbas, ir ne be pagrindo. Namų šeimininkė pasisiūlė iškepti keletą kiaušinių, bet Olivija nenorėjo, pasakė pasitenkinsianti dribsniais. Harieta linktelėjo ir išėjo.

Pirmiausia Olivija atsistojo apsidairyti. Kambarys išdažytas šviesiai geltonais, žalsvais ir grietinėlės baltumo dažais. Viename kampe tryško fontanas, šalia stovėjo iš vytelių pinti krėslai ir sofa – puiki vieta pasėdėti, pailsėti. Žiemos sode daugybė vazonų su augalais ir paveikslų. O prie šio didžiulio pietų stalo stikliniu viršumi, ko gero, beveik visada valgo Aleksas. Vandenyno vaizdas iš čia – nepranokstamas.

Kai Olivija pavalgė ir pasiėmė atsigerti, atėjo Aleksas.

Ji stengėsi negalvoti apie tai, kad vos jam pasirodžius užgniaužė kvapą. Vyras priėjo tiesiai prie jos, suėmė delnais veidą ir priglaudė lūpas.

Koks bučinys!

Kai ją paleido, Alekso akys spindėjo visišku pasitenkinimu, jis apėjo stalą ir atsisėdo kitoje pusėje.

– Atleisk, pavėlavau, – atsainiai leptelėjo, lyg tik ką nebuvo privertęs jos suvirpėti. – Įstrigau su keletu telefono skambučių.

Jo nerūpestingumas išblaškė pakilią Olivijos nuotaiką. Nėra ko abejoti, jis pripratęs prie moterų, linkusių prisitaikyti ir prie jo bučinių, ir prie darbo reikalų.

Negi negalėtų būti bent kiek atidesnis jos jausmams? O jei Olivija iš tikrųjų jį mylėtų? Toks vyro elgesys ją sužlugdytų. Ką gi, ji taip pat yra dirbanti moteris ir gali sau leisti atsimokėti tuo pačiu. Olivija padėjo servetėlę ant stalo ir atsistojo.

– Nieko tokio, Aleksai, aš irgi turiu paskambinti porai žmonių darbo reikalais.

Pasuko durų link.

– Olivija...

Ji sustojo ir atsisuko į vyrą.

– Ką?

– Kabineto durys ketvirtos dešinėje pusėje.

Ar jo akys pašaipiai sublizgo? Ar tik nešyptelėjo? Olivija linktelėjo galva.

– Susirasiu.

Kabinete atsisėdo prie stalo jausdama pasididžiavimą savimi. Net jei nedrąsus jos protestas Aleksui pasirodė kiek juokingas, Olivija vis tiek pelnė tašką.

Pakėlė telefono ragelį ir pasijuto beveik kvailai – suprato neturinti kam skambinti. Darbe pasiėmė savaitę atostogų, o liana primygtinai reikalavo skambinti tik esant būtiniausiam atvejui. Kam gi ji dar galėtų paskambinti?

Savo mamai.

Felicijai nepasirodytų keista, jei duktė pasidomėtų, kaip jai sekasi. Tačiau paskambinus į Valenčių dvarą Sidnėjuje namų šeimininkė paaiškino, kad Olivijos motina išvažiavusi visai dienai su Alekso tėvais.

Olivija atsiduso. Nėra kito žmogaus, kuriam drįstų skambinti. Valstijose turi daugybę pažįstamų, bet visi palaikytų ją tikra keistuole, jei šiaip sau paskambintų kitą dieną po vestuvių.

– Jau paskambinai?

Ji pažvelgė į Aleksą, stovintį kabineto tarpduryje. Akimirką manė, kad jis šaiposi, bet pamatė, kad vyras žiūri visiškai rimtai. Na, gal jos maivymasis, kai paliko jį vieną žiemos sode, Aleksui ir pasirodė juokingas, bet jis gerbia žmonos darbą.

– Taip, jau baigiau.

– Tada eime pasivaikščioti į paplūdimį.

Tik tada Olivija pastebėjo, kad jis persirengęs: kelnes ir polo marškinėlius pakeitė kasdieniškesniais drabužiais – baltais marškinėliais ir žalsvai rudais šortais. Apsiavęs odinėmis basutėmis. Jos akys lėtai slydo lieknu vyro kūnu. Atrodė kaip koks saulės garbintojas, banglentininkas, pasirengęs susigrumti su bangomis.

– Kur tavo banglentė? – pašmaikštavo ji, nors iš tiesų paklausė beveik rimtai.

Aleksas nusiviepė:

– Jau prieš daug metų ji manęs atsikratė.

Olivija nesusilaikė – nusikvatojo, nors vos pajėgė kvėpuoti. Taip vaipydamasis jis atrodo jaunas nutrūktgalvis – sunku patikėti, kad tai tas pats direktorius, už kurio Olivija ištekėjo.

Paskubomis – kad tik turėtų ką veikti – ji žvilgtelėjo į savo laisvas kelnes ir tarė:

– Duok man penkias minutes apsivilkti ką nors kasdieniška.

– Gal reikia pagalbos?

Olivijos širdis sudundėjo į šonkaulius.

– Ne, dėkoju. Jau senokai išmokau rengtis pati, – Olivija suvaidino abejingą ir nužingsniavo prie durų.

– Man labiau patiktų nurengti, – paerzino Aleksas ir pasitraukęs iš tarpdurio praleido žmoną.

Ši užgniaužė šypseną – dar pamanys, kad drąsina sekti iš paskos į miegamąjį ir pamylėti ją.

O ji neskatina.

Ne, tikrai jo nevilioja.

– Susitiksime po penkių minučių priešais verandą, – jau lipdama laiptais išgirdo sakant Aleksą.

– Gerai.

Olivija tyčia neskubėjo – net dešimt minučių movėsi bermudus ir vilkosi berankovius marškinėlius, išsitepė kremu nuo saulės nepridengtas vietas, išsiėmė iš rankinės ir užsidėjo tamsius akinius.

– Labai ilgos penkios minutės, – papriekaištavo Aleksas, akiniai nuo saulės nepaslėpė griežto jo žvilgsnio. Jis pastūmė stiklines duris ir žengė į verandą.

– Nemaniau, kad stebime laikrodį.

– Nestebime. – Jis užmetė akį į savo Roleksą ir nusišiepė: – Įprotis. – Nusiėmė laikrodį ir padėjo ant stalelio sau už nugaros. – O dabar įkvėpkime gryno oro. – Ištiesė Olivijai ranką.

Ši kažkodėl dvejojo.

– Pro langą mus stebi Harieta, – nutęsė Aleksas.

– Tikrai? – Olivija jau gręžėsi pažiūrėti, bet nespėjo – vyras žengė artyn ir pagriebęs jos ranką nusitempė laipteliais, tada per žemai nupjautą žolę nusivedė prie namo kampo. Susikibę už rankų pasileido žvyruotu takeliu į paplūdimį.

Aleksas kreivai šyptelėjo Olivijai.

– Matai, dabar atrodome visai kaip įsimylėję.

– Ak, bet...

– Kas? Nesame mylimieji? – Jis sustojo ir atsigręžė į Oliviją. – Tai kas tada buvo ta nuostabi moteris mano glėbyje praėjusią naktį? – staiga jo šypsenėlė pradingo, tamsūs akiniai dengė akis, bet nepaslėpė kimaus vyro balso.

Olivija jautė, kaip rausta jos skruostai.

– Gal tai tebuvo sapnas?

– O, taip, – kuždėjo jis, – mano svajonė.

Olivijos širdis pašoko.

– Aleksai, aš... – Staiga vėjo šuoras iš vandenyno apsisuko aplink juos tarsi nedidukas viesulas ir Olivija akimirką sustingo. – Oi, koks stiprus vėjas, – staiga pratarė ir pasisukusi ėjo toliau.

Labai nustebo, kai Aleksas leido jos rankai išsprūsti iš savo delno. Beveik tikėjosi, kad vyras sugriebs ją ir atgręš atgal, priglaus prie savęs ir...

Jis žingsniavo greta Olivijos, bet dabar jos visai nelietė.

– Taip, šitas vėjas puikiai nupusto voratinklius, – tepasakė.

Olivija stengėsi nekreipti dėmesio į nusivylimą – pati kalta. Galėjo stovėti, kur buvusi, ir leistis pabučiuojama. Ir vis dėlto ji žinojo, kodėl ištraukė savo ranką iš jo delno: nors juodu dabar meilužiai, Olivija jo nemylėjo. Jos supratimu, imtis iniciatyvos pasimylėti taip pat netinkama kaip vaikštinėti Sidnėjaus gatvėmis nuogai. Ji ir taip jautėsi per daug atsivėrusi.

Takelis užsisuko už nedidelės smėlio kopos ir leidosi žemyn į saulės nubučiuotą paplūdimį. Kur ne kur ant rankšluosčių gulėjo porelės, seklumose taškėsi tėvai su vaikais. Pagyvenęs vyriškis risnojo vandens pakraščiu. Pora banglentininkų plūduriavo vandenyje, bet šiandien jie, matyt, bergždžiai laukė pasirodant didesnių bangų

Olivija džiugiai atsiduso.

– Čia nuostabu.

– Taip.

Ji nusispyrė basutes ir mėgavosi tarp kojų pirštų sruvenančiu švelniu smėliu.

– Turbūt kokį šimtmetį nevaikščiojau paplūdimiu.

Nusiavė ir Aleksas.

– Tai ko mes laukiame?

Olivija pasilenkė pasiimti basučių, bet Aleksas paliepė:

– Palik jas. Pasiimsime grįždami.

Ji sutrikusi sumirksėjo:

– Bet juk jas gali kas nors paimti?

Aleksas abejingai gūžtelėjo:

– Jei jiems taip labai reikia, tegul pasiima.

– O, – gūžtelėjo ji. – Na, manau, toks vyras kaip tu nesuka sau galvos dėl daiktų kainos.

Aleksas tvirtai sukando dantis.

– Ką reiškia toks vyras kaip aš?

Olivija kiek patylėjo supratusi, kad leptelėjo nei šį, nei tą.

– Tiesiog atkreipiau dėmesį, kad tik ką verandoje palikai numestą savo Roleksą.

– Na, ir kas?

Dabar jau nebėra kaip išsisukti.

– Sutik, Aleksai, tu gimei po laiminga žvaigžde. Kai kuriuos dalykus laikai savaime suprantamais.

– Turėčiau priminti, kad vieną tų laimingų žvaigždžių nusigriebei ir tu.

– Taip, – neskubėjo pritarti Olivija, – bet mane augino labai taupi močiutė. – Nors labai taupia Olivija savęs nepavadintų, vis dėlto su daiktais elgiasi daug atsakingiau – nepalieka taip nusviesto prabangaus laikrodžio ir net basučių paplūdimyje.

Jo veidą uždengė kaukė.

– To, kas svarbu, nemėtau.

PENKTAS SKYRIUS

Olivija stovėjo ir žiūrėjo, kaip Aleksas pasisuko ir nužingsniavo per smėlį. Jo žodžiai nuskambėjo tvirtai kaip plienas ir tikrai nebuvo beprasmiai – į paviršių iškilo atkaklus vadovas. Jis nelinkęs nusileisti. Moteris būtų neapsakomai laiminga jo mylima. Iš visų jėgų ginama. O jis tikrai nuožmiai gintų – Olivija tai instinktyviai nujautė. Aleksas atsigrįžo į ją:

– Eini?

Pažadinta iš minčių Olivija nusekė jam iš paskos. Visai nenorėjo galvoti apie Aleksą ir kitą moterį, todėl pakeitė temą – gal pavyks kiek sumažinti tarp jų tvyrančią įtampą.

– Ar dažnai čia atvažiuoji?

Kiek patylėjęs Aleksas pažvelgė į ją pro akinius.

– Paprastai atvažiuojame su šeima per Kalėdas. Gera pasprukti iš miesto ir pasislėpti nuo gruodžio karščių.

Olivija linktelėjo:

– Nuostabu.

Ji puikiai prisimena tas ilgas, karštas vasaros Kalėdas. Mama visada parvažiuodavo namo švęsti Kalėdų su ja ir močiute, visos puikiai leisdavo laiką kaip šeima. Močiutė mirė, ir pastaruosius penkerius metus jiedvi su mama Kalėdas praleidžia los Andžele – bet viskas jau ne taip. Olivija manė, kad taip jau būna, kai tampi suaugęs.

– Galėsi šiais metais išbandyti pati, Olivija. Kalėdos vos už poros mėnesių.

Olivija krūptelėjo nuo jo žodžių.

– Kalėdas paprastai švenčiu su savo mama.

– Tada ir ją pakviesime.

Nuskambėjo ne kaip klausimas, o kaip įsakymas.

– Bet...

– Atrodytų labai keista, jei išvažiuotumei į Valstijas ir paliktumei savo naują vyrą čia per didžiąsias šventes, – pastebėjo Aleksas.

– Ir tu gali skristi į los Andželą, – atšovė Olivija, nors pati abejojo, ar norėtų, kad jis važiuotų kartu, suprato, kad skristi vienai būtų keista. Gerasis Dieve, o ji juk dar tik viena diena ištekėjusi.

– Ne, – ryžtingai pakėlęs smakrą tvirtai pasakė Aleksas. – Čia bus mano tėvai ir abu broliai. Šeimos tradicijų nelaužysiu.

Kažkas jo balse sužadino Olivijos smalsumą. Tas vyras sudėtingesnis, nei iš pradžių pasirodė. Ir gerokai labiau rūpinasi šeima, nei išsiduoda. Nieko nuostabaus, kad norėdamas apvesdinti sūnų jo tėvas buvo priverstas griebtis šantažo.

Ištekėti už tokio vyro būtų svajonių išsipildymas, jei tik jų šeima būtų tikra. Laikina santuoka. Olivija atsiduso. Ką gi, tai nėra tikra santuoka, nes kai jis panorės tikros šeimos su ja ir...

Aleksas netikėtai sustojo, sugriebė ją už rankos ir apsuko. Nespėjusi susigaudyti Olivija atsidūrė jo glėbyje ir staiga Aleksas ją pabučiavo. Toks bučinys privertė pamiršti, kad jie paplūdimyje, kur visi gali matyti. Svarbu buvo tik bučinys. Ir tai, kas vyksta po to. Jis galų gale atsitraukė, bet Olivija neperprato jo žvilgsnio. Vienas vargas su tais saulės akiniais. Jie slepia Alekso akis taip pat kaip ir jos.

Olivija kostelėjo.

– Hm... kam čia?

– Kažkas mus fotografuoja. Norėjau duoti jiems ką nors verta reportažo.

Moters širdis dunkstelėjo ir sustojo.

– Kaip miela.

– Ir aš taip manau, – sutiko apsimesdamas, kad nepastebėjo ironijos, savininkiškai paėmė žmoną už rankos ir nužingsniavo pakrante. Atrodė, kad Olivija – Alekso mergaitė, kuriai jis rodo pasaulį.

Olivija nuslėpė nusivylimą.

– Ar mus vis dar seka? – paklausė tik tam, kad ką nors pasakytų, tuo metu bandė atgauti vidinę pusiausvyrą, apsimetė, kad jai visai nesvarbu, jog Aleksas pasinaudojo ja reklamai per jųdviejų medaus mėnesį.

Staiga ji širdyje krūptelėjo: kas jai darosi? Juk jųdviejų santuoka turėjo būti didelis reklaminis renginys. Argi galima kaltinti Aleksą, kad kaip tik dabar pasinaudojo palankia proga?

– Ne, aš jo nematau. Kad ir kaip būtų, dabar užmiršk jį. Vis tiek nufotografuos, norime to ar ne.

Aleksas visiškai teisus, nuėjus dar kokį šimtą jardų Olivija vėl ėmė rimti. Vandens teškenimas į krantą, skruostus glostantis švelnus vėjelis išblaškė moters nerimą. Ir kaipgi jai nenurimti? Toks puikus derinys – padėtų atsipalaiduoti net didžiausio streso ištiktam žmogui.

Saulė pasislėpė už pūkuoto debesėlio, kelioms akimirkoms pasaulis aptemo ir vėl tučtuojau nušvito užlietas saulės dušo. Norėdama geriau įsiminti peizažo grožį, Olivija sustojo ir nusiėmė saulės akinius – troško geriau įvertinti saulės šviesą ir sodrias spalvas.

Jai panižo pirštai.

– Oho, šviesa ir spalvos tiesiog nuostabios. Reikės atsinešti savo eskizų albumą ir viską nupiešti.

Aleksas nusiėmė tamsius akinius ir atidžiai nužvelgė paplūdimį, tarsi bandydamas pamatyti jos akimis. Tada atsigręžė į Oliviją.

– Norėčiau pamatyti, kaip tu kuri.

Ji iškaito iš pasitenkinimo.

– Seniai ketinu tarptautinei drabužių modeliavimo tradicijai suteikti australišką atspalvį. Gali būti, kad čia kaip tik tai, ko ieškojau.

– Tu tikrai talentinga, ar ne? – pasakė Aleksas žiūrėdamas į ją susižavėjusiomis akimis.

Olivijos širdis ėmė daužytis, bet ji sukikeno.

– Aš to dar nesukūriau.

– Galiu užtikrinti, kad tapsi nugalėtoja.

Olivija paskubomis užsidėjo akinius nuo saulės – paslėpė akis, nenorėjo, kad Aleksas pastebėtų ją susidrovėjus nuo liaupsių.

– Dėkoju, – išvapėjo ji.

Dievuli, juk ji pripratusi prie palankaus galingų ir turtingų žmonių vertinimo. Kūrė drabužius kai kurioms pasaulio įžymybėms. Tai kodėl susidrovėjo, kai talentą pagyrė šitas vyras – jos sutuoktinis?

Kvailystė.

Akinius nuo sulės užsidėjo ir Aleksas.

– Ar jau norėtumei grįžti? Deja, dar turiu truputį padirbėti.

Olivija linktelėjo.

– Gerai, bet, ko gero, kol dirbsi, pasigriebsiu eskizų albumą ir sugrįšiu.

– Ne.

Išgirdusi tokį tiesmuką įsakymą Olivija tik sumirksėjo. Gal ne taip išgirdo?

– Atsiprašau?

– Nenoriu, kad vaikštinėtumei čia viena. Gali pavargti, o manęs šalia nebus, negalėsiu padėti.

– Aleksai, ir žiniasklaidos priemonės praranda budrumą. Tai tik vienas vaikinas, kuris... – staiga akies krašteliu pastebėjo judesį ir akimirksniu atsisuko į tą pusę. Ir tučtuojau vėl į Aleksą. – Tai ne reporteris, Aleksai, – sušnypštė rodydama į fotografą vos už poros sieksnių. – Paprasčiausias vaikigalis.

– Paauglys, kuris kol kas tik bėgioja tikėdamasis parduoti nuotrauką pasiūliusiam aukščiausią kainą. – Aleksas suspaudė lūpas. – Pasakiau tai, ką galvoju, Olivija. Neik čia viena.

Olivija užrietė nosį.

– Tu viską labai išpūti.

– Apšviesk mane.

– Geriau pasmaugsiu.

Aleksas kilstelėjo antakį ir gudriai šyptelėjo.

– Nemanai, kad kiek per žiauru?

– Klausyk, aš nepratusi sėdėti visą dieną nieko neveikdama.

– Tada pats laikas pratintis. Namie turi baseiną. Kodėl tau nepadrybsojus prie jo porą valandų? O vakare nusivešiu į miestą pavakarieniauti.

Vos pagalvojus apie vakarienę drauge Olivijos pulsas ėmė tankiau plakti, visai prieš jos valią.

– Aš ne vaikas, kurį reikia apdovanoti, jei tau dirbant nesipainioja po kojomis. – Ji užsispyrusi užrietė smakrą. – Tiesą sakant, ir pati turiu nemažai darbo, – prasimanė Olivija. – Neketinau dirbti per mūsų medaus mėnesį, bet... – išraiškingai patylėjo, – jei dirbi tu, galiu ir aš.

Aleksas įsitempė. Ant skruosto ėmė trūkčioti raumuo.

– Dėl to atsiprašau. Pataruoju metu tėvas stengiasi dirbti mažiau, todėl mano krūvis padidėjo.

– Ak, – išgirdus atvirą Alekso paaiškinimą Olivijai sugniaužė širdį. O gal kartus jo balso tonas privertė ją kiek atlyžti. – Aleksai, aš suprantu.

Jai visiškai nepatiko, kad jis nurodinėja, ką daryti, bet šį kartą tegul bus jo viršus.

Vyras linktelėjo galvą – jo lūpos jau nebebuvo taip kietai suspaustos ir pečiai jau ne tokie įsitempę.

– Gerai.

Tada Aleksas paėmė Oliviją už alkūnės ir jie parėjo paplūdimiu. Net keista: basutės tebebuvo, kur paliktos, bet ji nepažvelgė į Aleksą ir nepratarė nė žodžio, abu įsispyrė į apavą ir sugrįžo į namus.

Namie Aleksas nuskubėjo į kabinetą skaitydamas gautas telefono žinutes ir beveik pamiršo, kad ji iš viso egzistuoja. Stebint jį nueinantį Oliviją užvaldė kvailas vienatvės jausmas. Niekada nesijausdavo vieniša. Turbūt dėl to, kad staiga pasijutau pavargusi, – nusprendė ir užlipo į miegamąjį. Norėjo palįsti po dušu ir nusiplauti smėlį.

Kai apsivilkusi šilkinį chalatėlį išėjo iš vonios kambario, lova, atrodė, kvieste kvietė. Na, jei prigultų vos kelioms minutėms...

Atsibudusi Olivija pasijuto apklota lengva vilnone antklode, laikrodis prie lovos rodė vėlyvą popietę. Graužiama kaltės nusviedė apklotą, pašokusi apsimovė baltus kaprius ir užsitempusi vyšninę palaidinukę nuskubėjo į apačią. Aleksas tebedirbo kabinete, bet pamatęs ją tarpduryje padėjo parkerį.

