Ю Несбьо

Среднощно слънце

Кръв по снега  #2

Първа глава

Откъде да започнем този разказ? От началото, ще ми се да можех да заявя. Само дето нямам представа кое е началото. И аз като повечето хора се затруднявам да определя кое в моя живот се явява причина и кое — следствие.

Да, кога всъщност започна всичко? Дали в момента, когато осъзнах, че цели три момчета от класа са по-добри от мен на футбол? Или в мига, в който Басе, моят дядо, ми показа скиците си на катедралата „Саграда фамилия”? Или когато за пръв път си дръпнах от цигара и чух парче на „Грейтфул Дед”? Или когато прочетох Кант в университета и си въобразих, че съм го разбрал? Когато продадох първата си бучка хашиш? Или когато целунах Боби (момиче, за уточнение)? Или когато за пръв път видях малкото сбръчкано същество, което врещеше като обезумяло срещу мен и което после получи името Ана? А навярно всичко започна, докато седях в смрадливата задна стаичка на Рибаря и слушах нарежданията му. Не знам. Измисляме си истории с начало и край, с изкуствено натъкмена логика, та в нашата представа животът да придобие смисъл.

Затова май най-добре да започна оттук — от момент посред неразборията, когато съдбата за малко реши да си вземе почивка, глътка въздух. В този миг си мислех, че съм на път и същевременно вече съм достигнал крайната цел.

Слязох от автобуса в полунощ. Примижах срещу слънцето. То се влачеше над един остров в морето на север. Червено и изнемощяло. Точно като мен. Зад него се разстилаше водна шир. А отвъд нея — Северният полюс. Там навярно не биха могли да ме открият.

Огледах се. От другите три посоки на света към мен се спускаха ниски хребети, обрасли с червен и зелен пирен, камънак и тук-там по няколко скупчени нискостеблени брези. На изток сушата потъваше плавно в морето, плоска като тепсия и камениста, а на югозапад брегът сякаш беше отрязан с нож. На стотина метра над огледално застиналата вода се издигаше открито плато, което се простираше към вътрешността на сушата. Финмаркското плато. Линията свършва тук, както казваше дядо ми.

Отъпкана, добре уплътнена чакълеста пътека водеше към няколко ниски къщи. Над околните сгради се извисяваше само църковната камбанария. Събудих се тъкмо когато автобусът ни подминаваше табела с надпис „Косюн” долу до дървения пристан на брега. Защо пък не, рекох си и дръпнах шнурчето над прозореца. Таблото „спри” над шофьора светна.

Облякох си якето, взех си кожената чанта и тръгнах. Пистолетът в джоба ми се удряше в хълбока. Направо жулеше костта — винаги съм бил много кльощав. Спрях и издърпах по-надолу паласката под ризата ми, та банкнотите вътре да притъпяват ударите.

По небето не се мяркаше дори облаче, а въздухът беше съвсем ясен и имах чувството, че погледът ми стига надалече. Чак до хоризонта, както се казва. Разправят, че Финмаркското плато било красиво. Чак пък толкова. Не сте ли забелязали, че по този начин хората често описват неприветливи места? Или за да си придадат важност, да демонстрират проницателност и превъзходство над непосветените, както често някои сноби парадират с любовта си към неразбираема музика или нечетивна литература. Самият аз също съм го правил. С това навярно просто съм избивал комплекси. Възможно е прехвалването на красотата на Финмаркското плато да е своеобразна утеха за малцината му жители. Защото какво й е красивото на тази плоска, еднообразна, неплодородна местност? Все едно си на Марс. Червена пустиня. Необитаема и грозна. Идеалното скривалище. Или поне така се надявах.

Клоните в крайпътната горичка пред мен се разлюляха. Само след миг някакъв човек прескочи канавката и хоп! — озова се на пътя. Ръката ми посегна машинално към пистолета, но аз я спрях: не беше от ония. Този тип приличаше на жокер, изхвръкнал от колода карти.

— Добър вечер! — извика.