– Atleisk, – prabilo ji, – neketinau taip ilgai miegoti. Norėjau tik trumpai nusnūsti.

– Nėra reikalo atsiprašinėti. Tau, matyt, reikėjo pamiegoti.

Alekso akys keliavo Olivijos kūnu ir sulig kiekvienu centimetru vis tamsėjo.

– Ėmė pagunda prisijungti, – sumurmėjo jis, nuo kimaus vyro balso Olivijos kūnu nuvilnijo susijaudinimo virpulys.

Ji apsilaižė lūpas.

– Pamaniau, kad mane užklojo Harieta.

Olivija tikėjosi.

Meldėsi, kad taip būtų.

Neryški šypsenėlė žaidė jo lūpų kampučiuose.

– Ne, tai aš.

Ji širdyje aiktelėjo. Turbūt chalatas ją uždengė, bet juk medžiaga tokia plonytė...

– Beje, Olivija, tu neknarki, – švelniu šilkiniu balsu tarė Aleksas.

Olivijos skruostai nusidažė raudoniu.

– Malonu žinoti. – Metas iš čia nešdintis. – Hm, pražiopsojau pietus, ko gero, užkąsiu. – Ji slapta tikėjosi, kad Aleksas panorės prisidėti.

Tačiau vyro akys vėl buvo dalykiškos.

– Neužmiršk, kad šį vakarą vežuosi tave vakarienės į miestą. Tarkime, septintą.

– Būsiu pasiruošusi.

Aleksas linktelėjo ir paėmė parkerį.

– Tu geriau eik, užkąsk.

Vos spėjusi peržengti slenkstį ir pasukti į virtuvę moteris išgirdo susirūpinusį Alekso balsą, bet žinojo, kad jaudinasi ne dėl jos.

Ji atsiduso ir vėl pajutusi vienatvę, bet tuojau nustūmė nemalonias mintis šalin. Tiesiog šiuo metu turi per daug laisvo laiko, ir tiek. Nesijaučia esanti apleista nuotaka. Visai ne.

Olivijai išėjus Aleksas vėl įsitaisė krėsle, pabandė susikaupti ir padirbėti, bet ji išmušė jį iš vėžių, o Aleksas abejojo, ar nori, kad jam drumstų ramybę. Niekada anksčiau neleisdavo moteriai atitraukti jo nuo darbo. Paprastai puikiai pavykdavo šiuos du dalykus atskirti. Tokia tvarka Aleksui patiko.

Kita vertus, dar niekada nebuvo vedęs.

Niekada su juo negyveno moteris.

Niekada nebuvo įsileidęs moters į savo teritoriją.

Kalėdas Aleksas visada švęsdavo čia, Valenčių viloje, su tėvais ir dviem broliais, kartais prisijungdavo ir kitų giminaičių, bet nei jis, nei broliai niekada nebuvo atsivežę savo draugių. Nė vienas iš jų net nebuvo leidęs moteriai patirti apgaulingo pojūčio, kad gali juos valdyti.

Vis dėlto atsiveždamas čia Oliviją neketino sukelti jai klaidingo įspūdžio. Olivija žino, kokia jų sutartis. Šiuos metus juodu bus drauge, o kitąmet jau ne – ir toks sandoris jiems patinka. Abu norėjo būtent šitaip. Taip ir turi būti.

O dabar Aleksas naudojosi gražios moters teikiamais pranašumais gyvenime – ir lovoje. Praėjusią naktį pirmą kartą mylėtis su ja buvo neįtikėtinai puiku. Olivija jau buvo kartą ištekėjusi, todėl Aleksas nesitikėjo tapti jos mokytoju, bet vis dėlto ji buvo savotiškai nekalta – tarsi Aleksas jai būtų pirmas meilužis, kuris duoda daugiau, nei pats gauna.

Daug duodamas ir gavo gerokai daugiau, nei tikėjosi. Ji buvo tikrai žinių trokštanti mokinė. Aleksas visai nejuokavo, kai sakė, kad mylėjosi su svajone.

O šią popietę, kai Olivija miegojo... jei nebūtų žinojęs, kokia ji išsekusi, tikrai būtų pažadinęs bučiuodamas tas nuostabias lūpas. Paskui būtų išbučiavęs ją visą ir paėmęs.

Po velnių, jau vien pagalvojęs apie tai, pajuto kraują kaupiantis apatinėje kūno dalyje, bet subarė save, nes laukimas viską tik dar labiau pasaldins. Šį vakarą vėliau galės vaišintis ja iki soties, vėl ir vėl mylėtis. Bet pasakyti lengviau nei padaryti – tą Aleksas suprato, kai po kiek laiko Olivija nulipo vilkėdama trumpą brendžio spalvos suknelę, atveriančią nuostabius moters apvalumus ir ilgas lieknas kojas. Berankovė suknelė apnuogino vertus bučinio įdegusius raktikaulius.

Tokia rafinuota.

Jis pasigailėjo, kad nepasiliko miegamajame stebėti, kaip žmona rengiasi, kaip maunasi šilkines kojines ant ilgų kojų. Žinoma, jei būtų įėjęs, juodu ten ir būtų pasilikę.

Lovoje.

Ir Aleksas skęstų joje.

– Ketinu vėliau su tavimi pasimylėti, – kimiai pasakė Olivijai priėjus. – Juk žinojai, ar ne?

Raudonis ėmė kilti Olivijos skruostais.

– Tai tau nebloga nuo manęs? – pajuokavo.

Aleksas susiraukė. Kodėl ji taip? Ar tai dėl buvusiojo?

– Aišku, ne, mieloji, – suniurnėjo ir suėmė Olivijos smakrą, stipriai pabučiavo, o atsitraukęs liko labai patenkintas, nes žmonos akyse sužibo malonumo kibirkštėlės. – Nagi, dinkime iš čia.

Aleksas paėmė Oliviją už alkūnės ir išsivedė į lauką prie vieno iš tėvo mersedesų. Jei neišvažiuos vakarieniauti tučtuojau, neišvažiuos niekada.

Po penkiolikos minučių juodu jau sėdėjo jaukiame prabangiausio miesto restorano kampe ir Aleksas tyrinėjo priešais sėdinčią šviesiaplaukę gražuolę. Juk teko bendrauti su kandidatėmis į Mis Pasaulis titulą, bet nė viena jų nė iš tolo neprilygo Olivijai.

Olivija sumirksėjo.

– Liaukis spoksojęs, Aleksai, – subarė gerkliniu balsu.

– Kodėl?

Moteris kreivai vyptelėjo.

– Gerai, pakeiskime temą. Papasakok man apie savo itališkas šaknis.

– O kam?

Nuostabių Olivijos lūpų kampučiai kilstelėjo aukštyn.

– Tik dabar suvokiau, kad šito tavęs dar neklausiau. Žinau tiek, kiek skaičiau laikraščiuose, žinau, kad gimei Australijoje, bet tiek ir tepavyko nugriebti.

Aleksas atsilošė kėdėje patenkintas, kad Olivija juo domisi ir klausinėja.

– Ir ką norėtumei žinoti?

– Pirmiausia ar moki itališkai? Niekada nekalbi gimtąja kalba.

– Mano seneliai atvažiavo iš Italijos po karo, jie mane išmokė italų kalbos, kai buvau vaikas, bet man labiau patinka kalbėti angliškai.

Aleksas mylėjo savo senelius, bet jie mirę, o kalbėtis itališkai su tėvu visai neįdomu.

– O tavo tėvas? – toliau gręžė kaip dantistas skaudamą dantį Olivija. – Ar jis laisvai kalba itališkai? Kur jis gimė? Italijoje?

Aleksas suraukė antakius.

– Maniau, kad kalbėsime apie mane, o ne apie tėvą.

Olivija kiek atvėso.

– Tik bandau pažinti žmogų, už kurio ištekėjau.

– Nereikia, – atkirto šis ir nusišiepė užsisklęsdamas. Tada atsiduso. – Matai, mano tėvas čia atvažiavo, dvylikos metų. Galų gale užsidirbo savo milijonus ir sulaukęs trisdešimties vedė mano motiną. Ji buvo australė, mirė, kai buvau mažas. Štai ir viskas.

Ji švelniai pažvelgė užuojautos pilnomis akimis.

– Man labai gaila.

Alekso skrandį tarsi mazgu suveržė.

– Taip, ir man.

Jo atmintyje buvo išlikęs vienintelis miglotas prisiminimas apie motiną – sėdi jai ant kelių. Dar turėjo keletą senų fotografijų. Jo motiną užaugino senyva teta, todėl Aleksas net neturėjo galimybės jos šeimos paklausinėti apie mamą. O Sezaras Valentis, žinoma, nepageidavo apie ją kalbėtis.

Kodėl buvo pavadintas Aleksandru ir net ne itališka vardo forma – Alessandro, sužinojo tik Izabelei papasakojus, kad jo tikroji motina to primygtinai prašiusi. Net keista, šios tradicijos Sezaras laikėsi ir tada, kai gimė Nikas ir Metas. Slaptame širdies kamputyje Aleksui patiko manyti, kad tėvas taip elgiasi iš pagarbos savo pirmajai žmonai. Kita vertus, gali būti, kad Aleksas tik įsisvajojo.

– O kaip tavo seneliai, Aleksai? – paklausė Olivija ir jo minčių gija nutrūko. – Juk jų jau nebėra gyvų, ar ne? Nemačiau nė per vestuves. Bet niekas jų nemini.

– Jie mirė prieš daugelį metų nugyvenę ilgą ir laimingą šeimyninį gyvenimą. – Jis kimiai nusijuokė. – Negaliu to pasakyti apie savo tėvą, – pasakė galvodamas apie tris tėvo santuokas.

Olivija pakėlė galvą.

– Juk Sezaras jau labai seniai vedęs Izabelę. Jie atrodo labai laimingi.

Aleksas susiraukė.

– Taip ir yra, – nenoromis pripažino. – Turbūt turiu į tai atsižvelgti.

Olivija linktelėjo.

– Gal kaip tik dėl to jis ir tave norėjo pagaliau apvesdinti. – Pritilo abejodama, ar dera dar ką nors sakyti. – Jis tavimi rūpinasi, Aleksai. Gal tu to ir negali pamatyti, bet aš regiu aiškiai.

– Galbūt.

Aleksas susimąstė, ką pagalvotų Olivija, jei sužinotų, kad tėvas pageidavo ir įpėdinio. Bet kam minėti dalykus, kurie nėra būtini? Po kokių šešių mėnesių, jei ne anksčiau, Sezaras jau bus atsistatydinęs. Nebegalės nurodinėti nė vienam iš savo trijų sūnų.

Atskubėjo jų gėrimais nešinas padavėjas ir Aleksui pasitaikė puiki proga užbaigti šį pokalbį, bet pamatęs, kaip Olivija dėkodama už gėrimą nusišypsojo jaunam vyrui, širdyje pajuto pavydą. Jei nuspręstų turėti vaiką, ji būtų puiki kandidatė į motinas.

Aleksas nustūmė šią mintį šalin.

– Dabar tavo eilė. Papasakok man apie savo buvusį vyrą, – kalbėdamas matė, kaip Olivija įsitempė.

Aleksas žinojo, ką apie jį rašė laikraščiuose, bet norėjo išgirsti jos pačios versiją.

Olivija atlaikė vyro žvilgsnį.

– Susipažinau su Eriku vos pradėjusi dizainerės karjerą. Dirbau Paryžiuje, o jis buvo labai patrauklus galantiškas anglas. Niekada nebuvau sutikusi panašaus žmogaus, – ji pašaipiai nusijuokė, – ir tikrai nebenorėčiau tokio sutikti.

– Jis tave apgaudinėjo. – Tai buvo teiginys, o ne klausimas.

Olivijos veidas apsiniaukė.

– Taip. Tikėjosi, kad turiu asmeninio turto, nes mano mama pasiturinti. Kai suprato, kad mama neremia manęs taip dosniai, kaip jis tikėjosi, iškeitė mane į moterį, kuri turėjo daugiau pinigų.

Aleksas įsiuto.

– Niekšas.

Olivija linktelėjo galva.

– Dėkoju. Žinau, nuskambės baisiai, bet šiuo metu džiaugiuosi jo atsikračiusi.

– Ne, iš tiesų baisu yra tai, kad jis šitaip niekingai tavimi naudojosi.

– Ačiū, – sušnabždėjo ji. Kiek padvejojusi pasakė: – Tai jis kaltas, kad dabar man sunku pasitikėti žmonėmis.

Aleksas suprato, kiek jėgų prireikė tai pripažinti.

– Taip, kaip visai nepažįstamu, manimi gana drąsiai pasitikėjai – net sutikai ištekėti.

Įsitempusį Olivijos veidą nušvietė pašaipi šypsenėlė.

– Kurgi ne, taip ir manyk.

Kažkur giliai Alekso širdyje sušilo, bet nespėjus pasidžiaugti akimirka buvo atneštas maistas. Patiekalai buvo rinktiniai, o paskui jie išėjo pasivaikščioti. Aleksas negalėjo sulaukti, kol parsiveš ją namo ir pamylės.

O kai galų gale jie pateko į savo miegamąjį ir Aleksas griebė Oliviją į glėbį, pajuto, kad ji virpa nuo galvos iki pirštų galiukų – taip nebuvo virpėjusi nė viena jo ankstesnių meilužių. Aleksas jautėsi ypatingas, tarsi būtų vienintelis pasaulyje vyras, galintis patenkinti jos poreikius. Tai jaudino labiau, nei bet kas kita.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kitą rytą Olivija negalėjo nusiraminti. Juodu su Aleksu atsibudo vėlai, kartu papusryčiavo žiemos sode, bet jis buvo labai susimąstęs ir netrukus užsidarė kabinete padirbėti. Olivija žinojo, kad Aleksas turi daug nuveikti dėl po kelių savaičių įvyksiančio naujų kvepalų pristatymo, bet vis tiek sunkiai nuslopino jausmą, kad yra apleista. Paskambino lianai ir motinai, tačiau sužinojo tik tiek, kad jiedvi ir be jos puikiai verčiasi.

Atrodė, kad visi, išskyrus ją, užsiėmę.

Olivijai reikėjo pasinerti į kokią nors veiklą.

Nelauktai į galvą atėjo naujo drabužio vizija ir Olivija prisiminė matytas spalvas – šviesiai žydro dangaus ir tamsiai mėlyno vandenyno, trykštančio baltomis putomis į auksinį smėlį. Vaizdas prikaustė akis, spalvos labai tiko naujajai kolekcijai. Pavadinsiu ją Valenti kolekcija, – nusprendė. Juk ji dabar Valenti, nors ir laikinai.

O Aleksas užsiminė, kad mielai pristatytų jos kūrinius kartu su Valenčių moteriškais kvepalais. Olivija nuskubėjo eskizų albumo ir pieštukų – ketino įsitaisyti balkone ir piešti grožėdamasi priešais besidriekiančiu plačiu vandenynu. Tik atmosfera buvo ne visai ta. Troško prieiti arčiau, pasinerti į kraštovaizdžio spalvas ir tekstūrą. Jai buvo labai svarbu susilieti su aplinka.

Aleksui nereikia nieko žinoti, – nusprendė ir išslinko iš namo. Po šimts pypkių, juk vis tiek neketina jam leisti įsakinėti, ką turi daryti. Jei užsinorėjo į paplūdimį, tai ir eis. Tai jos darbas, Olivija nežada praleisti palankios progos vien tik norėdama įtikti vyrui, nes tas paskendęs savo darbuose.

Žinoma, žingsniuoti žvyruotu takeliu į paplūdimį su Aleksu buvo gerokai drąsiau, dabar dar išgirdo keistus garsus žolėje ir prisiminė gyvates.

Tik dėl viso pikto pasiėmė ilgoką pagaikštį ir ėmė smarkiai trepsėti kojomis – gal slidžios pasalūnės išgirs ją ateinant ir pradings aukštoje žolėje.

Pasiekusi paplūdimį moteris su palengvėjimu atsikvėpė. Nė pagalvoti nenorėjo, kad teks tuo pačiu taku grįžti namo, todėl išmetė tai iš galvos. Užsimiršusi patogiai įsitaisė ant smėlio, atsirėmė į nedidukę žole apaugusią kopą, pasiėmusi pieštukus, uždarė duris į realųjį pasaulį ir leido įsišėlti stebuklams.

Olivija ir nenumanė, kiek laiko taip sėdėjo, tik kai ją uždengė kažkoks šešėlis, moteris suvokė piešusi gana ilgai, gal net porą valandų.

Pakėlė akis ir užrietė nosį – tikėjosi, kad tai Aleksas. Šalia stovintis vyriškis nė iš tolo nebuvo panašus į jos vyrą.

Vyriškis, jau gerokai per penkiasdešimt, pasilenkė ir pažvelgė į eskizą.

– Ar kuriate naują kolekciją?

Žurnalistas.

Nekreipdama į jį dėmesio paskubomis užvertė eskizų albumą ir pašoko ant kojų. Beskubėdama išmetė piešinius ir aiktelėjo, kai vyras pasilenkė paimti anksčiau nei ji. Olivija ištiesė ranką.

– Tai priklauso man. Jei neatiduosite, iškviesiu policiją.

– Mieloji ponia, tikrai ketinu grąžinti albumą, – kvailokai šypsodamasis atsakė nepažįstamasis. – Bet tik kai atsakysite į keletą klausimų.

Interviu.

– Klausykite, jūs akivaizdžiai žinote, kas esu. Turbūt žinote ir tai, kad dabar mūsų medaus mėnuo, – Olivija troško pagriebti albumą jam iš rankų, bet prisivertė nurimti.

– Beje, apie medaus mėnesį. Stebiuosi, kad vyras paleidžia jus iš akių.

Olivija suprato: kad ir ką pasakytų, viskas bus interpretuota klaidingai. Jei pasakys, kad vyras dirba, tai galima išpūsti ir paskelbti, kad jų santuoka jau ties pražūties riba. Jei paaiškins, kad Aleksas prigulė nusnūsti, laikraščiai ims trimituoti, kad jis serga, arba dar blogiau – guli mirties patale.

– Jis netrukus bus čia, – atsakė Olivija, tikėdamasi, kad laimės laiko ir sugalvos, kaip įtikinti vyriškį.

Tas suprunkštė.

O tada – tikras stebuklas – Olivija išvydo sparčiai jų link žengiantį Aleksą. Jo veidas priminė perkūną – moteris neabejojo, kad siunta dėl jos.

– Žiūrėkite, juk sakiau, – atkirto ji pagyvenusiam vyrui ir nudžiugo pamačiusi, kaip šis išbalo.

Gerai, jis visiškas niekas. Eilinis chuliganas.

– Kas čia dedasi? – griežtai paklausė Aleksas. Žengė artyn ir atsistojo tarp Olivijos ir vyriškio norėdamas ją apsaugoti.

Dabar ji galėjo kiek nusiraminti.

– Aleksai, nėra reikalo nerimauti. Netyčia nukrito albumas ir šitas... hm... vyras jį pakėlė. – Ištiesė ranką. – Dėkoju, dabar pasiimsiu, ačiū.

Žurnalistas dėbtelėjo į Aleksą, paskui į ją ir galų gale atidavė eskizus.

– Štai, prašom, mieloji ponia.

Olivija paėmė albumą ir vos susilaikė neprispaudusi jo prie krūtinės. O jei nepažįstamasis dar kartą pavadins ją mieląja ponia, ko gero, trenks tuo albumu.

Aleksas pasisuko į Oliviją.

– Puiku, pietūs patiekti, – pasakė, tada paėmė ją už alkūnės ir piktai dėbtelėjęs į vyriškį nusivedė žmoną namo, panašiai kaip ketinantį sprukti užkietėjusį nusikaltėlį. Olivijai dingtelėjo, kad jis ir antrankius galėtų uždėti.

Paėjus dulkėtu taku toliau, kur jau nebebuvo girdėti, Aleksas sududeno:

– Ir kas, po galais, šovė tau į galvą, kad atėjai čia viena?

Olivija gūžtelėjo tikėdamasi nustumti vyro ranką, bet tas tvirtai laikė.

– Turiu piešti savo eskizus, o geriausia tam vieta – paplūdimys.

– Juk sakiau, kad pats tave ten palydėsiu.

– Tu dirbai. Nenorėjau trukdyti.

– Geriau jau būtumei sutrukdžiusi. – Aleksas griežtai dėbtelėjo iš padilbų. – Matai, kas gali atsitikti, kai neklausai?

Olivija susiraukė.

– Ar nemanai, kad kiek perdedi?

Aleksas tvirtai sukando dantis.

– Ne.

– Bet...

– Jokių bet. Tas vyras reporteris, jis tikrai būtų pavogęs tavo eskizus, jei nebūčiau pasirodęs. Ir nė velnio nebūtumei galėjusi padaryti.

– Būčiau apkaltinusi vagyste, – daug drąsiau, nei iš tiesų jautėsi, pareiškė Olivija.

Aleksas niekinamai nužvelgė maištininkę.

– Turbūt žinai jo vardą, ar ne? Žinai, kur gyvena? Ir turi įrodymų, kad jis pavogė tavo eskizus?

Olivija susiraukė. Šitaip žiūrint...

– Tada labai gerai, kad atėjai, – nusileido ji ir apsidžiaugė pamačiusi, kad jie jau namie.

Nuo Alekso pyktis plūdo bangomis – pats laikas dingti miegamajame. Vyras neperspėjęs sustojo, ant jo skruostikaulių pulsavo gyslos.

– Visai nesusigaudai, ar ne? Nesupranti, kas galėjo nutikti? Nė neįsivaizduoji... – Aleksas nutilo, paleido jos alkūnę ir atsiduso, paskui apsisukęs nurūko mestelėjęs: – Užmiršk.

Ji nustebusi spoksojo: vyras, tiesus kaip mietą prarijęs, užlipo paskutiniais laipteliais ir pasuko už namo kampo. Kas, po galais, darosi? To jau tikrai per daug.

Pastebėjo verandoje stovinčią Harietą, ji laistė augalus vazonėliuose, senutės veide spindėjo nerimas.

Olivija lėtai atsiduso ir priėjusi prie namo neskubėdama užlipo laiptais. Pati nežinojo, ką galėtų jai pasakyti, jei iš viso gali, bet Harieta – ne kvailė.

– Tai pagaliau Aleksas jus surado? – paklausė pastačiusi nediduką laistytuvėlį ant stalelio.

– Taip, – linktelėjo Olivija.

Harieta atsiduso.

– Labai susirūpino, kai niekur negalėjo rasti. Reikėjo jam pasakyti, kad einate į paplūdimį.

Olivija gūžtelėjo gindamasi, jai vis dar gėlė dėl tokios Alekso reakcijos.

– Panorau nupiešti keletą eskizų, ir tiek. Niekaip nesuprantu, kas čia tokio.

Harieta pažvelgė švelniau.

– Olivija, nespauskite jo per stipriai. Aleksas tikrai turi priežasčių nerimauti. Kaip ir visi Valenčių vyrai.

Olivijos kakta susiraukšlėjo.

– Kodėl? Apie ką jūs?

– Prieš dvidešimt metų šitame paplūdimyje buvo užpulta Izabelė, jo motina, – atsakė Harieta ir Olivija aiktelėjo. – Buvo vėlyva popietė, jie visi nusileido išsimaudyti. Jau beveik pasiekus namus Izabelė susizgribo palikusi paplūdimyje rankšluostį ir grįžo jo pasiimti. – Moteris krūptelėjo. – Niekas nė nepamanė, kad taip gali nutikti.

– O kas toliau?

– Kažkodėl Aleksas nusprendė nueiti ir pažiūrėti, ar jai viskas gerai, o kiti toliau traukė namo. Nusileidęs į paplūdimį pamatė, kad ten visiškai tuščia, tik kažkoks girtuoklis bando parversti Izabelę ant žemės. Aleksui tebuvo penkiolika, bet vis tiek sugebėjo nutempti nuo jos tą vyrą. Tada pasirodė Nikas, ir jie paskambino policijai. Vyras buvo apkaltintas užpuolimu, bet visi šiurpo pagalvoję, kas galėjo atsitikti.

– O, Dieve mano, – sumurmėjo Olivija įsivaizdavusi, kaip viskas vyko.

Nekeista, kad Aleksas taip griežtai draudžia vienai eiti į paplūdimį. Pamatyti savo pamotę užpuoliko rankose tikrai siaubinga.

– Niekas apie tai nė neužsimena, – tęsė Harieta, – bet šis atsitikimas visada mūsų atmintyje. Aleksas, ko gero, nerimavo, kad ir jums kas panašaus nenutiktų.

Olivija sudrebėjo, nors diena buvo karšta.

– Dėkoju, kad pasakėte, Harieta. Dabar bent jau suprantu.

– O tai jau pusė laimėto mūšio, – atsakė Harieta ir užjaučiamai nusišypsojo.

Šyptelėjo ir Olivija.

– Taip.

Jai teliko svarstyti, kokia gi bus antroji mūšio pusė.

***

Likusią dienos dalį Olivija stengėsi nesipainioti Aleksui po akimis, vyras visą laiką buvo kabinete – dirbo. Olivija jautėsi baisiai nusikaltusi, kad taip smarkiai jį išgąsdino. Jei tik jis būtų papasakojęs, kas paplūdimyje atsitiko Izabelei, būtų supratusi ir pasistengusi nejaudinti.

Vargšelė Izabelė. Toks įvykis turbūt ilgam įsirėžė į atmintį.

Gaila ir Alekso. Jis pirmasis pultų gelbėti kiekvieno – ne tik žmogaus, kurį myli. Tai dar nereiškia, kad Aleksas ją myli. Ne, būti Alekso žmona nereiškia nieko daugiau, tik tai, kad jis prisireikus ją gintų. Tai kodėl jaučiasi taip keistai nusivylusi, kad tai ne kas nors rimčiau?

Atsikračiusi tokios minties ir siekdama užtikrinti taiką namie, nusprendė surengti vakarienę žvakių šviesoje. Pasitarė su Harieta ir nutarė, kad labiausiai tiktų ėrienos šoninė su keptų moliūgų salotomis, o desertui patieks naminių uogų ledų.

Likusią popietę Olivija tinginiavo prie baseino, paskui beveik iki šeštos piešė eskizus. Moteris džiaugėsi, kad Aleksas jos neieško, ir spėjo, kad jis tebedirba kabinete.

Taip ir buvo.

Kai Olivija įėjo į kabinetą, Aleksas padėjo parkerį ir atsilošė odiniame krėsle. Ji pasakė, kad Harieta ruošia ypatingą vakarienę.

– Kelintą valandą? – išsiblaškęs paklausė jis.

– Pusę aštuonių.

Aleksas dirstelėjo į laikrodį, tada vėl į ją.

– Ateisiu.

Olivija susiraukė.

– Neturėtumei tiek daug dirbti, Aleksai.

Jo veidą užtemdė pykčio šešėlis.

– Darbas turi būti atliktas.

– Harieta tau neatleis, jei per jos paruoštą vakarienę imsi ir užsnūsi.

Kurį laiką vyras žiūrėjo jai į akis, paskui pasirąžė ir paėmė rašiklį.

– Neužsnūsiu.

Olivija kiek padvejojo.

– Juk neužmirši, ar ne?

– Ateisiu, – pažadėjo Aleksas nepakeldamas akių.

Supratusi, kad kalba baigta, Olivija užlipo į miegamąjį ir pasipuošė viena savo sukurtų suknelių – kasdieniška, bet gana puošnia vakarienei. Baigdama tvarkytis makiažą išgirdo, kaip kažkas pūkštelėjo į baseiną kieme.

Priėjusi prie lango pažvelgė žemyn ir pamatė vandenį skrodžiantį Aleksą. Atrodė nuostabus, platūs, galingi įdegę pečiai tiesiog slyste slydo vandeniu – matyt, norėjo atsikratyti susikaupusios energijos.

Tai gerai, – pagalvojo ji. Labai norėjosi pastovėti ir ilgiau pažiūrėti, bet prisivertė nusileisti į virtuvę ir patikrinti, ar Harieta viską suspėjo.

Olivija valgomajame be reikalo dailino kėdžių užtiesalus, kai lygiai septintą trisdešimt į kambarį įžengė Aleksas. Jis vilkėjo rusvai žalias kareiviško stiliaus kelnes ir mėlynus marškinius, atrodė gaivus ir žvalus, daug žavesnis nei dešimtis kitų vyrų kartu sudėjus.

Alekso akys nuslydo jos balta berankove suknele, švelniai paglostė jos blauzdas ir auksinį diržą, juosiantį liekną liemenį. Vyro akys pritariamai suspindo ir Olivijos širdis stabtelėjo, paskui jo žvilgsnis užkliuvo už liepsnojančios didelės žvakidės.

– Žvakės? Juk dar nė nesutemo.

Olivija nekreipė dėmesio į neromantiškas pastabas.

– Žinau, bet juk vis tiek gražu, ar ne? – Mostelėjo į žvakes ranka. – Na, štai, sėskis. Maistas jau paruoštas, galima įsidėti nuo vežimėlio.

Vakarienei buvo paruošti karštasis ir šaltasis patiekalai.

– Ar Harieta mums nepatarnaus? – paklausė Aleksas ir priėjęs arčiau įsikibo į kėdės atlošą, kiek pastovėjęs atsisėdo.

– Ne, juodu su Martinu išvažiavo į miestą žiūrėti filmo.

Alekso lūpos šyptelėjo, jis nužvelgė stalą.

– Pagaliau mudu įtikinome Harietą, kad šita santuoka tikra.

Ji sumirksėjo.

– Tai ne Harieta sugalvojo. Aš.

Jis pažvelgė atidžiau.

– Šit kaip.

Olivija ištiesė pečius.

– Norėjau atsiprašyti, Aleksai. Už šį rytą. Nežinojau apie Izabelės užpuolimą.

Jo akys buvo dar sunkiau įskaitomos nei paprastai.

– Žiūriu, Harieta per daug plepa.

Olivija pakėlė galvą.

– Tai štai kodėl nesijaudinai, kad galėjome užmiršti batus paplūdimyje. Prisiminei, kaip Izabelė sugrįžo rankšluosčio, juk taip?

Aleksas tvirčiau suspaudė lūpas, jo pečiai įsitempė, bet jau po akimirkos vyras ištiesė ranką ir paėmė iš ledų kibirėlio vyno butelį.

– Nemėgstu taip gilintis, – abejingai pasakė, bet Olivijos taip lengvai neapkvailinsi.

Ne, jis tikrai nesigilins, – pagalvojo stebėdama, kaip Aleksas pila vyno į jos taurę, paskui prisipildo savąją.

– Stebiuosi, kad po tokių įvykių tavo tėvas nepardavė šio namo.

Aleksas kietai sukando dantis.

– Ne, juk mums čia patinka, – stačiokiškai atkirto.

Olivija linktelėjo. Nors Aleksas metų metus nesutaria su tėvu, čia, ko gero, vienintelė vieta, kur jie visi gali pasijusti tikra šeima. Kaip tik todėl šie namai tokie svarbūs Aleksui.

Ji paragavo vyno ir paklausė:

– Kodėl man nieko nepaaiškinai? Būčiau supratusi. Nebūčiau ėjusi į paplūdimį, jei būčiau žinojusi.

Aleksas įsmeigė į ją akis.

– Tu pakankamai pasitikėjai manimi, kad ištekėtumei, bet gal tau reikia išmokti pasitikėti manimi ir kitais atžvilgiais?

Olivija susiraukė. Alekso žodžiai kaip vėju nupūtė jos entuziazmą. Jai tikrai nėra lengva kuo nors pasitikėti. Net labai sunku. Olivija žinojo, kad Aleksas supranta, iš kur toks nepatiklumas, bet...

– Taip, ko gero, tai bus antrasis žingsnis, – tyliai sutiko moteris.

Kaip tik tuo metu pro žiemos sodo langą įspindusi vakaro saulė nušvietė vieną vyro veido pusę, o kitą pridengė šešėliu. Ir tada Olivija šį tą suprato. Kad ir ką Aleksas sakytų, jis kažką slepia nuo savęs šešėliuose. Visų pirma jis nepaaiškino, kodėl nepasakė žmonai apie Izabelės nelaimę. Pasitikėjimas juk turėtų būti abipusis?

Olivija žiojosi tai ištarti, bet staiga dingtelėjo kita mintis. O gal tai kažkas svarbiau nei pasitikėjimas? Gal jis tiesiog su ja nenori dalytis jausmais? Savo baimėmis.

Taip ir bus.

Kad ir kaip Olivija nenorėjo to pripažinti, toks Alekso požiūris buvo gaivus pokytis, juk visi gyvenime sutikti vyrai: patėviai, net apsimetėlis Erikas labai lengvai dalydavosi su ja savo baimėmis. Tiesą sakant, viskuo.

Savo išpažintimis varydavo Oliviją iš proto. Jei būtų galėjusi rinktis, jai labiau būtų patikę vyrai, kuriems nebūtina taip atvirai visko išsipasakoti. Pasikalbėti tinkamu laiku tinkamoje vietoje – gerai, bet jai tikrai labiau patiko stipresni, linkę patylėti žmonės.

O Aleksas buvo kaip tik toks.

Olivijos širdis smagiai suplastėjo.

– Aleksai, kaip manai, juk vakarienė nesuges, jei pavalgysime kiek vėliau?

Vyras rūsčiai pažvelgė.

– Manau, kad neturėtų. O ką?

Olivija atsistojo ir ištiesė ranką.

– Noriu su tavimi pasimylėti, Aleksai, – kimiu balsu prisipažino Olivija. – Ar tu nieko prieš?

Jis atrodė sukrėstas, bet tuojau pat atgavo pusiausvyrą.

– Būčiau paskutinis kvailys, jei prieštaraučiau. – Atsistojo, padavė žmonai ranką. – O aš tikrai nesu kvailys.

SEPTINTAS SKYRIUS

Savaitės pabaigoje juodu sugrįžo į Sidnėjų, tiesiai į ištaigingą Alekso butą Vulumulu su nuostabiu miesto, parko ir uosto vaizdu visai netoli nuo miesto centro.

Dabar, kai Aleksas kibo į darbus, Olivija turėjo į valias laisvo laiko. Ji išgrynino antrąjį vestuvių naktį vyro duotą čekį.

Džiūgaujanti Olivijos motina buvo parskraidinta į Valstijas privačiu Valenčių lėktuvu – ją pakvietė į filmo, kuriame taip troško vaidinti, atranką. Olivija meldėsi, kad motina gautų vaidmenį.

O pati nesitvėrė savame kailyje dėl eskizų, kuriuos nupiešė Valenčių viloje, ir visą savaitę tobulino juos savo Sidnėjaus moteriškų drabužių parduotuvėlėje. Padėjo lianai organizuoti madų pristatymą, kuris jau labai greitai turėjo įvykti Melburne.

Vieną vakarą susėdus vakarieniauti Aleksas pranešė:

– Penktadienį skrisime į Valstijas.

Olivijos šakutė su pasmeigtu lašišos gabalėliu sustingo pusiaukelėje.

– Jau po dviejų dienų?

Jis linktelėjo:

– Kvepalų pristatymas numatytas tik dvidešimtą dieną, bet rengėjai nori, kad atvažiuotume porą dienų anksčiau – dėl reklamos.

Olivija giliai įkvėpė ir padėjo šakutę ant lėkštės.

– Nesakei man, kad viskas bus taip greitai.

– Tu neklausei.

– Tą pačią dieną vyks mano drabužių pristatymas Melburne. Liana suplanavo jau prieš kelis mėnesius. Privalau ten būti.

Aleksas grėsmingai dėbtelėjo.

– Ne. Privalai būti su manimi per kvepalų pristatymą. Tegul drabužiais rūpinasi pati liana. Darbuotojų pakanka, kad jai padėtų.

Olivijai nepatiko, kaip lengvai Aleksas numoja ranka į jos įsipareigojimus.

– Kolekcija pavadinta mano vardu, tai mano darbų pristatymas, Aleksai. Man reikia ten būti. Lianai bus labai sunku viską suimti į vienas rankas ir vadovauti.

– Ir mums bus labai sudėtinga pradėti kvepalų pardavimą ir jam vadovauti, – nė kiek nenusileido Aleksas.

– Man reikia parduoti kiek įmanoma daugiau, – ji jau sumokėjo didumą skolų, bet keletas vis dar kabojo, Olivijai rūpėjo ir motinos reikalai, ypač jei ši negautų vaidmens filme.

– Olivija, mes sudarėme sandorį.

Aleksas teisus, bet vis tiek jo pasipūtimas peržengia ribas.

– Tai tokie žada būti visi ateinantys metai, ar ne? Privalau visko atsisakyti, kad prisiderinčiau prie tavo planų?

– Taip. Ir be jokių abejonių.

Olivija pervėrė jį deginančiu žvilgsniu.

– Aš ne kokia namų šeimininkė iš šeštojo dešimtmečio, juk pats žinai. Už namų sienų dar turiu darbą. Esu įsipareigojusi kitiems žmonėms.

– Ne, tu esi įsipareigojusi man. Juk tik dėl to tave ir vedžiau, prisimeni? – pabrėžė jis. – Jei išsižadi savo žodžio, viskas veltui.

Išgirdusi jį taip kalbant, Olivija pasijuto visiškai bevertė. Tapo preke ir daugiau nieko. Per dvi pastarąsias savaites buvo pradėjusi manyti, kad mylėdamiesi juodu bent šiek tiek suartėjo. Manė, kad svarbu, jog abu nors kiek artimiau pažino vienas kitą.

Akivaizdu, kad tai nieko nereiškė.

Jai gniaužė gerklę.

– Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti.

– Gerai.

Jo akys sakė, kad tikisi, jog viskas bus taip, kaip jis nori. Nėra jokių abejonių, kad visos iki tol jo turėtos moterys būtent taip ir padarydavo. Olivija troško, kad jos rankos nebūtų taip tvirtai supančiotos.

Kai kitą rytą Olivija nuėjo į savo parduotuvėlę ir papasakojo lianai, su kokia dilema susidūrė, bendradarbė iš pradžių labai nusiminė, bet paskui pažvelgė į situaciją filosofiškai. Sužinojusi, kad partnerė sugebės vadovauti drabužių pristatymui ir be jos, Olivija pasijuto geriau.

Neįtikėtina, bet po pietų į Olivijos kabinetą užsukusi liana pranešė, kad jiems atsakė madų renginiui numatytą salę.

– Juk nemanai... – pradėjo liana, bet tuojau nutilo.

– Ką?

Draugė tik gūžtelėjo:

– Ne, nieko.

Įtarimai suspaudė Olivijai skrandį.

– Manai, Aleksas prikišo nagus?

Liana atrodė sutrikusi:

– Buvo šovusi tokia mintis į galvą, bet Aleksas – ne toks žmogus, – partnerė puolė įtikinėti Oliviją. – Nesiimtų tokių machinacijų.

Olivija nebuvo tokia tikra, bet to pasakyti negalėjo. Nenorėjo, kad kas nors įtartų ją nevisiškai pasitikint savo vyru.

– Ne, jis tikrai neitų pro užkulisius, – pritarė lianai, bet širdį graužė neviltis.

Olivija jau buvo ištekėjusi už vyro, kuris ją apgaudinėjo, todėl patikėti, kad ir naujasis sutuoktinis ją kaip nors išduoda, buvo gerokai lengviau. Jei ne, kaip tada paaiškinti, kodėl joms atsakė patalpas? Per daug keista, kad būtų tik sutapimas.

Kol sugrįžo namo, Olivija visai susijaudino. Blogai jau tai, kad įtarinėja Aleksą machinacijomis, bet dar prasčiau, kad tokia mintis kilo ir lianai – Olivija jautėsi pažeminta ir sutrikusi.

Surado jį besiskutantį vonioje prie kriauklės, ant klubų Aleksas buvo apsivyniojęs rankšluostį. Jo nugara buvo įdegusi ir raumeninga – šaukte šaukėsi moters prisilietimo.

Staiga jai skaudžiai suspaudė širdį. O Dieve, negi čia Eriko šešėliai?

– Ketini kur nors eiti, Aleksai? – nemandagiai paklausė Olivija.

Šis, rodės, visai nenustebo, kad ji čia, turbūt girdėjo įeinant.

– Privalau dalyvauti verslo pietuose, – atsakė braukdamas skustuvu per smakrą. – Pas Tepanijakį.

Olivija prisiminė. Prieš keletą dienų Aleksas minėjo esąs pakviestas į vien tik vyrams skirtus pietus pas japonų milijardierių.

Na, ir puiku. Vadinasi, su kitomis moterimis nesusitiks. Vis tiek viena niekaip nesusiję su kitu, – pagalvojo ir užgniaužė palengvėjimo atodūsį, kad Aleksas su kita nesusitikinėja.

Olivija žengė į didžiulį marmuru dekoruotą vonios kambarį ir priėjo prie vyro.

– Ar tu juos įkalbėjai atsakyti mums salę?

Aleksas pažvelgė sutrikęs.

– Nesuprantu, apie ką kalbi.

– Salę, kurioje turėjo vykti mano drabužių pristatymas Melburne, netikėtai atsakė. Sako, kad staiga sugedo elektros laidai. Kaip patogu, – nusišaipė ji.

Jo sutrikimas išnyko, Aleksas tvirtai suspaudė lūpas su skutimosi kremo likučiais.

– O tu nusprendei, kad tai mano darbas?

– Taip.

Akimirksniu įsivyravo mirtina tyla. Kažkas sunkaus blykstelėjo jo akyse, paskui žvilgsnis nuskaidrėjo, ir Aleksas staigiai nusisuko nuo žmonos – akivaizdžiai ją ignoravo.

Negalvodama Olivija ištiesė ranką norėdama jį sustabdyti, bet ranka slystelėjo drėgna oda ir visai netyčia nuplėšė rankšluostį.

Laikas sustojo.

Olivijai atrodė, kad ji net aiktelėjo kaip sulėtintame filme.

Jos akys nuslydo žemyn. Aleksas buvo visiškai susijaudinęs. Moterį užliejo karštis, ji lėtai pakėlė akis ir pažvelgė jam į veidą.

Vyro akyse spindėjo pažįstama ugnelė.

– Paliesk mane, – sudžeržgė jis.

Olivija nesiryžo, nepajėgė pajudėti.

– Paliesk mane, – pakartojo Aleksas.

Įsakmus tonas sužadino ir Olivija apsilaižė išdžiūvusias lūpas, matė, kaip įsitempia į ją žiūrėdamas Aleksas. Staiga ji panoro sužinoti, kiek dar sugebėtų jį sugundyti. Beveik apimta transo ištiesė ranką... ir lėtai... gardžiuodamasi... apsivijo jį delnu ir tvirtai suspaudė. Toks glotnus, toks kietas, toks neįtikėtinai vyriškas. Moteris nemažai padarytų, kad pakankintų tokį vyrą kaip šitas.

Olivijos pirštai kaip tik taip ir sujudo.

Staiga Aleksas prispaudė jos ranką delnu, Olivija nustebo, ką jis ketina...

– Tu pasitiki mano kūnu, Olivija, – suniurzgė jis. – Kodėl vis dar negali pasitikėti manimi?