Тръгна към мен със странна, олюляваща се походка. В широката елипса между кривите му крака виждах как пътят продължава към селото. Мъжът се приближи. На главата си носеше традиционна саамска шапка в синьо, червено и жълто. Липсваха само звънчета, за да заприлича на шутовска. Беше обут в ботуши от светла кожа, а от закърпеното му с парчета тиксо синьо шушляково яке тук-там стърчаха снопчета жълтеникав пълнеж, който приличаше повече на изолационна вата, отколкото на пух.

— Прощавай за любопитството. Кой си? — попита той.

Беше поне две глави по-нисък от мен. Имаше широко лице, широка усмивка и по азиатски „дръпнати” очи. Избройте всички стереотипи, с които жителите на Осло свързват представителите на саамския народ, и ще получите съвсем достоверно описание за външността на този човек.

— Дойдох с автобуса — отвърнах.

— Видях. Аз съм Матис.

— Матис — повторих бавно, за да спечеля няколко секунди, колкото да измисля какво да отговоря на неминуемия следващ въпрос.

— А ти как се казваш?

— Юлф.

Вярно, Юлф и норвежката дума за „вълк” се произнасят почти еднакво, но все пак си беше име като всяко друго.

— И по каква работа си дошъл в Косюн?

— На гости — посочих къщите.

— При кого?

Вдигнах рамене.

— Не при конкретен човек.

— Да не си от Агенцията за закрила на дивеча? Или странстващ проповедник?

Не знам как изглеждат служителите на въпросната агенция, но поклатих глава и разресах с пръсти дългата си хипарска коса. Дали да не се подстрижа? Така по-малко ще се набивам на очи.

— Прощавай за любопитството, но с какво се занимаваш?

— Ловец съм — отвърнах, навярно повлиян от споменаването на Агенцията за закрила на дивеча. Пък и донякъде си беше истина.

— Сериозно? На лов ли си дошъл в нашия край, Юлф?

— Тукашният терен ми изглежда много подходящ.

— Да, ама си подранил с една седмица, защото ловният сезон започва чак на петнайсети август.

— Някъде наблизо да има хотел?

Мъжът се разсмя гръмко. Изхрачи се и изплю кафява слуз — дъвкал е тютюн, предположих оптимистично. Храчката шляпна звучно на земята.

— Поне пансион? — попитах.

Той поклати глава.

— Бунгала? Стаи под наем?

На телефонния стълб зад гърба му беше залепен рекламен афиш: естрадна група ще изнесе концерт в Алта. Градът явно се намираше съвсем близо. Дали не сбърках, че слязох тук, вместо да продължа до следващата спирка на автобуса?

— Матис — цапнах комар, който ме ухапа по челото, — случайно да ти се намира свободно легло за тази нощ? Ще си платя.

— През май изгорих леглото в печката, защото пролетта беше доста мразовита.

— Диван? Матрак?

— Защо ти е матрак? — Той направи широк многозначителен жест към обраслата с пирен местност.

— Благодаря, но предпочитам да нощувам на закрито. Е, може да намеря някоя празна кучешка колиба. Лека нощ. — Отправих се към къщите.

— Единствената кучешка колиба в Косюн е тази — извика той с низходяща, явно присъща му, жална интонация.

Обърнах се. Показалецът му сочеше църквата.

— Тя отворена ли е през нощта?

Матис наклони глава настрана.

— Знаеш ли защо в Косюн никой не краде? Защото освен северни елени няма нищо за крадене.

С изненадващо грациозен скок дребният тантурест мъж се прехвърли през канавката и тръгна из пирена. На запад. За ориентир ми служеха слънцето на север и църквата, защото — от дядо знам — навсякъде по света камбанариите са разположени от западната страна на храма. Заслоних очи с ръка и огледах терена пред Матис. Къде, по дяволите, беше тръгнал?

Дали защото грееше слънце, а беше посред нощ и цареше гробовна тишина — не знам, но от селото лъхаше някаква, изоставеност. Къщите сякаш бяха построени на бърза ръка, без старание, без любов. Не че не изглеждаха здрави, просто навяваха усещането, че са по-скоро покрив над главата на обитателите си, отколкото дом. Практични. Стени, които да осигуряват завет от бури и ветрове, без да изискват специална поддръжка. Очукани таратайки със свалени табели в градини, които не бяха никакви градини, а заградени парцели, обрасли в пирен и брези. Детски колички, но никакви играчки. Само малка част от къщите имаха завеси или затъмнени прозорци. Голите прозорци на другите отразяваха слънцето и не допускаха вътре да прониква чужд поглед. Подобно на слънчеви очила пред очите на човек, който не желае да надничат в душата му.