Žodžiai nuskambėjo kaip pliaukštelėjimas per skruostą. Olivija sunkiai nurijo kartėlį bandydama susirinkti pabirusias mintis.

Atitraukė nuo jo ranką.

– Aš...

– Pagalvok apie tai, – ramiai pasakė Aleksas ir nusisukęs į kriauklę skutosi toliau, net nepasivargino prisidengti ant grindų nukritusiu rankšluosčiu.

Kuo ilgiau Olivija stovėjo, tuo grėsmingesni jausmai siautėjo širdyje. Apsisuko išeiti – reikėjo kurį laiką pabūti vienai.

– Olivija.

Ji sustojo, bet neatsigręžė.

– Mes tai užbaigsime vėliau šią naktį.

Moteris nieko neatsakė, jos širdis vos neiššoko pro gerklę.

Ką iš tikrųjų jis nori užbaigti? Jų pokalbį? O gal santuoką?

***

Olivija virtuvėje taisėsi puodelį kavos, kai išgirdo trinktelint buto duris. Krūtinę spaudė vis stiprėjantis skausmas. Aleksas išėjo neatsisveikinęs.

Na, ir gerai, ji nemanys, kaip šitas vyras ją užvaldė. Geriau pavakarieniaus, sutvarkys keletą dokumentų, o tada eis į lovą – kaip ir kiekvieną naktį.

Didžiulė lova be Alekso atrodė visiškai tuščia. Olivija blaškėsi ir vartėsi kankinama scenos vonioje prisiminimų, širdis daužėsi pagalvojus, kaip begėdiškai jis buvo susijaudinęs dėl jos.

Širdis ir vėl apsunko prisiminus, kaip staiga vyras nusigręžė. Įsiutusi Olivija pašoko iš lovos ir nuskubėjo į atsarginį miegamąjį, bet ir ten blaškėsi negalėdama užmigti. Matyt, galų gale moteris užsnūdo ir prabudo tik įsižiebus lempai prie lovos.

Ji sudejavo ir užsitraukė ant galvos antklodę.

– Išjunk šviesą, Aleksai.

Tas nieko neatsakė.

Staiga antklodė nuskrido į šalį ir Olivija pakliuvo tiesiai Aleksui į glėbį. Ji plačiai atsimerkė.

– Aleksai!

Ant tvirto vyro skruostikaulio mušė pulsas.

– Esi mano žmona. Turi miegoti su manimi.

Olivijos kūnu nubėgo virpulys, bet moteris užrietė smakrą.

– Esu tik laikina tavo žmona, Aleksai.

– Tada miegosi su manimi laikinai. – Jis nužingsniavo į jųdviejų miegamąjį, paguldė Oliviją ant lovos ir stovėdamas šalia žiūrėjo į ją. – Dabar pasakyk, negi iš tikrųjų manai, kad aš atsakiau salę?

Aleksas žiūrėjo tiesiai jai į akis ir Olivijos širdį suspaudė nuojauta. Jo pozicija buvo grynai vyriška, Aleksas bandė apsimesti, kad jam visai nesvarbu, ar žmona juo pasitiki. Olivija staiga aiškiai suvokė, kad iš tiesų jam ne tas pats.

Ir ji pati suprato, kad jis niekuo dėtas, kad drabužių pristatymo salę atsakė ne jis. Olivija tiesiog leido mintis užvaldyti baimei ir savo senai patirčiai.

– Ne, Aleksai, – šnabždėjo moteris, – tikrai netikiu, kad tu tai padarei.

Jo veidas nušvito nuo palengvėjimo, tačiau pečiai vis dar buvo įsitempę.

Atrodė, kad nuoskaudos kiek atlėgo, Aleksas užgesino šviesą ir Olivija išgirdo jį velkantis drabužius. Paskui sujudėjo lova – Aleksas atsigulė ir priglaudė ją prie krūtinės.

– Tai kur ten mes... – pradėjo žemu balsu.

***

Kitą dieną privačiu Valenčių lėktuvu juodu išskrido į Valstijas. Iki išskrendant į los Andželą Aleksas labai sunkiai dirbo – reikėjo sutvarkyti šūsnis dokumentų. Galų gale galėjo atsisėsti, atsipalaiduoti ir pasimėgauti atokvėpiu. Ir nuostabia moterimi, sėdinčia priešais jį lėktuvo salone.

Nors ši ir varė iš proto.

Štai praėjusį vakarą buvo taip įsiutęs, kad vos pajėgė valgyti vakarienę. Kaip, po velnių, jai šovė į galvą, kad jis kaip nors susijęs su madų renginio patalpų atšaukimu? Niekada nieko panašaus nepadarytų.

Na, gerai, jis tikrai atkakliai reikalavo, kad Olivija šiandien drauge skristų į Valstijas, bet viską darė atvirai ir tiesiai. Niekada nesigriebia apgavysčių, ypač kai kalbama apie šeimą.

O dabar Olivija yra jo šeima.

Artimiausia šeima.

Jo.

Žiūrint į žmoną giliai viduje kažkas sukirbėjo. Atrodė, taip velniškai teisinga, kad ji šalia. Pirmą kartą Aleksas suprato, kad pasibaigus metams gali ir nepanorėti jos paleisti.

O jei taip atsitiktų, ar labai sunku būtų įkalbėti ją pasilikti? Tarkime, pratęsti santuoką dar keleriems metams? Galbūt tada galėtų įvykdyti antrąją tėvo ultimatumo sąlygą.

Tikrai beprotiška, bet pagalvojus apie galimybę tapti tėvu gerklėje įstrigo keistas gumulas. Dėl to Aleksas niekada anksčiau nesuko sau galvos, bet kai šalia jo – Olivija, vaikelio gimimas nebeatrodė toks bereikšmis.

Pasiekus Ramiojo vandenyno vidurį Aleksas paklausė:

– Ką manai apie galimybę susilaukti mano vaiko?

Ji staigiai pakėlė galvą nuo skaitomos knygos.

– K-ką?

Jei klausimas nebūtų toks rimtas, Aleksas būtų pasijuokęs iš tokios žmonos reakcijos.

– Norėčiau pradėti vaiką ir norėčiau jį turėti su tavimi, Olivija. Turi priežasčių nesutikti?

Moteris tebespoksojo išsižiojusi iš nuostabos. Burna prasivėrė ir vėl užsičiaupė, Olivija sunkiai nurijo.

– Daugybę, – iškrenkštė.

Aleksas suraukė antakius.

– Manau, būtume puikūs tėvai.

Olivija giliai įkvėpė.

– Nė neabejoju dėl to, Aleksai, bėda ne tai.

– Tai kas tada negerai?

Olivijos veidas apsiniaukė, ji padėjo knygą ant kavos stalelio tarp jųdviejų.

– Anksčiau neužsiminei apie kūdikį.

Alekso skrandį užveržė šaltas mazgas.

– Žinau, bet pagalvojau...

– Nereikia, – krūptelėjo Olivija. – O kodėl klausi dabar? Toks pasiūlymas kaip perkūnas iš giedro dangaus.

Po velnių. Staiga Aleksas pajuto nenorįs, kad Olivija suprastų apie augančius jo jausmus. Visai nereikia. Turi priversti ją patikėti, kad siūlo pradėti kūdikį tik dėl tėvo.

– Olivija, aš ne viską papasakojau apie savo tėvo ultimatumą. Jis reikalavo daugiau, ne tik pamatyti mane vedusį. – Aleksas kiek patylėjo. – Per dvylika mėnesių mano žmona turi pastoti, pradėti įpėdinį, kitaip man vis dar tebegrės prarasti palikimą.

Olivijos veide neliko nė lašelio kraujo.

– Dieve mano.

Pamačius tokią reakciją Aleksą apėmė bloga nuojauta, bet nežinojo kodėl.

Olivija giliai atsiduso.

– Kodėl manęs iš karto neperspėjai?

– Nes mūsų... yra... – jis aiškiai ištarė: – Mūsų santuoka tik laikina. Tuo metu man neatrodė verta apie tai užsiminti.

Olivija susiraukė.

– Nesuprantu, Aleksai. Kas pasikeitė?

Lėktuvas ėmė šokinėti – jie pakliuvo į turbulenciją. Aleksas apsidžiaugė, kad tai kiek atitraukė dėmesį.

– Nusprendžiau, kad noriu likti santuokoje su tavimi dar keletą metų, o jei tuo laiku mudu pradėsime vaiką, tuo geriau.

Olivija šiurkščiai įkvėpė.

– Ne, – pašiurpusi nuo siaubo sumurmėjo ji.

Aleksą užvaldė prieštaringi jausmai. Jis suprato užklupęs Oliviją netikėtai, bet negi taip jau baisu, kad nori turėti kūdikį su savo žmona?

– Pamaniau, jei abu panašiai jaučiamės... – pradėjo jis, – galėtume...

– Taip nesąžininga, Aleksai, – pertraukė Olivija.

– Bet...

– Ne. Atleisk. – Moters akys ryžtingai sužibo. – Niekuo negaliu padėti.

Jo širdyje blykstelėjo pyktis: Olivija nė neapsvarstė jo prašymo.

– Negali ar nenori?

Olivijai nespėjus atsakyti lėktuvą sukrėtė dar smarkiau ir jos akyse Aleksas išvydo baimės atšvaitus. Jis ir pats nesijautė ramus.

Ši akimirka pasirodė gerokai svarbesnė nei tolima jų ateitis.

– Pasitikrink, ar gerai prisisegusi, – perspėjo Aleksas ir ištiesęs ranką paėmė šalia raudonai mirksintį telefoną.

– Ir tu, – sušnabždėjo Olivija.

Iš akių buvo matyti, kad ji jaudinasi dėl Alekso ne mažiau nei dėl savęs. Aleksas suprato, kad žmona dėl jo bijo. Tik nežinojo, ar labai.

Nors moteris labai baiminosi dėl turbulencijos, džiaugėsi, kad jų pokalbis nutrūko. Lėktuvo kratymas ir baimė dėl gyvybės puikiai derėjo su sąmyšiu jos širdyje. Kaip galėjo Aleksas įsukti ją į tokią mirties kilpą? Ir kodėl užsinorėjo, kad Olivija pagimdytų jo vaiką?

Vaiką, kurio ji niekada neturės.

Gerasis Dieve, tai ir buvo viena priežasčių, dėl kurių Olivija pirmiausia sutiko laikinai ištekėti. Tikėjosi, kad niekados neteks jaudintis dėl Alekso kūdikio ir kad jis niekada nesužinos, kokia ji netobula.

Suspaudė širdį prisiminus vaikelį, kurį prarado per negimdinį nėštumą. Kartu moteris prarado ir visus kitus kūdikius, kurių būtų galėjusi susilaukti. Ak, kaip trokšta galimybės turėti vaikelį.

Alekso kūdikį.

Kaip apie tai jam papasakoti? Olivija privalo tai padaryti. Ir papasakos, kai tik sugrįš į saugią žemę, kai liks vieni viešbučio apartamentuose ir turės pakankamai laiko rimtai pasikalbėti.

Nusileidus – lėktuvo turbulencija pagaliau baigėsi – juos nustebino kvietimas papusryčiauti. Kvietė vienas įtakingiausių Kalifornijos žmonių, todėl atsisakyti buvo neįmanoma, nors dėl pasikeitusios laiko juostos organizmas buvo kiek sutrikęs. Juodu paskubomis persirengė viešbutyje ir išrūko į rūmus Bel Ere.

Į viešbučio kambarį sugrįžo tik ankstyvą pavakarę. Olivija norėjo kuo greičiau pasakyti tai, ką privalėjo, bet nusprendė, kad nieko neatsitiks, jei truputį palauks. Abiem reikėjo nusiprausti, užkąsti ir bent kiek nusiraminti, tik tada ji galės pritrenkti vyrą šitokia naujiena.

Nusiraminti.

Taip, kurgi ne.

Tai beveik neįmanoma, – nusprendė Olivija eidama paskambinti motinai, o Aleksas tuo tarpu nusiprausė ir persirengė.

Felicija nesitvėrė džiaugsmu, nes gavo vaidmenį televizijos seriale, todėl nė nepastebėjo, kad jos duktė labai sunerimusi. Motina dabar kamavosi nežinodama, ką nuspręsti: priimti siūlomą vaidmenį ar palaukti, kol paaiškės, ar gavo vaidmenį filme. Ji paprašė, kad Olivija praneštų Aleksui, kad ji negalės atvažiuoti į kvepalų pristatymą Niujorke, kaip planavo.

– Aš ir nežinojau, kad ji ketino atvažiuoti, – per vakarienę pasakė Aleksui Olivija, papasakojusi visas iš motinos išgirstas naujienas.

Olivija manė, kad atstovauti Keningtonų pavardei užteks ir jos – žymios drabužių kūrėjos. Žinoma, ji neprieštaravo, kad motina dalyvautų, nusiminė tik dėl to, kad Aleksas nepasakė jai pakvietęs Feliciją.

Tas tik gūžtelėjo pečiais:

– Užsiminė per vestuves, bet daugiau apie tai nebegalvojau. – Olivija susiraukė supratusi, kad jis sako tiesą, bet šiuo metu buvo svarbesnis paties Alekso elgesys su ja. Visą popietę, kai leido laiką su kitais žmonėmis, jis vaidino tobulą sutuoktinį, bet dabar, toli nuo aplinkinių, Aleksas vėl tapo užsisklendęs ir šaltakraujis.

– O kodėl? – tyčia ginčijosi Olivija. – Mano motina būtų labai naudinga, jei dalyvautų pristatyme kartu su mumis.

– Kalbant nuoširdžiai, Felicija man patinka, bet ji ne toks žmogus, į kurio pažadus žiūrėčiau rimtai, – jis nutilo. – Tu visai kitokia.

Olivija turėjo įsižeisti dėl Alekso žodžių apie jos motiną, bet jai daug reikšmingiau buvo tai, ką jis pasakė apie ją.

Olivija užrietė nosį.

– Nežadėjau, kad turėsime kūdikį, Aleksai.

Ant jo skruostikaulių įsitempė raumenys.

– Žinau.

– Todėl nekaltink manęs tuo, ko nepadariau.

Akimirką atrodė, kad vyras ketina ginčytis, bet paskui Olivija įžvelgė jo veide sąžinės graužatį. Aleksas sunkiai atsiduso.

– Taip. Tu visiškai teisi. Kūdikio nepažadėjai, – jis pastūmė savo kėdę ir atsistojo.

Olivija uždėjo delną jam ant rankos.

– Aleksai, prašau tavęs, neišeik. Mums iš tikrųjų reikia pasikalbėti apie... – ji truputį sutriko, – apie tai, ką paminėjai lėktuve.

Vyras sustingo, paskui staigiai linktelėjo galva ir vėl atsisėdo.

– Tęsk.

Olivijos skrandis maišėsi, bet ji turėjo kalbėti toliau.

– Aleksai, privalau tau pasakyti vieną dalyką. Noriu, kad aiškiai žinotumei... – ji nurijo baimę. – kodėl negaliu padovanoti tau kūdikio.

– Turbūt nemėgsti vaikų? Ar čia bėda?

– Aš myliu vaikus, – kimiai sukuždėjo Olivija skausmo ir nevilties suspausta širdimi. – Aleksai, noriu vaiko labiau nei ko nors kito, ir jei tik galėčiau, tikrai norėčiau turėti tavo kūdikį. – Jos gerklėje įstrigo tumulas. Turi pasakyti viską, sudaužyti visas jo viltis. – Bet aš... negaliu. Aš nevaisinga. Man sakė, kad niekada neturėsiu vaikų.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Aleksui žemė išslydo iš po kojų. Iki pat šios akimirkos tikėjosi, kad gerai apsvarsčiusi Olivija sutiks pagimdyti jo kūdikį.

Moteris žiūrėjo kančios pilnomis akimis. Tas žvilgsnis, pasakyti žodžiai vėrė Aleksą iki pat širdies gelmių.

– Papasakok.

Olivija sunkiai atsiduso.

– Kai buvau ištekėjusi už Eriko, pastojau. Nėštumas buvo ne gimdoje, – pradėjo.

Pagalvojus, kad Olivija laukėsi nuo kito vyro, Alekso viduje kažkas apsivertė. Kažkokia nuožmi, pirmapradė jėga kilo gerkle. Kad ir kas tai būtų, Aleksas nustūmė tuos pojūčius šalin.

– Mano kiaušintakiai buvo pažeisti... tai nepagydoma. – Ji giliai įkvėpė. – Neturėsiu tavo kūdikio ne dėl to, kad nenoriu. Aleksai, negaliu jo pagimdyti.

Jis girdėjo kiekvieną ištartą žodį, bet vis tiek pasitikslino:

– Ar tikrai nieko negalima padaryti?

Olivija suraukė antakius.

– Gydytojas nesakė niekada, tik kad nėštumas sunkiai tikėtinas. – Olivija papurtė galvą – jau buvo susitaikiusi su nelaime. – Taip jis kalbėjo tik dėl to, kad elgėsi maloniai. Tai reiškia niekada. Žinau, kad jis tai norėjo pasakyti.

Alekso širdis pasileido šuoliais.

– Ar jis buvo šios srities specialistas?

– Ne.

– Tai yra bent menkiausia viltis?

Olivija atsiduso.

– Kažin. Ligoninėje man sakė, kad pažeidimai pernelyg dideli. Nebuvo reikalo klausinėti.

Aleksas nebuvo toks tikras. Daktarai irgi klysta. Ligoninėse pasitaiko apsirikimų. Bet kol kas šitą klausimą paliks ramybėje.

– Ar tavo motina tai žino?

Olivijos žvilgsnis tapo švelnesnis.

– Taip, ji man labai padėjo, kai buvo sunkiausia. Net nustebau.

– Džiaugiuosi.

Felicija ūgtelėjo Alekso akyse.

Ačiū Dievui, nors vienas žmogus padėjo jai viską iškęsti.

Olivija nusišaipė:

– Nelaimei, mama tikisi, kad viskas bus kaip kokiame filme – problema magiškai išsispręs pati.

Alekso kakta susiraukšlėjo.

– Ar ji tave dėl to kamuoja?

– Tikrai ne. Mudvi apie tai nė neužsimename. Bet aš žinau – ji vis dar tikisi vieną dieną tapti močiute. – Olivijos akys sudrėko ir ji tankiai sumirksėjo. – labai norėčiau nudžiuginti ją vaikaičiu, bet negaliu.

Apimtas įsišėlusių jausmų Aleksas troško griebti Oliviją į glėbį ir paguosti, bet visai netikėtai pajuto, kad turi kuo greičiau sprukti, arba paguodos prisireiks jam pačiam, jo krūtinę suspaudė keistas sielvartas.

Jis paskubomis pakilo nuo stalo.

– Dėkoju, kad paaiškinai, Olivija. Dabar turiu eiti.

Jam reikia laiko pagalvoti.

Vienam.

– Taip, – pasakė Olivija, tarsi jį supratusi.

Aleksas nužingsniavo prie durų ir tyliai pasišalino iš apartamentų. Pats nežinojo, kur einąs, bet užsuko į barą apačioje. Norėjo nusigerti iki sąmonės netekimo ir užmiršti širdį draskančią kančią.

Po velnių, jis nepratęs tiek daug jausti. Ir taip giliai.

Jausmus dažniausiai pavykdavo suvaldyti, bet šį kartą – susidūrus akis į akį su šitokiomis naujienomis – buvo labai sunku.

Nepatiko, kad jaučiasi toks nesaugus, silpnas ir beviltiškai bejėgis, kai reikalai pasisuka apie Oliviją.

Vis dėlto dabar Aleksas galvojo ne tik apie save. Jaudinosi dėl Olivijos. Ir, po velnių, dar nė nepradėjo svarstyti, kaip išspręsti įpėdinio klausimą ir su tuo susijusius paveldėjimo rūpesčius.

Gerai, juk iš pat pradžių buvo nusprendęs neleisti tėvui vadovauti, kada jam pradėti vaiką. Vis dėlto jautėsi kaltas prieš brolius. Tai jau tikra beprotybė. Kodėl nusiminė, jei vis tiek nė neketino vykdyti antrojo tėvo reikalavimo? Jo broliai nieko nežino apie sandorį su tėvu, bet tikrai nesitikėtų, kad Aleksas dėl jų aukosis, pasiryš žengti prie altoriaus, o ką jau kalbėti apie kūdikį.

Visiška velniava. Pasiutusiai blogai.

Po poros valandų Aleksas sugrįžo į viešbučio kambarius – nors ir norėjo, prisigerti nepavyko. Būtų visų geriausia užsipilti akis.

Kambariuose buvo tylu, jis įsmuko į tamsų miegamąjį ir ėmė rengtis. Matė Olivijos siluetą lovoje po antklode ir nenorėjo jos pažadinti. Ko gero, dėl pasikeitusių laiko juostų bus išvargusi. Aleksas norėjo, kad žmona kuo geriau išsimiegotų.

– Neprivalai su manimi miegoti, Aleksai, – tyliai ir ramiai ištarė Olivija. – Suprasiu, jei norėsi eiti į kitą kambarį.

Jis nusikeikė ir nuogas palindo po antklode.

– Aš tavo vyras. Miegoti ketinu šalia savo žmonos.

– Laikinos žmonos, – priminė Olivija, bet Aleksas pajuto, kad ji nudžiugo.

Jis vėl priglaudė Oliviją arčiau, lūpomis perbraukė per jos smilkinį.

– Užregistruosiu tave pas specialistą. Mums būtina išgirsti antrą nuomonę.

– Kokia prasmė, Aleksai?

Tas tvirčiau ją suspaudė.

– Privalome tai padaryti. Tik kad įsitikintume. Gerai?

– Turbūt.

– O dabar ša, – sumurmėjo, pabučiavo Olivijos skruostą ir pasislinko arčiau lūpų.

Norėjo palengvinti žmonos skausmą, o vienintelis jam žinomas būdas – rasti paguodą vienas kitame. Aleksas ėmė lėtai ją glamonėti. Moters kūnas buvo šiltas ir švelnus, o pajutęs, kaip jį noriai priima, vyras užmiršo viską pasaulyje, liko tik ši akimirka. Kai Aleksas siekė prezervatyvo, Olivija sulaikė jo ranką.

– Nereikia, Aleksai, – sukuždėjo. – Jau nebereikia.

Jis sunkiai nurijo seiles.

– Tikrai?

Olivija papurtė galvą ir Aleksui užgniaužė gerklę. Ji norėjo pasakyti, kad nors juodu ir eis konsultuotis pas kitą gydytoją, ji tikrai norėtų turėti jo vaiką, jei tik tai iš viso įmanoma.

Aleksas sukėlė jai orgazmą ir pats prisijungė prie jos malonumo viršūnėje. Tokių neįtikėtinų pojūčių dar neteko patirti. Ir tokių jaudinančių.

***

Olivija apsidžiaugė, kad kitą dieną privačiu lėktuvu į Niujorką kartu su jais skrido pora viešųjų ryšių darbuotojų. Taip jai pavyko išvengti intymių pokalbių su Aleksu.

Dievas liudininkas – praėjusią naktį juodu ir taip bendravo itin intymiai. Buvo nuostabu jausti Aleksą savyje be prezervatyvo. Iki šiol Olivija nedrįso pasiūlyti nesinaudoti apsauga, kad Aleksas nepaklaustų kodėl.

O dabar jis žino.

Šiandien jo akys keistai spindėjo – tai kėlė Olivijai nerimą. Nenorėtų, kad Aleksas puoselėtų viltis dėl kūdikio. Jai pačiai prireikė nemažai laiko susitaikyti su nevaisingumu. Mažiausiai troško pamatyti, kaip tą patį iškenčia artimas žmogus.

Ko gero, jis nori įsitikinti tik dėl tėvo keliamų reikalavimų. Ak, ji žino, kad Aleksas jai pasižadėjo ir tvirtai laikysis įsipareigojimo. Jis neatsiims savo žodžio, bent kol nesibaigs metai. Bet kai Olivijos laikas baigsis, turės jos atsikratyti ir susirasti kitą žmoną. Taip jau turi būti, – pasakė sau Olivija, širdį suspaudė įsivaizdavus jį su kita moterimi. Pagalvojo, kad ta kita pagimdys jam kūdikį.

O Dieve. Turi išmokti dėl to nesikankinti. Tai tik verslo sandoris, juk iš tiesų šiam vyrui nieko nejaučia, nors juodu ir praleido kartu keletą savaičių. Viskas klostosi taip, kaip turėjo. Žinoma, tai asmeniška, bet visai kitaip būtų, jei jie mylėtų vienas kitą ir trokštų kūdikio kaip savo meilės patvirtinimo.

Ne, juodu tik meilužiai.

Kartais dar draugai. Ir viskas.

Lėktuvas nusileido, ir kita savaitė pralėkė palaimingai greitai: oficialių priėmimų ir pasirodymų sūkuryje. Nė vienas iš jų neturėjo laiko nė pagalvoti.

Valenčių kvepalų Moteris pristatymas sulaukė didžiulio pasisekimo. Kai kuriose parduotuvėse pirkėjų, trokštančių įsigyti buteliuką prabangiųjų kvepalų, eilės nusidriekė net iki durų. Labai padėjo ir Olivijos motina – Dieve, palaimink ją, – savo įžymių draugų paprašiusi užsukti į keletą parduotuvių, tai sukėlė didžiulį šurmulį, pirkėjai ėmė reikalauti dar daugiau.

Visi buvo patenkinti.

Aleksas nebeužsiminė apie susitikimą su gydytoju. Paskutinę dieną Niujorke per kokteilių vakarėlį staiga išdygo vienas jos buvusių patėvių.

– Brangioji Olivija, – šūktelėjo Rendalas Marhamas ir priėjo pabučiuoti jos į skruostą.

Sustingusi iš nuostabos Olivija žiūrėjo į vyriškį.

Rendalas buvo šaunesnis už kitą jos patėvį. Jis vienintelis išliko tikras jos mamos draugas.

– Rendalai! Ką čia veiki? – paklausė Olivija apkabinusi patėvį.

– Žinoma, šnipinėju tave, mieloji, – pajuokavo kaip senais laikais Rendalas.

Pirmą kartą per daugelį dienų Olivija nuoširdžiai nusišypsojo.

– Niekada nepatikėsiu, kad mano motina nesumokėjo tau, kad ateitumei į pirmą mano drabužių pristatymą. – Olivija taip jaudinosi, kad uždraudė Felicijai pasirodyti renginyje. Bet Rendalas atėjo. Niekas jo neatkalbėjo.

– Tikrai nemokėjo, prisiekiu, – erzino ją Rendalas, supratingas jo žvilgsnis nukrypo į Aleksą, stovintį šalia Olivijos. – O čia, kaip spėju, tavo kitas vyras?

Olivija pastebėjo, kaip tvirtai Aleksas suspaudė lūpas. Jam aiškiai nepatiko būti pavadintam kitu vyru.

Bet ji linktelėjo ir užsitempė ant veido laimingai ištekėjusios moters šypseną.

– Taip, čia Aleksas. – Ji supažindino abu vyrus: – Aleksai, čia Rendalas. Vienas iš mano patėvių.

– Buvusių patėvių, – pataisė Rendalas kratydamas Alekso ranką. – Aš buvau tas, kuris turtingas ir gražus.

Aleksas lyg ir nusiramino.

– Aišku.

Rendalas pasisuko į Oliviją.

– Deja, dabar jau nebesu turtingas. – Atsiduso. – Ir vis dar tebemyliu tavo motiną, – perdėtai jausmingai pareiškė. – Ji mane visiškai apiplėšė.

Olivija staiga pasijuto nesmagiai. Nenorėjo, kad girdint Aleksui jis tiek daug kalbėtų apie mamą.

– Ačiū Dievui, mano pažiūrų ji nesužlugdė, – nuskambėjo beveik absurdiškai, nes jis, rodės, nejuokavo. – Ir ačiū Dievui, kad sąskaitoms apmokėti dabar ji turi tave, – pareiškė patėvis, Olivija visai sunerimo. – Sakiau jai, kad susirastų kitą vyrą, bet neklauso.

Olivija pajuto, kaip įsitempė šalia stovintis Aleksas.

– Rendalai, kaip laikosi Sibilė? – paklausė norėdama pakeisti pokalbio temą.

– Puikiai, mieloji. Ji vaidina Brodvėjuje. Kaip tik todėl mes ir esame čia, Niujorke. Ir dar norime pamatyti savo pirmąją vaikaitę.

Olivija žinojo: Rendalas nė nenumano, kiek skausmo sukėlė jo žodžiai. Ji prarado kūdikį, kai jis išsiskyrė su motina, ir Felicija jam nieko nepapasakojo. Jos motina netikėjo, kad Olivija niekada nebeturės vaikų, todėl apie tą netektį nė negalvodavo.

Olivija prisivertė nusišypsoti.

– Ar Šerė turi vaikelį? Kiek jai metų? – vos nemirė užduodama tokį klausimą.

– Dar tik poros mėnesių, tikrai miela mažylė, – plepėjo Rendalas ir ėmė giedoti ditirambus savo pirmajai vaikaitei.

Olivija matė, kaip sužibo pykčiu Alekso akys. Ak, ir kodėl Rendalas užsiminė apie jos motinos sąskaitas? Dabar to tikrai nereikėjo. Juodu dar šnektelėjo apie nereikšmingus dalykus, pasibučiavo atsisveikindami ir pasižadėjo susitikti kitą kartą. Nors Aleksas atrodė visiškai ramus, Olivija jautė, kaip auga jo pyktis. Vyras nepratarė nė žodžio, kol nepasibaigė priėmimas, bet jiems sugrįžus į viešbučio kambarį paklausė:

– Ar yra dar kas nors, ko nepasivarginai man papasakoti? – paklausė vos tvardydamasis.

Norėdama laimėti laiko Olivija pirmiausia pasidėjo rankinę.

– Apie ką tu?

Pyktis žybtelėjo jo akyse.

– Pinigus, kuriuos daviau, kad už manęs tekėtumei, išleidai motinos sąskaitoms apmokėti, ar ne?

Ji linktelėjo galva.

– Dalį pinigų tikrai tam išleidau. Kiti ištirpo, kai apmokėjau savo verslo skolas. – Olivija susiraukė apsimesdama neišmanėle. – Negi prieštarauji?

Alekso akys nuslydo ja.

– Prieštarauju, kad viską slepi nuo manęs.

Olivijos širdis susopo, bet ji pakėlė galvą.

– Turi omenyje mano nevaisingumą, tiesa?

Akimirksniu jo veidas tapo neįskaitomas.

– Taip, – burbtelėjo jis ir suspaudė lūpas. – O dabar dar viena naujiena. Man atrodo, kad visiškai tavęs nepažįstu.

– Tikrai manęs nepažįsti, Aleksai. Jei pažinotumei, suprastumei, kad yra dalykų, apie kuriuos nenoriu kalbėti, kaip ir tu turi paslapčių, kurių niekam nepasakoji. – Olivija reikšmingai patylėjo. – Pavyzdžiui, neužsiminei, kad tėvas tikisi, jog pradėsi kūdikį.

Aleksas pasijuto nepatogiai ir staiga linktelėjo galva.

– Užuominą supratau.

– Gerai.

– Tik pasakyk man vieną dalyką, – greitai atsikirto jis. – Ar yra dar kokių nors paslapčių, kurias turėčiau žinoti?

– Ne. – Ji pasisuko eiti.

Olivijai jau užteks. Abu pavargę, nervai įtempti – tikrai ne pats geriausias laikas ką nors toliau aptarinėti.

Aleksas sunkiai atsiduso.

– Juk viskas dėl tavo nepatiklumo, ar ne? – Jo žodžiai sulaikė Oliviją pusiaukelėje. – Už manęs ištekėjai, bet savo motinos finansinių sunkumų man nepatikėjai. Manei, kad galiu nutekinti informaciją žiniasklaidai, bijojai, kad viskas neiškiltų į viešumą.

Gryniausia tiesa.

Kiekvienas žodelytis.

Olivija atsiduso.

– Svarbiausia, kad ištekėjau už tavęs, Aleksai. Tu tikrai turi keletą savybių, atperkančių tavo elgesį, bet šią akimirką, nors užmušk, jų nematau. Aš turiu teisę į privatumą.

Jis užsimerkė, nusisuko ir įsipylė sau išgerti.

– Eik į lovą, Olivija, aš ateisiu vėliau.

***

Nakties tamsoje Olivija pajuto, kad Aleksas atsigulė į lovą. Buvo prisnūdusi, bet sulaikė kvapą ir laukė, kol jis priglaus. Nepriglaudė.

– Atleisk, – jis ištarė žemu, šiurkščiu balsu.

Tamsiame kambaryje suspengė tyla. Šito išgirsti Olivija tikrai nesitikėjo.

– Dėkoju.

O tada Aleksas pasivertė ant šono, atsuko jai nugarą ir tuojau pat užmigo.

Olivija gulėjo, rodės, visą amžinybę, klausėsi jo kvėpavimo, pamažu ją apėmė neviltis. Jiems likimas lėmė gyventi be vaikų, o tai reiškia, kad turės išsiskirti. Tai tik laiko klausimas.

Kai Olivija atsibudo, Alekso jau nebuvo, tik sujauktos paklodės jo lovos pusėje išdavė, kad jis čia miegojo. Sunkia širdimi apsivilko šilkinį chalatą ir nuėjo į svetainę, visiškai įsitikinusi, kad ją ras tuščią.

Tačiau Aleksas kaip tik padėjo telefono ragelį. Išgirdęs ją ateinant pakėlė akis.

– Kalbėjausi su gydytoju. Pažadėjo šį rytą kiek vėliau tave apžiūrėti.

Olivijai susipynė kojos.

– K-ką? Taip greitai?

Vyras sukando dantis.

– Turime kartą visiems laikams įsitikinti.

Olivija paskubomis rankiojo pabirusias mintis.

– Tau to reikia, Aleksai. Aš visai nenoriu nieko žinoti.

Jis švelniai pažvelgė ir priėjo arčiau.

– Olivija, negi tau tikrai neįdomu? Iš tiesų?

Baimė suspaudė jos krūtinę.

– Ne.

Jis sustojo priešais žmoną ir uždėjo rankas jai ant pečių.

– Tu bijai. Suprantu, bet argi ne geriau bus sužinojus?

Lengva tau kalbėti, – ironiškai pagalvojo Olivija. Tvirtai įsitikinęs, kad ji nevaisinga, Aleksas ją paliks ir susikurs naują gyvenimą. O štai ji...

Olivija gūžtelėjo pečiais.

– O gal man geriau tiesiog palaukti keletą metų ir pažiūrėti, kas iš to išeis. Kas gali žinoti? Galbūt vėl ištekėsiu ir pasijusiu nėščia – būtų tarsi premija, – pasakė ji. Tegul žino, kad ne jis vienintelis gali susitvarkyti gyvenimą.

Aleksas suspaudė lūpas ir lengvai ją supurtė.

– Vienintelis žmogus, nuo kurio kada nors pastosi, būsiu aš, Olivija.

Jo žodžiai sušildė, bet moteris žinojo, kad nesąžininga būtų leisti jam tuščiai tikėtis.

– Aleksai, klausyk...

Jis atsiduso ir rankos nusviro.

– Olivija, nenoriu tavęs versti. Spręsk pati.

Ji žiūrėjo įsmeigusi į Aleksą akis ir pamažu suvokė, kad jam tikrai būtina sužinoti. Olivija labai norėjo patikėti, kad vyras rūpinasi dėl jųdviejų – dėl sutuoktinių poros, bet puikiai žinojo, kad jam rūpi tik kūdikis.

Gerai, padarys tai dėl jo. Kitaip jis nepaliaus tikėjęsis. O sužinojęs gal pajėgs žengti toliau.

Nuo jos.

– Gerai, Aleksai, – tyliai sutiko Olivija. – Aš tai padarysiu.

Jo antakiai susiliejo į vieną.

– Ar tikrai apsisprendei?

– Taip, – pyktelėjo Olivija.

Aleksas žiūrėjo atviromis akimis.

– Gerai, apsirenk. Turiu paskambinti keletui žmonių, tada galėsiu eiti kartu su tavimi. Turime valandą.

Jos žandikaulis atvėpo.

– Tu eisi su manimi?

Aleksą toks klausimas, atrodo, nustebino.

– Na, žinoma. Nė nebandyk manęs sulaikyti.

O dangau. Jei nesusiims, tuojau ims žliumbti.

Olivija kostelėjo.

– Dėkoju, Aleksai. Tiesiog Erikas... – Kaip čia mandagiau pasakius? – Jam niekada... nerūpėjo.

– Galvijas, – atkirto Aleksas, jo veidą uždengė pykčio debesis. Po kelių sekundžių įkarštis kiek atvėso. – Na, aš tikrai kitoks. Mudu eisime drauge, Olivija.

Jos gerklę užgniaužė jausmai, moteris pajėgė tik linktelėti.

– Dabar eik rengtis, – pasakė Aleksas ir nusisukęs pasiėmė telefoną, jo balsas šiek tiek virpėjo.

Olivija spruko iš kambario nelaukdama, kol visiškai suskys. Daug lengviau būti stipriai, kai taip smarkiai nesigilina, bet vos tik kas nors parodytų jai užuojautą, moters jausmai tuojau subyrėtų.

***

Jie nuvažiavo į ligoninę. Gydytojas pirmiausia pasikalbėjo su jais abiem – Olivija ir Aleksu, tada ją paguldė į atskirą palatą ir prasidėjo nuoseklūs, kruopštūs tyrimai. Kalbėdamas gydytojas vengė žadėti, ir Olivija įtikinėjo save, kad nėra ko gaivinti tuščių vilčių. Iš esmės nieko gero ir nesitikėjo, bet vis tiek išdykėliškai blykstelėjo optimistiškos mintys, ir moteriai niekaip nepavyko jų nuslopinti, nors labai stengėsi.

O štai Aleksas laikėsi nepriekaištingai: buvo su žmona, kiek tik jam buvo leista, atsisakė pasitraukti nuo jos šono. Tyrimui pasibaigus, abu palatoje laukė naujienų.

Aleksas sėdėjo šalia lovos ir tvirtai laikė Oliviją už rankos, kai gydytojas pranešė blogą žinią: ji niekada negalės turėti vaikų. Negimdinis nėštumas per daug pažeidė organus. Gydytojas sakė labai apgailestaująs.

Tačiau ne taip, kaip aš, – pagalvojo Olivija. Laimė, kad ir iš išorės, ir viduje jautėsi visa nutirpusi.

Juk žinojo.

Gerasis Dieve, juk žinojo, bet vis tiek leido sau viltis geriausio.

Ne, dabar jau tikrai nebeliko vilčių.

DEVINTAS SKYRIUS

–Išklausysime ir kitą nuomonę, – vos atgavęs kvapą prižadėjo Aleksas.

Beveik neįmanoma suvokti, ką sako gydytojas. Po velnių, jis ir nenori to suprasti.

Gydytojas stovėjo prie Olivijos lovos galo. Jis pažvelgė kupinomis užuojautos akimis ir prabilo:

– Pone Valenti, aš jus suprantu, bet išvados vis tiek bus tos pačios. Ištyrėme labai kruopščiai. – Kiek patylėjo. – Man labai gaila.

Išgirsti žodžiai Alekso neįtikino. Jis žvilgtelėjo į Oliviją.

– Pabandysime kitur. Galime...

– Ne, Aleksai, – ryžtingai pertraukė Olivija. – Užtenka. Gana.

Iki pat šios akimirkos jis nežinojo žodžio ne. O dabar, Dieve gailestingas, Aleksas tiesiog negalėjo patikėti, kad kitoks atsakymas neįmanomas.

Žiūrėjo į gražią moterį, sėdinčią ligoninės lovoje, vilkinčią baltu ligoninės drabužiu. Ji tik ką iškentė visas įmanomas medicinos procedūras, bet vis tiek laiko galvą aukštai iškeltą – drąsiai ir ryžtingai pasitinka savo likimą. Aleksas sunkiai nurijo nuoskaudą. Jei Olivija gali išklausyti blogą žinią ir su ja susigyventi, ar sąžininga būtų ir toliau versti žmoną kankintis?

– Tu visiškai teisi, – pasakė jis ir tvirtai suspaudęs pakėlė jos ranką, priglaudė prie lūpų krumplius. Vyro akyse spindėjo susižavėjimas.

Olivija keletą sekundžių žiūrėjo jam į akis, skruostai švelniai paraudo, tada pažvelgė į gydytoją.

– Dėkojame jums už pagalbą, gydytojau.

Tas linktelėjo.

– Labai norėčiau, kad naujienos būtų linksmesnės, ponia Valenti.

– Žinau.

Aleksas atsistojo ir paspaudė gydytojui ranką, tada šis išėjo iš palatos ir paliko juodu vienus.

Stojo tyla.

Jis pažvelgė į Oliviją.

– Ar gerai jautiesi?

Prireikė laiko, bet jos lūpas nušvietė nedrąsi raminama šypsenėlė.

– Taip, Aleksai, jaučiuosi gerai.

O jis taip nesijautė. Buvo skaudžiai nusivylęs. Ir kaip ji sugeba šypsotis, kai viskas šitaip?.. Aleksas pamatė, kad Olivija užsidengė delnais veidą, moters pečiai smarkiai suvirpėjo.

– Olivija.

Ji tyliai sukūkčiojo.

Aleksas atsisėdo ant lovos kraštelio ir švelniai priglaudė žmoną prie krūtinės. Širdis sustingo iš skausmo, kai pamatė jos skruostais besiritančias karštas ašaras.

– Ak, mieloji, išsiverk, – sukuždėjo jis. – Išverk viską.

Pasidarė tik dar blogiau. Aleksas labai ilgai laikė ją apkabinęs, o ji vis verkė.

Galų gale Olivija atsitraukė nuo vyro ir šnirpšdama bandė išskleisti nosinaitę, kurią laikė saujoje.

– Atleisk.

Jis ištiesė rankas, suėmė ją už pečių – norėjo ir toliau laikyti apkabinęs.

– Ne, tai aš turiu atsiprašyti. Neturėjau tavęs versti visko iškentėti iš naujo.

Ji lengvai palietė akis nosinaite.

– Geriau, kai visiškai įsitikinau.

Aleksas nusikeikė.

– Kam geriau? Tau... ar man? – Jo krūtinę draskė begalinis skausmas. – Klydau tavęs šito prašydamas, brangioji.

Olivija sudrebėjo.

– Aleksai, neteisk taip savęs. Padariau tai dėl mūsų abiejų.

Jausmai Alekso širdyje ėmė keistis, tokių išgyvenimų anksčiau nebuvo patyręs. Tai jį gąsdino, todėl vyras paskubomis nustūmė juos į tolimiausią kertelę ir nė nepanoro aiškintis.

– Ačiū tau, – kimiai sušnabždėjo.

Olivija virpėdama atsiduso.

– Ko gero, šiek tiek numigsiu. Jau vėlu. Ar tu nieko prieš?

Aleksas atsikrenkštė.

– Aišku, kad ne.

Gydytojas sakė, kad ligoninėje ją laikys iki ryto – dabar Aleksas tuo labai džiaugėsi. Jai reikia pailsėti.

Ir pats staiga panoro pabūti vienas.

– Liepk man paskambinti, jei tik tau ko nors prisireiks, ir aš tučtuojau atlėksiu.

Olivija pasilenkė ir švelniai pabučiavo jį į lūpas.

– Ačiū.

Aleksas nušoko nuo lovos krašto, padėjo jai patogiai atsigulti, apkamšė, tada pabučiavo ir išėjo iš palatos, durys tyliai užsidarė jam už nugaros.

Grįžęs į viešbučio kambarį Aleksas susmuko ant sofos – kojos nebepajėgė jo išlaikyti. Jis tvirtai laikėsi, bet dabar realybė nugramzdino.

Olivija niekada neturės kūdikio.

Jo kūdikio.

Po galais, jis staiga suvokė, kad troško to labiausiai pasaulyje. Ir ne tik todėl, kad tėvas reikalavo susilaukti vaiko.

Kažkas įstrigo jo gerklėje ir Aleksas suprato, kad viską vertina neteisingai. Labai klysta. Vienintelis dalykas, kurio jam iš tiesų reikia, – tai pati Olivija.

Aleksas ją myli.

Jį užliejo džiaugsmas, nuskaidrino sielą. Tik vieną širdies dūžį galėjo pasimėgauti ta meile, apie ją pamąstyti. Jau po pusės sekundės Aleksą užgriuvo skausmas – galingas tarsi sprogusi bomba.

Olivijai savo jausmų atskleisti negali, juo labiau dabar. Jai ir be Alekso tenka kovoti su nepakeliamais sunkumais, kam dar papildomai varginti. O jei pasakys, kad ją myli ir nori gyventi su ja santuokoje amžinai, be abejonių, tai gali labai prislėgti. Dabar tikrai nedrįs šitaip elgtis su Olivija.

Jei iš viso galės apie tai kalbėti.

***

Olivija apsidžiaugė, kai jie tą savaitę paliko Niujorką ir išskrido į los Andželą, kad praleistų keletą dienų su jos motina. Felicija nepaliaudama plepėjo, kaip ji kitais metais suspės visur: ir nusifilmuoti televizijos seriale, ir filme, jei tik gaus vaidmenį. Buvo gera matyti, kokia ji pilna entuziazmo ir gražiausių ateities vilčių.

Jei tik pati Olivija sugebėtų taip viltingai žvelgti į savo ateitį. Jos viltys užgeso.

Ji nenorėjo susprogdinti motinos džiaugsmo burbulo, todėl tylėjo, neužsiminė apie tyrimus, patvirtinusius jos nevaisingumą. Motiną tokios naujienos palaužtų.

Olivija žinojo, kad sugniuždytas ir Aleksas. Kaip tik dėl to nuo tada, kai ji sugrįžo iš ligoninės, jautėsi toks nutolęs, nė nebandė pasimylėti. Ak, jis buvo nuostabus – rūpinosi Olivija ir skyrė jai visą dėmesį, bet juk dauguma vyrų dėl savo žmonų tai daro kasdien.

Vis dėlto Olivija suprato, kodėl jis taip elgiasi. Aleksas įsipareigojęs tėvui ir broliams – niekas to negali pakeisti. Jis privalo atsitraukti.

Taip, Olivija viską puikiai supranta.

Vis tiek skaudu.

Ji troško iš Alekso išgirsti, kad viskas bus gerai. Olivijai labai reikėjo, kad vyras pažadėtų nepalikti jos, kol nepraėjo dvylika mėnesių.

O dabar – tai atrodo visiškai paika – jai būtina, kad Aleksui reikėtų jos.

– Rendalas sakė, kad buvote susitikę Niujorke, – pirmą vakarą prie pietų stalo plepant apie šį bei tą leptelėjo Felicija.

Olivija apsidžiaugė, kad šį vakarą Aleksas vėlavo. Būtų geriau, jei jam girdint jiedvi nekalbėtų apie panašius dalykus. Olivija nė žodeliu nenorėjo priminti vyrui to, kas įvyko.

– Taip, girdėjau, kad jis dabar senelis, – atsakė Olivija, užsitempusi švytinčią šypseną – norėjo parodyti, kad jai dėl to visai neskauda.

Žingsnis po žingsnio ji turi judėti pirmyn, o ne stovėti ir galvoti apie tai, ko neteko.

Felicija meiliai nusišypsojo.

– Taip, jis man sakė, – staiga jos šypsena išblėso. – Tikiuosi, tu dėl to nenusiminei, mieloji?

Olivija apsimetė nustebusi:

– Ne, aišku, ne. Myliu Rendalą ir labai dėl jo džiaugiuosi. – Tai buvo tiesa.

– Tu šaunuolė, – pagyrė Felicija ir pasilenkusi spustelėjo dukters ranką. – Džiaugiuosi, kad jau geriau jautiesi, – pasakė motina ir staigiai išsitiesė kėdėje aukštu atlošu. – Brangioji, jau seniai norėjau tau pasakyti, kad ir Erikas turi vaikelį, bet abejojau, ar...

– Po velnių, užsičiaupk, Felicija, – iš tarpdurio suriaumojo Aleksas.

Vyras užklupo netikėtai, ir abi moterys nustebusios apsisuko kėdėse.

Felicija žiopčiojo kaip žuvis.

– Viešpatie!

Aleksas nuožmiai į ją dėbtelėjo.

– Negi nematai, kad tavo duktė kankinasi? Ar tiesiog nepajėgi to suvokti?

– Aleksai, nereikia... – perspėjo Olivija.

Jis tik paniekinamai numojo ranka.

– Ne, Olivija, tikrai netylėsiu. Pasakyk jai tiesą. Gal tada pakels nosį ir pamatys taip aiškiai, kaip aš matau, koks sielvartas tave graužia.

Sukrėsta Olivija tik mirksėjo akimis. Dabar Aleksas visai neatrodė abejingas ar nutolęs. Moters širdis pašėlo daužytis.

– Kokią tiesą, Olivija? – griežtai paklausė Felicija. – Apie ką Aleksas kalba?

Olivija lėtai atsisuko. Motinai bus labai skaudu klausytis tokių naujienų. Ji nurijo kartėlį, gerklę deginte degino.

– Aš negalėsiu turėti vaikų, mama. Gydytojai patvirtino.

Felicija išbalo.

– Niekada?

– Ne, mama.

Akimirką Felicijos lūpos judėjo neištardamos nė žodžio.

– O Dieve, tai aš niekada netapsiu močiute?

– Ne, mama, – kiek galėdama švelniau atsakė Olivija. – Bijau, kad šį kartą bus ne kaip filmuose. Laimingos pabaigos nebus.

Sekundės bėgo, siaubo apimta Felicija negalėjo atplėšti akių nuo dukters. Tada visai neįtikėtinai jos motinos veidas pasikeitė. Olivija pajuto tai sutirštėjusiame ore.

Ji metė žvilgsnį į kitoje stalo pusėje stovintį Aleksą ir tas išėjo iš kambario.

– Mieloji, – apgailestaudama prabilo Felicija, – tavo vyras visiškai teisus. Visada rūpinausi tik savimi, o ne tavimi. Labai atsiprašau.

Motinos žodžiai pritrenkė Oliviją.

– Viskas gerai, mama.

Felicija papurtė galvą:

– Ne, negerai. Žinau savo trūkumus. Esu tikra egoistė, kartais labai neatsakinga, bet... – virpėdama atsiduso ir akyse sužibo ašaros. – Brangioji, aš tave myliu labiau už patį gyvenimą. Tikiuosi, kad tai žinai?

Sudrėko ir Olivijos akys.

– Taip, mama, aš tai žinau. Visada žinojau. O tokiomis sunkiomis dienomis kaip šios – tai svarbiausia.

– Ačiū tau, mieloji, – padėkojo Felicija, sugriebė nosinaitę ir teatrališkai prispaudė prie akių, bet šį kartą tikrai nevaidino – Olivija tai suprato.

Motina verksmingai nusišypsojo.

– Tau, ko gero, reikia eiti pasižiūrėti, kaip jaučiasi vyras, – paragino dukterį. – Maldauju, atsiprašyk jį už mane. – Felicija skaudžiai šyptelėjo. – Ne, rytoj pati atsiprašysiu, kai tik susitiksime. Turiu prisiimti atsakomybę.

Olivija sumirksėjo vydama šalin paskutines ašaras ir kitomis akimis pažvelgė į savo motiną. Prireikė nemažai laiko, bet Felicija iš tikrųjų pasikeitė. Olivija atsistojo nuo stalo ir ją apkabino.

Felicija taip pat apglėbė dukterį, o kai ši pasijudino eiti, susirūpinusi paklausė:

– Ar labai nusiminei, kai pasakiau, kad Erikas turi kūdikį?

Olivija papurtė galvą:

– Tikrai ne.

Ji nemelavo. Erikas jos jausmų niekaip nebeveikė. Galų gale jai pavyko palikti praeitį už nugaros.

Felicija atrodė patenkinta. Mostelėjo ranka į durų pusę.

– Eik, pažiūrėk, kaip Aleksas.

Olivija rado vyrą miegamajame besisagstantį marškinius. Vos jį pamačius moters širdis ėmė smarkiau plakti.

– Nelabai gražu šitaip kalbėti su mano motina, – įvertino faktus Olivija.

Alekso skruoste sutvinksėjo pulsas.

– Jai reikėjo tai išgirsti.

– Žinau. Ačiū tau, – nuoširdžiai padėkojo Olivija pamačiusi, kad vyras atrodo išsigandęs. – Tavo žodžiai pasiekė tikslą. Manau, ji pagaliau suaugo.

Jis liovėsi rengęsis ir žvilgsniu ieškojo Olivijos akių.

– Pats laikas.

Olivija suraukė nosį.

– Pasikeisti jai nebuvo lengva.

– Visiems sunku keistis.

– Taip, bet gali būti, kad jai dar sunkiau. Vaikystėje, kai buvo mažutė mergytė, ją lepino, nes buvo labai graži, paskui tapo išlepinta moterimi, o dar vėliau išpaikinta filmų žvaigžde. Visi elgėsi su ja kaip su karaliene.

Aleksas kurį laiką įdėmiai žiūrėjo į žmoną, paskui tarsi stebėdamasis papurtė galvą.

– Tu nieko nesupranti, ar ne?

Olivija sumirksėjo.

– Ko?

– Gal filmų pasaulyje tavo motinai ir tinka karalienės vaidmuo, bet čia, realiame gyvenime, tu esi tikroji karalienė. Tu ne tik elegantiška ir neprilygstama, bet ir gailestinga, moki suprasti ir užjausti kitus, tiesiog spindi didžiadvasiškumu.

Olivijai užgniaužė kvapą nuo tokių Alekso žodžių, ji suminkštėjo kaip želė. Joks vyras niekada nebuvo pasakęs jai nieko gražesnio.

– Negali žinoti, – sumurmėjo ji.

Jis priėjo artyn ir pakėlęs pirštais jos smakrą pažvelgė giliai į akis.

– Žinau, kokia kilni asmenybė esi, Olivija Valenti.

Tada palenkė galvą ir pabučiavo, Olivijos pulsas ėmė plakti dar tankiau, kai vyro rankos nuslydo ir Aleksas pasiguldė ją po savimi. Jis buvo visiškai susijaudinęs.

Olivija atsiliepė į jo bučinį. Aleksas jos trokšta ir to pakanka.

Bent kol kas.

***

Jie sugrįžo į Sidnėjų, į savo butą su vaizdu į uostą, ir Olivija nieko nelaukdama pasinėrė į parduotuvės verslo reikalus. Tikra palaima būti užsiėmusiai.

Aleksas nė žodeliu neužsiminė apie jųdviejų ateitį, neminėjo ir kalbėjęsis su tėvu, o ji buvo per daug baugšti, kad paklaustų. Netikėtai kiekviena su Aleksu praleista akimirka tapo be galo svarbi.

Olivija nė nenorėjo žinoti kodėl.

Vieną vakarą sugrįžusi namo išgirdo prislopintus balsus, sklindančius iš vyro kabineto. Tyliai pasibeldė ir pravėrusi duris pamatė, kad Aleksas ir abu jo broliai sėdi ant sofos. Rankose vyrai laikė taures su viskiu.

Visi pasitiko ją maloniais žvilgsniais, bet Olivija spėjo, kad jie kalbėjosi apie kažką labai svarbaus ir tikrai neapsidžiaugė, kai ji įsibrovė.

– Ak, atleiskite, nežinojau, kad visi susirinkote, – atsiprašė ir jau žengė atgal ketindama palikti vyrus vienus, bet prie jos priėjo Aleksas.

– Be reikalo atsiprašinėji, mieloji, – pasakė jis – mylintis vyras. – Kalbėjomės apie verslo reikalus.

Aleksas savininkiškai pabučiavo Oliviją, bet ji neabejojo, kad tik norėdamas pasirodyti.

Ji irgi pabučiavo vyrą, malonu buvo jausti jį lūpomis – juk visą dieną praleido toli nuo Alekso.

– Hmm... Geriau jau eisiu, pasiieškosiu ko nors vakarienei, – tarė, kai Aleksas pasitraukė ir paleido.

– Orkaitėje yra mėsos troškinio.

Olivija stovėjo arti, todėl matė, kaip vyro dėmesys vėl nukrypo į verslą.

– Nuostabu. – Ji išspaudė šypseną. – O tu jau valgei?

– Taip.

Olivija pažvelgė į kitus du vyrus – ketino paklausti, gal jie norėtų pasivaišinti, bet Aleksas atsakė nespėjus prasižioti:

– Jie irgi sotūs.

– A.

– Taip, – atsakė Nikas mandagiai šypsodamasis. – Mes jau pavalgėme.

– Vis tiek dėkojame, – atsiliepė Metas, jauniausiasis iš brolių.

Olivija neabejojo – jie nori kuo greičiau grįžti prie pokalbio.

– Tada jus paliksiu.

Žengė atbula ir išėjusi uždarė duris. Prieš vakarieniaudama palindo po dušu, bet kiekvieną akimirką moters nerimas vis didėjo. Negi Aleksas galiausiai ryžosi papasakoti broliams apie tėvo ultimatumą? Ir ne tik apie reikalavimą vesti, bet ir apie būtinybę susilaukti kūdikio? Nieko daugiau nuo jų nebeslepia? Aleksas ją jau vedė, tik kūdikio šioje šeimoje nesusilauks.

Olivijos širdis plyšo iš skausmo. Staiga šovė į galvą mintis. Galbūt Aleksas juos sukvietė, kad visi aptartų naują planą?

O gal naują žmoną?

Olivija užspringo. Ne, sunku patikėti, kad Aleksas broliams pasakotų apie žmonos nevaisingumą. Juo labiau be jos sutikimo.

Vis dėlto vėliau, kai Aleksas įsmuko į lovą, neiškentė nepaklaususi:

– Ar viskas gerai?

– Taip.

– Atrodei labai susirūpinęs.

– Atsirado nedidelė kliūtis. Mes pajėgsime ją įveikti.

Olivija sunkiai nurijo kartėlį. Tikiuosi, kad ne aš ta kliūtis, su kuria jiems teks susidurti. Ji pasistengė išmesti viską iš galvos ir bent kiek pamiegoti.

Kai kitą rytą išėjo iš vonios nusipraususi, nugirdo Aleksą šnekant telefonu ir sustingo kaip negyva.

– Tėti, man būtinai reikia su tavimi susitikti, – tyliai kalbėjo Aleksas, atsukęs jai nugarą. – Būsiu pas tave po pusės valandos.

Jis kiek patylėjo.

– Atšauk susitikimą, tėti. Tai labai svarbu. Aš negaliu laukti.

Vėl pauzė.

– Puiku, tuojau pasimatysime.

Jis padėjo ragelį, atsistojo ir ištiesė ranką pasiimti kelnių. Tada pamatė Oliviją ir tarsi sustingo. O gal tai tik jos vaizduotė?

Aleksas dėbtelėjo į Oliviją.

– Atrodai išbalusi. Ar gerai jautiesi?

Ji vos prisivertė krustelėti.

– Taip, man viskas gerai. Gal dušas buvo kiek per karštas, ir tiek.

Olivija slapta tikėjosi, kad vyras paerzins, jog duše nuo jų virsdavo garas, bet jis nebuvo nusiteikęs juokauti. Aleksas vėl žvelgė tuo abejingu žvilgsniu.

– Sulėtink tempą, Olivija. Pastaruoju metu labai smarkiai pluši.

– Ačiū, kad rūpiniesi, – atsakė ji, balsas nuskambėjo per daug šaltai.

Aleksas kiek sutrikęs įdėmiai pažvelgė jai į akis, tada apsisuko ir žvilgtelėjo į laikrodį šalia lovos.

– Turiu eiti. – Nuskubėjo prie durų, dar paskubom stabtelėjo jos pabučiuoti. – Susitiksime vakare.

Ir išėjo.

Jam išėjus kambaryje suspengė nerami tyla.

Tikimės, kad atkreipei dėmesį į naują Svajonių romanų „suknelę".

Pasisiuvome ją norėdami atsinaujinti ir pradžiuginti save ir Tave.

Juk kartais užtenka mažyčio pasikeitimo, vienos smulkmenos ir gyvenimas nušvinta naujomis spalvomis.

Linkime, kad Tau niekada nepritrūktų spalvų!

Su meile – Svajonių romanai

2011 metų Svajonių romanų

Serija Tango – kupina aistros improvizacija

Emilei Sonders tenka nemenkas išbandymas. Atvažiavusi į pusseserės vestuves ji per klaidą apgyvendinama su seksualiu policininku. Masažo terapeutei Emilei tiesiog niežti pirštai, kaip norisi paliesti tvirtus Džono Betso raumenis.

Džonas negali patikėti savo sėkme: nors ir laikinai, jam teks dalytis viešbučio kambariu su dailia netekėjusia mergina. Be to, jos artimieji yra įsitikinę, kad Džonas – Emilės vaikinas. Jis sutinka tęsti šaradą, kuri žada išpildyti... karščiausias jo fantazijas.

Jis sutinka tęsti šaradą, kuri žada išpildyti... karščiausias jo fantazijas.

Iš anglų kalbos vertė Jurgita Saulytė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 9,40 lt

DEŠIMTAS SKYRIUS

Tą vakarą Aleksas namo grįžo apie dešimtą.

Paskambino ankstėliau ir pasakė, kad darbe iškilo rūpesčių, todėl turįs ilgiau padirbėti, bet Olivija girdėjo besijuokiančių žmonių balsus, todėl suabejojo, ar jis sako tiesą. Troško juo tikėti ir beveik visa širdimi tikėjo, bet prisiminimai apie buvusį vyrą vis dar apgaulingai blykstelėdavo.

Žinojo, kad Aleksas ne toks. Jis sąžiningas ir doras, ir...

Ar tai tas pats Aleksas, kurį ji įtaria nenorint laukti net dvylikos mėnesių, kad jos atsikratytų? Tas pats, kuris galbūt dabar su tėvu ir broliais rezga sąmokslą – ieško būdo nutraukti jų santuoką?

Tas pats vyras, kuris...

Ne, ji daro skubotas išvadas. Juk iš tiesų nenori tikėti nė viena iš prielaidų. Gal paprasčiausiai girdėjo darbuotojų balsus. Fone tikrai neskambėjo muzika – tai reikštų, kad Aleksas bare. Tiesą sakant, negirdėjo ir moteriško klegesio.

Vis dėlto kai Aleksas nusirengė tamsiame kambaryje ir nuėjo nusiprausti po dušu, Olivija sugavo save uodžiant orą – ieškojo kvepalų pėdsakų. Ačiū Dievui, nieko įtartina neužuodė. O kai vyras atsigulė šalia jos į lovą, nuo jo sklido tik Alekso kvapas.

Ir jis buvo nuostabus.

Apkabino Oliviją ranka, prisitraukė arčiau prie savęs, ji tikėjosi, kad aistringai pabučiuos ir pamylės. Tačiau Aleksas tik pabučiavo į viršugalvį ir jau po kelių minučių užmigo.

Keista, bet ji nusiramino ir turbūt užsnūdo, nes kitas dalykas, kurį suvokė, buvo prie lovos padėto telefono skambutis. Olivijai vos širdis neiššoko pro gerklę, ji instinktyviai sugriebė ragelį dar apytamsiame kambaryje. Gerokai palengvėjo išgirdus motinos balsą: Felicija amžinai painioja laiko juostas.

– Mamyte, dabar pas mus dar tik penkta ryto.

– Brangioji, turėjau paskambinti, – primygtinai tvirtino Felicija. – Bijau, kad laikraščiai jau sužinojo.

– Sužinojo? – Olivija suraukusi kaktą atsisėdo lovoje. – Ką sužinojo? – Protas tebebuvo apsnūdęs.

– Tai, kad negalėsi... turėti kūdikio.

Olivijai aptemo galvoje.

– K-ką?

– Tavo vardas mirga visuose šiandienos laikraščiuose. O mano telefonas nenutyla visą dieną. – Felicija atsiduso. Jos balsas drebėjo. – Man taip apmaudu, mieloji.

– Negaliu patikėti, – sušnabždėjo Olivija.

Ji nepajuto, kad Aleksas uždegė šviesą ir apėjęs apie lovą atsisėdo šalia.

– Nė nenumanau, iš kur jie galėjo sužinoti, – toliau kalbėjo motina. – Aš tikrai niekam nepasakiau. Tikiuosi, kad tu manimi tiki.

Olivijai buvo sunku viską suvokti. Ką gali dominti ji ir jos nevaisingumo bėdos?

– Olivija, – nekantravo Aleksas, o kai ji nieko nepasakė, išplėšė telefoną žmonai iš rankų. – Felicija, ką, po galais, pasakei Olivijai? – Jis klausėsi, staiga žvilgtelėjo į Oliviją ir tvirtai sukando dantis. – Kaip, po velnių, tai atsitiko? – suriaumojo. Felicija turbūt ką nors aiškino, nes jis tylėjo, paskui pažadėjo: – Taip, aš ja pasirūpinsiu.

Olivija beveik nesuvokė, kad jis padėjo telefono ragelį.

– Olivija...

Ji pakėlė į vyrą akis.

– Kaip jie galėjo, Aleksai? – Ji buvo sukrėsta.

Alekso akys patamsėjo.

– Suprantu, mieloji.

Olivija užgniaužė raudą.

– Nenoriu, kad visas pasaulis sužinotų apie... apie... Tai asmeniška.

Jis apkabino žmoną:

– Ša...

Moteris noriai prigludo, akimirką į jį atsirėmė, pasisėmė vyro stiprybės ir sukūkčiojo. Labai norėjo išsiverkti, bet nesuteiks jiems – nė vienam iš tų niekšų – tokio pasitenkinimo.

Staiga jai dingtelėjo.

Juk tai akivaizdu.

Ji atsitraukė nuo Alekso, žodžiai veržte veržėsi iš jos, nervai buvo įtempti iki ribos.

– Kertu lažybų, kad tai tavo tėvas. Jis nori manimi atsikratyti. Nori, kad vestumei kitą moterį, kuri padovanotų tau vaikelį.

Alekso akys prisimerkė.

– Ar tu pati girdi, ką sakai?

Staiga viskas jai pasirodė labai įtikima.

– Tu jam pasakei, ar ne? Tu jam pasakei, jis dabar žino ir...

– Nejuokauk taip žiauriai. Nė žodžiu jam neužsiminiau.

– Tada išplepėjo vienas iš tavo brolių. Juk dėl to jie ir buvo čia praėjusį vakarą. Viską jiems išklojai, ar ne?

Aleksas lengvai supurtė žmoną.

– Liaukis! Niekas nieko nežino, tik tu, aš ir tavo motina.

Olivija aiktelėjo, Alekso papurtyta sugrįžo į realybę.

– O, Dieve, atleisk man, Aleksai. Pati nežinau, kas užėjo.

Gerasis dangau, akimirką buvo praradusi protą.

– Tai suprantama, – pasakė Aleksas, bet jo pečiai įsitempė labiau nei pirma.

Jis pakilo ir stovėjo žvelgdamas į Oliviją, stengėsi išlaikyti atstumą, nes ji buvo labai nusiminusi. Olivija dvejojo nesugalvodama, kaip viską paaiškinti.

– Svarstau, iš kur žiniasklaida galėjo sužinoti. Kažkas turėjo jiems papasakoti. Mano motina tokia pat sutrikusi kaip ir mudu.

Aleksas susimąstė.

– Gal kuris nors iš gydytojų Niujorke?

– Taip, visai įmanoma.

Aleksas pažiūrėjo į Oliviją rūsčiomis akimis.

– O kaip tavo buvusysis?

Ji giliai atsiduso ir ėmė garsiai galvoti:

– Gal... Bet kodėl tik dabar? Jis juk seniai žinojo, kad vargu ar beturėsiu vaikų. Galėjo papasakoti žurnalistams jau prieš keletą metų. – Papurtė šviesiaplaukę galvą. – Ne, šioje situacijoje ir jis nebūtų rožėmis kvepėjęs. Erikas nebūtų rizikavęs užsitraukti nešlovės, – ciniškai pridėjo Olivija.

– Ne, ir aš nemanau, kad tas galvijas būtų norėjęs kalbėti.

Olivijos nenustebino vyro pastaba. Bet kokia mintis apie Eriką įsiutindavo ir ją.

Ji išmetė Eriką iš galvos.

– Nesuprantu, kam laikraščiams spausdinti tokį šlamštą. Negi jiems patinka draskyti žmogaus žaizdas? Negi nepakanka, kad mums teks taip gyventi? – sukuždėjo Olivija ir garsiai atsiduso. – Ko gero, man laikas pratintis.

Aleksas piktai suurzgė.

– Kad ir kas išplepėjo tokią informaciją, geriau tegul pasisaugo. Visus sumedžiosiu. Negreitai išdrįs pakartoti ką nors panašaus.

Jis buvo labai piktas, ir Olivija prisiminė, kaip įnirtingai šitas vyras gina tai, kas jam priklauso.

– Aleksai, suprantu, kaip neteisingai apkaltinau tavo tėvą ir brolius, bet apie ką su Niku ir Metu kalbėjotės aną vakarą? O paskui, vakar rytą, važiavai pasimatyti su tėvu. Girdėjau, kaip telefonu aiškinai jam, kad iškilo rūpesčių.

Pyktis iš jo veido išblėso, atsirado susirūpinimas.

– Tėtis prastai jaučiasi. Tarėmės, kaip kuo švelniau įkalbėti jį eiti į pensiją.

Olivijos pečiai susmuko.

– Vaje, iš tiesų viską blogai supratau, ar ne?

Aleksas įdėmiai žiūrėjo į Oliviją, atrodė, kad nori perskaityti jos mintis, tada nusuko akis ir žvilgtelėjo į laikrodį.

– Beje, mano tėvas... Nusileisiu į kabinetą ir jam paskambinsiu. Jis turi žinoti. Jei nepasakysime mes, praneš žiniasklaida. Nėra ko nė abejoti – šiandien žurnalistai tykos jo prie biuro.

Olivija pajuto nusivylimą.

– Turbūt ir prie mano parduotuvės jų galima tikėtis.

– Taip. Ko gero, šiandien tau geriausia būtų likti namie ir nekišti nosies į lauką.

Olivija sustingusi linktelėjo galvą.

– Gerai. Paskambinsiu lianai, pasakysiu, kad ir ji neitų į darbą.

– Nė nejunk televizoriaus, – pasakė Aleksas ir pasuko prie durų. – Susirask kokio darbo arba tiesiog pailsėk ir nusiramink. Žinau, kaip sunku.

– Gerai. – Jai gniaužė gerklę, širdis plyšo pusiau. – labai atsiprašau, kad sukėliau tiek rūpesčių, Aleksai.

Vyras sustojo prie durų ir atsigręžė.

– Nebūk kvaila, – iškošė ir išėjo iš kambario, kartu išsinešė ir Olivijos širdį.

Tik tada Olivija suprato, kodėl būdama su Aleksu užsimiršta. Kodėl atranda save jame.

O Dieve, ji myli Aleksą.

Myli labiau nei savo gyvenimą.

Gerasis Dieve... ji myli Aleksą. Šis vyras užvaldė moters širdį, Olivija nežinojo, kad taip iš viso įmanoma. Jis ją visiškai užpildė, ir moteris pasijuto iš tikrųjų gyva – pirmą kartą gyvenime. Akimirksniu Olivija sugriebė aplankiusią meilę, garbino šio jausmo grožį, jautėsi palaiminta, kad toks kilnus jausmas pražydo širdyje.

Staiga ją pribloškė realybė: juk nė nenumano, ką jaučia Aleksas, bet net ir tai nesvarbu. Negali leisti, kad jausmai ką nors lemtų. Nors Olivija puikiai žinojo, kad Aleksas – tinkamiausias jai žmogus, jų meilei turbūt netinkamas laikas arba ne ta vieta. Jiems tinkamo laiko nebus niekada: Olivija šiam vyrui gali suteikti tik skausmą ir sielvartą.

Dabar gali padaryti tik viena: pasistengti nusiraminti. Jai duota nuostabi dovana, kurią lemta palaidoti giliai širdyje. Įteikdama savo meilės dovaną Aleksui, Olivija sukeltų tik dar daugiau kančių.

***

Skausmo draskoma širdimi Aleksas nužingsniavo į kabinetą skambinti savo tėvui. Jis kankinosi dėl to, kad Olivijai dabar tenka išgyventi tikrą agoniją ir keletą artimiausių dienų prireiks nepaprastai daug stiprybės.

Savaime suprantama, jis bus šalia, bet, po galais, žiniasklaida pasigriebė naujieną – jie čiumpa bet kokią naują istoriją.

Eitų jie visi velniop.

Aleksas nurijo kartėlį. Po perkūnais, ji dar atsiprašinėja sukėlusi jam rūpesčių. Tokiu atveju kaip šis negali būti atsiprašinėjimų.

Iš tiesų tai jis norėtų atsiprašyti žmonos, kad į šitai įvėlė. Jei nebūtų jos vedęs, jei nebūtų siekęs pasinaudoti jos pavarde pristatydamas Valenčių kvepalus Moteris, Olivija būtų toliau rūpinusis savo verslu, kūrusi drabužius ir laimingai gyvenusi.

Bet ne, reikėjo įsiveržti į jos gyvenimą ir pasiekti, kad vienintelis dalykas, apie kurį ji labiausiai troško nutylėti, pasklistų po laikraščių puslapius.

Velniškai blogai.

Įėjęs į kabinetą vyras įsitaisė krėsle ir paėmė telefoną. Dar labai anksti, teks nemandagiai pažadinti tėvą. Ir gerai. Sezaras Valentis pats ir užvirė tą košę dėl santuokos. Jei tik būtų palikęs viską rutuliotis savaime...

Aleksas staiga krūptelėjo: tada nebūtų pažinęs Olivijos. Nebūtų pamilęs. Nebūtų sužinojęs, kas yra tikra meilė.

Aleksas atsiduso. Nors jam labai skaudėjo, jau galėjo atsiremti į meilę, guostis ja. Tėvas atsiliepė ne iš karto.

– Tėti, čia Aleksas.

– Aleksai? – iš kito laido galo atskriejo mieguistas Sezaro balsas.

– Tėti, turiu tau kai ką papasakoti.

– Sūnau, dabar dar tik penkiolika po penkių. – Tėvas nutilo, kažką atsakė sunerimusiai Izabelei.

– Jei nebūtų taip svarbu, nebūčiau skambinęs. Juk pats žinai.

Tėvas suniurnėjo.

– Tik leisk man patogiau įsitaisyti, tada galėsi pasakoti. Vis dar neatsibudau, – Aleksas išgirdo, kaip tėvas sujudėjo. – Gerai. Dabar dėstyk. Koks reikalas?

Aleksas jautė, kaip vien pagalvojus apie užgriuvusius rūpesčius ėmė kilti kraujospūdis.

– Artimiausiu metu viską perskaitysi laikraščiuose arba kas nors paskambins ir vis tiek papasakos, bet...

– Kas bet?

Aleksas giliai įkvėpė, širdis dundėjo krūtinėje.

– Mudu su Olivija negalime padovanoti tau vaikaičio, tėti. Ji nevaisinga. – Aleksas negalėjo pakęsti šio žodžio. Kaip ir pareigos pasakoti kam nors kitam tai, kas iš tikrųjų yra tiktai jųdviejų su Olivija reikalas. – Dabar, po velnių, tai kažkokiu būdu užuodė žiniasklaida – mirga visi Jungtinių Valstijų laikraščiai.

Tėvas nepasakė nieko. Kitame laido gale spengė sunki tyla.

– Tai nori man pasakyti, kad Olivija negali turėti vaikų? – galų gale sunkiai ištarė Sezaras, jo žodžius palydėjo Izabelės aiktelėjimas.

– Taip.

Sunku atspėti, apie ką galvojo tėvas. Aleksas dabar galėjo tik keiksnoti save, kad užuot pranešęs tokią žinią telefonu nenuvažiavo į tėvų dvarą. Tada bent jau galėtų bandyti perskaityti jo mintis iš akių. Jis nusiviepė. O kodėl, po galais, jam turi rūpėti, apie ką galvoja tėvas?

– Man labai liūdna tai girdėti, sūnau.

– Taip, ir man, – nepaprastai santūriai pritarė Aleksas.

Laikas ėjo vos vilkdamas kojas.

– Tu juk ją myli, tiesa? – paklausė tėvas ir Aleksas suprato, kad Sezaras tik dedasi ramus.

Jo tėvas visada buvo gryniausias verslininkas ir itin retai atskleisdavo kitiems savo mintis. Aleksą nustebino tėvo įžvalgumas.

– Taip, tėti, myliu.

Sezaras suniurnėjo, bet Izabelė kažką tolumoje garsiai pasakė, todėl buvo sunku suprasti, kokia iš tiesų yra tėvo reakcija.

Jis vėl prabilo:

– Sūnau, ką ketini daryti?

Aleksas tvirtai suspaudė telefono ragelį.

– Vieno tikrai nedarysiu – nepaliksiu jos, – perspėjo jis.

– Skamba kaip ultimatumas.

– Tau neturėtų būti sunku suprasti. Juk tu – ultimatumų ekspertas.

Abu ilgai tylėjo.

– Ką nori, kad pasakyčiau, Aleksai?

– Nieko, tėti. Tu negali pasakyti nieko, kad nors kas pasikeistų, – Aleksas nutilo. – Paskambinau tik todėl, kad turime stebėti, ko žiniasklaida griebsis toliau. Tikrai skambins tau telefonu ir reikalaus komentarų, o gal net veršis į biurą.

– Maledizione, – nusikeikė tėvas. – Turiu svarbesnių reikalų nei gaišti su žurnalistais.

– Sutinku, bet turime galvoti apie Oliviją, – priminė sūnus. – Nenoriu, kad kas nors su jais kalbėtųsi apie mano žmoną. Jai dabar ir taip labai nelengva.

– Klausyk, atvažiuok, susitikime. Mums reikia pasikalbėti.

Alekso gerklę gniaužė jausmai.

– Būtinai, bet nemanyk, kad pakeisiu nuomonę.

– Nepulk kaip nuogas į dilgėles, figlio mio.

Aleksas nekreipė dėmesio, kad tėvas ėmė kalbėti itališkai. Jis nuvažiuos, nors iš anksto žinojo, kad kalbėtis su tėvu – tik tuščiai gaišti laiką. Be to, dabar jam nė kiek nerūpi, ką pasakys Sezaras.

Po pusės valandos Olivija, nusipraususi ir apsirengusi, sunkia širdimi nusileido į kabinetą, kur prie savo stalo sėdėjo Aleksas – tvarkė dokumentus. Žmonai įėjus į kambarį jis pakėlė akis.

Olivijai suspaudė širdį.

Gerasis Dieve, ji turbūt suduš į šukeles, bet vis tiek privalo tai padaryti. Turi suteikti Aleksui laisvę, kad jis galėtų pradėti kurti ateitį su kita moterimi. Tokia, kuri nesuniokos jo gyvenimo – net ir netyčia.

– Ar pasakei tėvui? – paklausė stebeilydamasi vyrui į veidą – bandė išskaityti, kaip sekėsi pokalbis.

– Taip, – Alekso išraiška jausmų neišdavė. – Beveik prieš pusę valandos.

– Ką pasakė?

– Ne kažin ką. Dar buvo užsimiegojęs.

Olivija negalėjo įsivaizduoti, kad Sezaras Valentis džiaugtųsi. Rodės, Olivija jam patiko, bet dabar, kai neleidžia, tiksliau – trukdo jo sūnui pratęsti Valenčių pavardę, reikalai pasikeis iš esmės. Visai nesvarbu, kad Nikas ir Metas, be abejonių, turės vaikų. Sezaras labai senamadiškas – norės, kad pirmąjį vaikaitį padovanotų vyriausiasis sūnus.

– Šį rytą turiu svarbų susitikimą, bet mano motina žadėjo tau kiek vėliau paskambinti. Ji nenori, kad liktumei viena. Izabelė norėtų atvažiuoti ir pabūti su tavimi.

– Nebūtina, – Olivija vis tiek nežadėjo kiūtoti užsidariusi.

– Aišku, kad būtina.

– Aleksai, aš gerai jaučiuosi. Visai nebūtina, kad Izabelė atvažiuotų manęs saugoti, – ji sunkiai nurijo išdžiūvusia gerkle. – Aleksai, aš...

Suskambėjo telefonas ir ją nutraukė.

Aleksas sėdėjo nejudėdamas įsmeigęs akis į Oliviją lyg nuspėdamas ją ketinus pasakyti kažką labai svarbaus.

Telefonas vėl sučirškė ir Olivija linktelėjo į jį galva.

– Geriau atsiliepk.

Aleksas prisimerkė.

– Palauks.

Olivija sustingo. Kaip ji gali kalbėti apie tai, ką ketino, kai šalia nenutyla telefonas?

– Aleksai, galime pasikalbėti vėliau. Privalai atsiliepti.

Jo veidą išvagojo nusivylimas, Aleksas sugriebė ragelį ir riktelėjo. Olivija susmuko ant sofos – jai būtinai reikėjo atsisėsti, kad sukauptų jėgas. Vos tik vyras padės ragelį, privalės su juo pasikalbėti. To niekaip neišvengsi. Aleksas vertas geresnės nei...

Olivija netikėtai pamatė, koks išbalęs Aleksas. Atrodė smarkiai sukrėstas. Gerasis dangau, kad tik ne dar viena žiniasklaidos nesąmonė... negi jie niekada...

– Aš ten būsiu, – burbtelėjo jis, tada padėjo telefono ragelį į vietą.

Olivija prisivertė atsistoti.

– Kas atsitiko?

Aleksas neatsakė, tik spoksojo į telefoną.

– Aleksai.

Jis sumirksėjo tarsi sugrįžęs iš labai labai toli.

– Hm... mano tėvas. Regis, jį ištiko širdies priepuolis. Ūkvedė tik ką paskambino ir pasakė, kad motina kartu su tėvu išvažiavo greitąja.

Olivija aiktelėjo:

– Dieve mano!

Jis atsistojo ir pasuko prie durų, vis dar išbalęs, bet jau susikaupęs.

– Turiu važiuoti.

Olivija sugriebė jį, einantį pro šalį, už dilbio ir sustabdė.

– Aleksai, važiuosiu su tavimi.

Jis suraukė antakius.

– Ne, pasilik čia. Ligoninė ir taip bus pilna reporterių. – Aleksas pabučiavo ją į skruostą ir išėjo iš kambario.

Sukrėsta tokios pastabos Olivija jo nebelaikė. Jos vyras nemanė, kad jai bus skaudu, bet jo žodžiai sujaudino iki širdies gelmių – ji suprato, kokia netinkama yra Aleksui ir kaip jam trukdo.

Juo labiau jo šeimai.

Atbukusi nuo vėl apėmusio skausmo sunkiai nurijo nuoskaudą. Dabar jo tėvą ištiko širdies smūgis ir greičiausiai dėl to reikėtų kaltinti ją. O viešpatie. Olivija meldėsi, kad tik Sezarui viskas gerai baigtųsi. O jei jis... Ne, apie tai geriau negalvoti.

Geriau susiras kokio darbo, kol sužinos ką nors iš Alekso. Žinoma, paskambins vos tik ką nors sužinojęs. O dabar Olivija surinks lianos numerį ir viską paaiškins. Nors jos su verslo partnere gana artimos, kalbėti apie tokius asmeniškus dalykus Olivija ne itin troško.

Jai nereikia užuojautos. Vienintelis dalykas, kurio jai reikia, – Aleksas.

Telefonas vėl suskambo ir Olivija puolusi prie stalo pagriebė ragelį. Negi taip staiga naujienos apie Sezarą? Aleksas kažin ar įsėdo į automobilį.

Tikrai ne iš ligoninės.

Skambino žurnalistas ir Olivija metė ragelį neatsakiusi į jo klausimą.

Kaip jaučiatės dėl to, kad esate nevaisinga?

Sukrėsta moteris sukūkčiojo. O kaip, po šimts pypkių, jis mano?

Kaip įkopusi į pasaulio viršūnę!

Nepaprastai laiminga!

Pagauta ekstazės!

Telefonas vėl sučirškė.

Olivija sustingo. Gali būti Aleksas. Arba Izabelė. O gal Felicija? Drebančia ranka moteris pakėlė ragelį ir vėl numetė vos tik išgirdusi reporterio balsą. Tada išjungė telefoną.

Velniop visus.

Įsijungs mobilųjį telefoną, kad bent Aleksas galėtų paskambinti. Vos spėjus ištraukti mobilųjį iš rankinės ir įjungti, supypsėjo žinutės. Nė vienas numeris nepasirodė pažįstamas, Olivija iš karto suprato, kad ir žinutėse rašoma apie tą patį. Širdis sunkiai dunkstelėjo. Visiškai aišku, kad kai kuriems žmonėms gauti jos numerį labai lengva. Na, mobiliuoju telefonu bent jau gali neatsiliepti ir matyti skambinančiojo numerį, jei kartais Aleksas bandytų susisiekti. Pirmiausia paskambins vyrui pati, pasakys, kas dedasi.

Aleksas nusikeikė.

– Neatsiliepk, nekalbėk nė su vienu iš jų, nebent pamatytumei mano numerį. Gerai?

Olivijos širdis sušilo.

– Gerai. – Ji nedrąsiai ištarė: – Man labai gaila tavo tėčio, Aleksai.

– Man irgi, – jis sumurmėjo ir turėjo baigti pokalbį, nes kaip tik privažiavo ligoninę.

Oliviją prislėgė nevisavertiškumo jausmas, ji sugrįžo į kabinetą ir atsisėdo už stalo. Negali būti su Aleksu, kai šiam jos reikia. Negali turėti jo vaiko. Net savo motinai vaikaičio negali padovanoti. Kam, po velniais, ji iš viso tinkama.

Olivija sudrebėjo. O Dieve. Tuščia kalba.

Ji tik gailisi savęs, ir tiek. Laikas sustoti.

Teisybė. Olivija giliai įkvėpė ir susikaupė. Skambtelės lianai, bet pirmiausia pasikalbės su motina, pasakys, kad jai viskas gerai. Aš tikrai gerai jaučiuosi, – pasakė sau, paėmė nuo stalo telefoną ir vėl įjungė, lengviau atsikvėpė išgirdusi sujungimo signalą.

Labai keista, bet atsiliepė pati motina, o ne tarnaitė. Olivija trumpai papasakojo Felicijai apie Sezaro sveikatą ir pažadėjo nuolat skambinti sužinojusi ką nors nauja. Paskui pasiguodė, kad teko laikinai išjungti telefoną, paprašė skambinti į mobilųjį, jei būtinai reikės paskambinti. Motina viską kuo puikiausiai suprato. Ji pasakė:

– Mieloji, žinau, kas išplepėjo žurnalistams naujienas. Tai Brita.

– Tavo tarnaitė?

– Taip. Tik ką nutvėriau ją kalbančią su reporteriu. Matyt, nugirdo mūsų pokalbį, kai čia viešėjai. – Ir iš kitos vandenyno pusės Olivija jautė motinos apmaudą. – Dabar kraunasi lagaminus.

Olivija buvo sukrėsta.

– Bet juk Brita dirbo pas tave ne vienus metus.

Ilgiausiai iš visų.

– Penkerius, bet, matyt, jai čia nelabai patiko, – Felicija pliaukštelėjo liežuviu. – Šiais laikais sunku gauti gerų darbuotojų.

Olivija galėtų priminti motinai, kad net ir anksčiau, senais gerais laikais, personalas jos namuose neužsibūdavo. Tai nereiškė, kad Felicija su tarnais elgdavosi nemaloniai, greičiau ji buvo per daug įmantri – taip pasakė viena pabėgusių tarnaičių, kai Olivija ją susirado ir paprašė sugrįžti.

– Mieloji, nuoširdžiai atsiprašau, – kalbėjo Felicija. – Nė nežinau, kaip galėčiau tau padėti.

– Mama, nieko neprivalai daryti. Tai ne tavo kaltė, supranti?

– Gerai. Kai sužinosi ką nors apie Sezarą, nepamiršk man paskambinti.

– Neužmiršiu.

Padėjusi telefoną Olivija susimąstė, kad vis dėlto motina jaučiasi kalta dėl visko.

Gal ir nėra labai blogai, kad Felicija jaučia kaltę. Tai rodo, kad motina vis dar auga, keičiasi, vis labiau rūpinasi kitais. Olivija lengviau atsiduso – dabar jai nebereikės nuolat graužtis dėl motinos. Vienu rūpesčiu mažiau.

***

Rytą Aleksas praleido su broliais – visi mynė ligoninės koridorius. Jį kamavo sąžinė. Nereikėjo taip anksti žadinti tėvo. Juk žinojo, kad šio sveikata prastėja, kad jam reikia poilsio. Aleksas ne tik pažadino – patiekė Sezarui pusryčiams pilną lėkštę streso.

Jau vien nerimo, kad žiniasklaida sukels tikrą erzelynę, pakanka, kad žmogus pajustų įtampą, o jis juk pranešė, kad Olivija nevaisinga, dar blogiau – pareiškė nepaliksiąs žmonos, kad ir kas atsitiktų. Kad ir kokie būtų pokalbio padariniai, Aleksas nuomonės nepakeis. Liks su Olivija ir mylės ją visa širdimi. Vis dėlto užversti visas bėdas ant pečių žmogui, kuriam gresia širdies smūgis, buvo ne pats išmintingiausias Alekso poelgis. Galėjo luktelėti keletą valandų, geriau apsvarstyti ir pranešti tėvui atsargiau.

Kaip tik tuo metu laukiamojo tarpduryje pasirodė Izabelė, Aleksas sulaikė kvapą, širdis daužėsi krūtinėje. Pamatė, kad pamotė šypsosi.

– Jis tikrai pasveiks, – išbėrė ji trims laukiantiems sūnums. – Širdies smūgis buvo švelnus, gydytojai įsitikinę, kad kito nebebus. Jei jūsų tėvas pakeis gyvenimo būdą, galima tikėtis geriausio. Pasirūpinsiu, kad Sezaras gyventų ramiau.

Aleksas pajuto, kad įtampai atlėgus atėmė jėgas. Tėvas kartais tikra rakštis minkštoje vietoje, bet vis tiek jo tėvas, ir Aleksas jį myli.

Nikas ir Metas apibėrė Izabelę klausimais. Aleksas klausėsi, kaip ji kiek galėdama aiškiau atsakinėja, ir sunkiai tvardėsi.

– Sezaras dabar miega. Gal važiuokite į darbą, aplankysite vėliau, po pietų. – Izabelė pabučiavo Metą ir Niką į skruostus. – Dabar norėčiau šnektelėti su Aleksu, todėl judu drožkite sau, – išsiuntė jaunesniuosius sūnus Izabelė. – Nieko labai svarbaus.

Aleksas įsitempė pastebėjęs, kokiais smalsiais žvilgsniai pervėrė jį išeinantys broliai. Turbūt svarstė, ar tik Izabelė nuo jų ko nors neslepia. Ji sakė, kad nieko svarbaus, bet...

– Aleksai, norėčiau, kad žinotumei: man labai gaila, kad Olivija negalės turėti vaikų, – prakalbo pamotė ir suspaudė jo ranką.

Pastarąsias keletą minučių Aleksas buvo taip pasinėręs į rūpesčius dėl tėvo sveikatos, kad visai užmiršo savo bėdas.

– Ačiū, – linktelėjo Izabelei.

– Tavo tėvas prašė perduoti tau žinutę.

Aleksas taip įsitempė, kad, atrodė, sprogs.

– Ir kokia ji?

– Sakė, kad atsiprašo. Sakė tik norėjęs, kad būtumei laimingas. O jei tu myli Oliviją, to jam visai užtenka.

Aleksas vos neužspringo.

– Jis tikrai taip sakė?

– Taip. Ir dar... jis man viską papasakojo. – Izabelė tvirtai sučiaupė lūpas. – Jei būčiau žinojusi, kuo Sezaras užsiima, patikėk, būčiau padariusi viską, kad tik jį sustabdyčiau.

Supykusi pamotė gali tapti labai grėsminga moterimi.

– Dėkoju, bet jei nebūtų pateikęs man to ultimatumo, kažin ar būčiau ją vedęs.

Gal ir būtų, tik... viskas būtų vykę ne taip greitai. Olivija sužavėjo jį tą akimirką, kai pirmą kartą ją pamatė.

– Man kažkodėl atrodo, kad judu vis tiek būtumėte suradę vienas kitą. – Izabelė pabučiavo Aleksą į skruostą. – Geriau važiuok namo pas žmoną. Dabar jai tavęs reikia.

Aleksas linktelėjo ir pažadėjęs sugrįžti išėjo. Metas pas Oliviją. Jis nekentė žiniasklaidos už tai, ką daro jo žmonai. Siaubinga matyti, kaip jų asmeniniai reikalai narstomi laikraščių puslapiuose, bet jos širdį viešumas turėjo užgauti dar labiau.

Vos tik Aleksui pravėrus duris Olivija pašoko nuo sofos ir atskubėjo pasitikti.

– Ar jam geriau? – paklausė susirūpinusi dėl žmogaus, kuris nieko gera jai nepadarė, tik siekdamas savanaudiškų tikslų manipuliavo jos gyvenimu.

Po velnių ir jis pats – Aleksas – niekuo nesiskiria.

– Tėvas pasveiks. Širdies priepuolis buvo labai lengvas.

– Ačiū Dievui! – Olivija apsivijo jį rankomis ir tvirtai apkabino.

Patenkintas, kad žmona pagaliau jo glėbyje, Aleksas apkabino Oliviją, uodė jos kvapą, mėgavosi prigludusiu jos kūnu. Jis trokšta taip praleisti visą likusį gyvenimą. Nori...

Olivija patraukė rankas ir žengė keletą žingsnių į šoną.

– Aš vėl kalbėjausi su savo mama, Aleksai. Tai jos tarnaitė išplepėjo žurnalistams. Brita nugirdo mus šnekantis.

Alekso kaktą išvagojo raukšlės.

– Brita? Negaliu patikėti. Niekada nebūčiau pagalvojęs.

– Žinau.

Jo veidas nusigiedrijo.

– Na, bent jau žinome, kas kaltas.

Olivija linktelėjo:

– Mama parodė jai, kur vėžiai žiemoja.

– Ir gerai.

Ačiū Dievui, kad išplepėjo ne koks artimesnis žmogus, – norėjo pasakyti Aleksas, bet nutylėjo.

Olivija turbūt nujautė vyro mintis.

– Aleksai, dar kartą atsiprašau, kad tuo kaltinau tavo tėvą.

Jis turi būti sąžiningas.

– Tavo prielaidos ne tokios jau nepagrįstos, – pripažino Aleksas. – Kas žino, ko jis būtų ėmęsis, jei būčiau pasakęs anksčiau, nei visą istoriją sužinojo laikraščiai?

Arba prieš tai, kai prisipažino tėvui mylįs Oliviją.

– Pasitikėkime juo bent kiek, – pasiūlė Olivija ir Aleksas jautė, kad vis labiau myli žmoną už kilniaširdiškumą.

Tą pačią akimirką akies kampeliu užkliuvo už kažkokio daikto. Pasisukęs pažiūrėjo ir pamatė, kad šalia komodos pastatyti du lagaminai.

– O kas čia, po velnių?

Olivijos akys suspindo gailesčiu, bet ji narsiai susitvardė.

– Maniau, kad bus sąžiningiausia, jei palauksiu tavęs ir pasakysiu į akis.

Alekso širdis apsunko.

– Palauksi?

– Atleidžiu tave nuo visų įsipareigojimų, Aleksai.

Vyras nusikeikė.

– Apie ką tu kalbi?

– Siūlau skirtis.

Jis staigiai pakėlė galvą.

– O kas tau sakė, kad aš noriu skirtis?

Mėlynose Olivijos akyse sublizgo nelauktos ašaros, bet moteris tik sumirksėjo ir jos nudžiūvo.

– Daugiau dėl nieko nenoriu jaustis kalta. Nenoriu, kad liktumei su manimi iš gailesčio.

– O kas, po galais, sakė, kad atsisakau skirtis iš gailesčio? – sudžeržgė Aleksas. Skausmas širdį tai sugniauždavo tarsi nagais, tai vėl atleisdavo.

Olivija virpėdama atsiduso.

– Susitaikyk su tuo Aleksai. Taip turi būti.

– Ne.

Jo krūtinę plėšė užplūdę jausmai. Kaip ji gali galvoti apie skyrybas? Negi nežino, kad Aleksas ją myli?

O Dieve. Aišku, kad ne, nieko nežino. Ir iš kur galėtų? Juk niekada nepasakojo, ką jaučiąs.

Aleksas žiojosi kalbėti, bet tuojau užsičiaupė. Juk ir Olivija niekada neužsiminė apie savo jausmus. Jis gali prisipažinti mylįs tik tuo atveju, jei pusiaukelėje jį pasitiks žmonos meilė. Aleksas nežinojo, ką jaučia Olivija.

Tiesą sakant, buvo įsitikinęs, kad ši moteris jo nemyli. Meilę Aleksas būtų nujautęs. Mylinčiai moteriai net mintis nešautų apie skyrybas... jai nekiltų noro palikti savo vyro. Mylinti moteris pasiaukotų savo...

Alekso širdis krestelėjo.

Argi ji ne aukojasi dabar – juk atleidžia nuo visų įsipareigojimų? Ar gali būti, kad iš tiesų Olivija jį myli? Toks poelgis sužavėjo Aleksą dar labiau nei išorinis grožis. Jei tokia Olivijos sprendimo priežastis, Aleksas turi atvirai pasakyti, ji turi viską sužinoti. Jei ji bijo meilės, Aleksas gali jai padėti įveikti baimę.

– Aš tave myliu, Olivija.

Moteris sustingo.

– K-ką?

– Aš tave myliu, brangioji. Tu negali manęs palikti.

Olivija žiūrėjo į Aleksą, rankiojo tinkamus žodžius.

Kaip tik tokį prisipažinimą ji troško išgirsti. Žodžius, kurių nedrįso nė tikėtis.

– Bet negaliu padovanoti tau kūdikio.

Aleksas pažvelgė pilkomis švelniomis akimis.

– Vedžiau tave ne dėl įpėdinio. Vedžiau dėl to, kad tėvas reikalavo, nenorėjau pakenkti šeimos verslui. – Aleksas kiek patylėjo. – O paskui pamilau tave. Tu esi viskas, ko galėčiau trokšti. Man nieko daugiau nereikia, tik tavęs.

Olivijos širdis buvo sklidina jausmų.

– Ak, Aleksai, – sušnabždėjo ji.

Jei tik ji galėtų patikėti, kad niekas daugiau nesvarbu. Tačiau Olivija žinojo, kad yra ir reikšmingesnių dalykų.

– Ar tu mane myli, Olivija?

Ši nesiryžo atsakyti.

– Tau labai svarbi šeima, Aleksai, – kalbėjo tarsi neišgirdusi klausimo. – Mums abiem. Aš...

– Ar tu mane myli, Olivija? – pertraukė Aleksas, jo skruoste nervingai trūkčiojo raumuo – Olivija suprato, kad vyras nenusileis, kol nesužinos tiesos.

– Taip, myliu, bet...

– Nėra jokių bet.

O Dieve, ji negali jam leisti apsigaudinėti.

– Ne, Aleksai. Visada jausiuosi, lyg apgaudinėčiau tave – juk negaliu turėti vaikų...

– Ne, – ryžtingai nukirto jis. – Nėra jokios apgaulės.

– O kaip tavo tėvas?.. Tavo brolių palikimas...

Aleksas žengė prie žmonos ir suėmė delnais jos veidą.

– Pažvelk man į akis, Olivija. Giliai pažiūrėk ir pamatysi jose mano meilę. Ji skirta tau, asmenybei, kokia tu dabar esi, moteriai, kurią pamilau. Kitaip nei mūsų vedybų sutartis, šita meilė besąlyginė. Niekaip nesusijusi su jokiais kitais reikalais.

– Aleksai, aš... – Olivija dvejojo, jai gniaužė gerklę, ašaros degino akis.

– Mylimoji, prašau šį kartą visiškai pasitikėti manimi. Patikėk, kad tave myliu. Patikėk, kad man tavęs užtenka ir visados užteks.

Kaip tik tas vienas žodis – pasitikėjimas – pažeidė Olivijos pusiausvyrą.

Visą tą laiką moteris mokėsi pasitikėti Aleksu, bet – kad ir kiek save barė – žengė labai pamažu. Ir dabar širdies gilumoje žinojo, kad juo nepasitiki visiškai, absoliučiai, įtikimai. Bet ji tiki jo žodžiais ir juo pačiu.

– Taip, – pripažino Olivija pasvirusi į jo pusę. – Pasitikiu tavimi, Aleksai. Ir myliu iš visos širdies.

Pilkos jo akys nusidažė tamsiu sidabru, ir Aleksas priglaudęs pabučiavo žmoną. Olivijai apsvaigo galva. Tarp jų plaukė meilė. Meilė ir begalinė laimė.

Vėliau jis trumpam patraukė lūpas:

– Noriu tave taip bučiuoti, kol kartu pasensime, mieloji.

Olivijai užgniaužė kvapą.

– O taip.

Alekso veidas surimtėjo.

– Nesiūliau anksčiau, nes norėjau, kad apsispręstumei pati, bet kūdikį galime įsivaikinti.

Olivijai vos širdis neišlipo iš krūtinės.

– Neleidau sau net vilčių apie įvaikinimą. Tavo tėvas...

– Labai dėl mūsų džiaugiasi, – pribloškė Oliviją vyras. – Pasakiau jam, kaip karštai tave myliu. Pasakiau, kad neketinu tavęs palikti, ir tegul eina visas jo verslas po velnių – man tas pats. Mano broliai išgyvens ir be jo pinigų – kaip ir aš.

Olivijos akys išsiplėtė.

– Tu jam šitaip pasakei?

– Jei mes, Valenčiai, ko nors norime, ratais nesukame.

– Čia tai teisybė. – Olivija pažvelgė tiesiai į vyrą, norėjo, kad jis pamatytų, kiek meilės jos akyse. Ji jau nebebijojo ir jausmų nebeslėpė. – O kadangi aš dabar Valenti... – pradėjo rišdama vyro kaklaraištį.

– Tu nori manęs? – kimiai paklausė jis.

– Ne, man reikia tavęs. – Tą patį akimirksnį Olivija suprato, kad meilėje nėra nieko neleistina.

EPILOGAS

Po šešių mėnesių jie surengė šventę savo įvaikinto sūnelio garbei. Aštuonerių metų Skotas Portmanas, nuo šiol Skotas Portmanas Valentis, liko našlaičiu prieš dvejus metus. Po automobilio avarijos berniukas nebeturėjo giminaičių. Nors Olivija ir Aleksas iš pradžių tikėjosi įsivaikinti kūdikį, juodu pamilo Skotą tą akimirką, kai jis tarė:

– Aš tik noriu, kad mama su tėčiu vėl mane mylėtų.

Kalbėjo apie slapčiausius sielos užkaborius!..

Jie pasidomėjo, ar galima berniuką įsivaikinti, ir neilgai trukus Skotas persikėlė gyventi pas juos, į naująjį namą. Šiandien įvaikinimas oficialiai įteisintas. Vaikas dabar iš tiesų jųdviejų.

Visa šeima šventė Kalėdas Valenčių viloje. Sezaras atsistatydino tuojau po širdies priepuolio ir dabar sveikata nesiskundė. Abu su Izabele atrodė labai laimingi.

Aleksas, padedamas brolių, perėmė verslą ir Valenčių bendrovė pelnė išskirtinę sėkmę – įgyvendino dar kelis tarptautinius projektus. Net Felicija tarp televizijos įrašų buvo atskridusi iš Jungtinių Valstijų – beje, serialas, kuriame ji filmavosi, laimėjo ne vieną apdovanojimą. Kažkam kitam pasisekė gauti vaidmenį išsvajotame filme, bet Olivijos motina šiame gyvenimo etape dėl to nebesigraužė: susirado kitą terpę, kurioje galėjo pasirodyti. Ir darė tai be priekaištų.

O pati Olivija vos prieš mėnesį pristatė drabužių kolekciją Valenti. Jos modeliai tapo itin madingi. Jų drabužių parduotuvės klestėjo, liana net pasiūlė atidaryti dar kelias, bet Olivijai šiuo metu labiau patiko mėgautis motinystės malonumais. Be to, juodu su Aleksu ketino artimiausiu metu sugrįžti į našlaičių prieglaudą ir surasti Skotui broliuką arba sesutę.

Gyvenimas nuostabus.

– Hm... ir kuo gi tu pasikvepinusi? – erzino Aleksas, susiradęs Oliviją žiemos sode, kur ši dėliojo lėkštes ant pietų stalo. Jis pritykino arčiau.

Olivija apsisuko vyro glėbyje.

– Juk žinai, tai Valenčių kvepalai Moteris.

Alekso lūpos uždengė žmonos burną.

– Ne, tai tu tikroji Valenčių moteris.

Olivija nusišypsojo, jai patiko savininkiškos gaidelės Alekso balse, nors šeimoje abu buvo lygiaverčiai partneriai.

– Negi?

Aleksas kilstelėjo antakį.

– Negi imsi ginčytis su vyru, kuris myli tave labiau nei savo gyvybę?

Olivija įkvėpė jo meilės žodžius.

– Taip.

– Taip ir maniau, – sumurmėjo Aleksas ir palenkęs galvą pabučiavo žmoną.

Vos tik jų lūpos susiliejo, Olivija persigalvojo.

Gyvenimas ne šiaip gražus. Jis tobulas.

Fantastiškas.

* * *

Kitame trilogijos romane

skaitykite apie Niką Valentį.

Debbie Macomber

ANGELŲ KELIAI

Širlė, Gudnesė ir Mersė – trys nenuoramos su didžiausiu džiaugsmu griebiasi vykdyti joms Žemėje paskirtų užduočių. Per Kalėdas Mersei pavesta suteikti dvasios ramybę senučiukui... ir jis randa netikėtą atsaką į savo maldas. Gudnesė siunčiama prižiūrėti jaunos moters, nedrįstančios antrą kartą rizikuoti dėl meilės. O Širlė gavo užduotį įgyvendinti pačią nerealiausią mažo berniuko svajonę. Žaviosios išdykėlės neretai papuola į bėdą, bet galiausiai viskas baigiasi gerai – juk Kalėdos!

Iš anglų kalbos vertė Daiva Šulmanienė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 13,99 lt

Jennifer Crusie

ATSIKRATYTI BREDLIO

Fizikos mokytoja liusė Sevidž galiausiai ryžtasi atsikratyti neištikimo sutuoktinio Bredlio... ir jo pasibaisėtino žalio krėslo. Pievelė priešais namą jau nusėta buvusiojo daiktais.

Ta proga sesuo nusiveda liusę papietauti ir atšvęsti atgautos laisvės. Moterų kalbos apie pašlemėką vardu Bredlis sudomina Zaką Voreną – policininką, norintį suimti tą patį Bredlį už sukčiavimą. Zakas sumeta, kad žavioji liusė gali nuvesti jį tiesiai pas ieškomą žmogų. Kai į liusę kažkas šauna, o vėliau susprogdina jos automobilį, Zakas užsispiria saugoti ją visą parą.

Galbūt blogiuką primenantis impulsyvusis Zakas – būtent tas, kurio reikia racionaliajai liusei?

Iš anglų kalbos vertė Sandra Likaitė

Rekomenduojama mažmeninė kaina – 13,99 lt

Nora Roberts garsėja gebėjimu kurti tobulą pasakojimą ir „Kalounų moterys" – puikus jos talento įrodymas. Skaitytojus sužavės širdį gniaužianti romantika, meistriškai supinta intriga, mistikos dvelksmas ir stiprūs, pasigėrėjimo verti pagrindinių veikėjų charakteriai.

Pabaiga.

Content

Салливан Максин Valentis veda