Църквата наистина се оказа отворена. Е, вратата се беше раздула от влагата и се отвори след известна съпротива. Църквата беше малка, семпло обзаведена, но красива в своята простота. Среднощното слънце озаряваше стъклописите. Над олтара висеше задължителната страдалческа статуя на разпнатия Христос пред триптих: Давид и Голиат от едната страна, Младенеца от другата, а в средата Света Богородица.

Открих вратата към ризницата зад олтара. Претърсих шкафовете и намерих расо, дръжка за моп и кофа, но нито капка вино. Само две кутии с нафора с надпис „Пекарна „Улсен”. Лапнах четири-пет парченца, но все едно дъвчех попивателна хартия. Късчетата свещен хляб пресушиха устната ми кухина и набъбнаха толкова много, че накрая нямах друг избор, освен да ги изплюя върху вестника на масата. От него се осведомих за датата — ако това, разбира се, беше днешното издание на „Финмарк Дагбла”: 8 август 1977. Научих още за набиращите скорост протести срещу изграждането на водноелектрическа централа в коритото на река Алта и как изглежда областният управител Арнюлф Улсен. Разбрах, че Финмарк — единствената норвежка административна област, граничеща със Съветския съюз — вече е по-безопасна след смъртта на агентката на КГБ Гюнвур Галтунг Ховик и че синоптиците най-сетне обещават по-хубаво време тук отколкото в Осло.

Каменният под в ризницата беше прекалено корав да легна върху него, а църковните скамейки — твърде тесни, затова метнах якето си върху преградата пред олтара, легнах и си подложих кожената чанта под главата. Усетих как нещо мокро капна върху лицето ми. Избърсах го с ръка и погледнах пръстите си. Ръждивочервена течност.

Вдигнах поглед към разпятието точно над главата ми. Досетих се, че капката е дошла от тавана. Протекъл покрив, влага, оцветена от глина или ръждиво желязо. Завъртях се, та да не лежа на натъртеното си рамо, и се завих презглава с расото, за да не ми свети слънцето. Затворих очи.

Така. Не мисли. Освободи съзнанието си.

Освобождение. Капан.

С рязък замах отметнах расото, панически задъхан.

По дяволите!

Останах да лежа, вторачен в тавана. През първите седмици след погребението не ме хващаше сън и започнах да вземам валиум. Не знам дали съм развил зависимост, но при всички случаи оттогава трудно заспивам без валиум — освен ако не съм съвсем каталясал.

Пак се завих с расото и затворих очи. Седемдесет часа в бягство. Хиляда и осемстотин километра. Два-три часа сън във влакове и автобуси. Би трябвало да съм гроги.

Сега мисли за хубави неща.

Опитах се да си спомня какво беше преди. И още по-преди. Но спомените не се вестяваха. Вместо тях се появи другото. Облечен в бяло мъж. Миризма на риба. Черно дуло на пистолет. Строшено стъкло, падане. Изтласках картините настрани, протегнах ръка, прошепнах името й.

И тя най-сетне се появи.

Събудих се. Останах да лежа неподвижно.

Нещо ме беше побутнало. Някой. Внимателно, сякаш ме бе докоснал не за да ме събуди, а само колкото да се увери, че под расото има човек.

Наложих си да дишам равномерно. Навярно все още имах шанс. Навярно не бяха забелязали, че съм се събудил.

Плъзнах ръка встрани, но после се сетих, че бях проснал якето с пистолета върху преградата пред олтара.

Аматьорска грешка за човек с претенции на професионалист.

Втора глава

Продължавах да дишам, усещах как пулсът ми се успокоява. Тялото ми беше разбрало още непроумяното от ума. Ако бяха ония, нямаше да ме побутват лекичко, а щяха рязко да отметнат расото, да установят, че отдолу е който им трябва, и да ме надупчат като швейцарско сирене.

Предпазливо дръпнах расото от лицето си.

Над мен се бе надвесило покрито с лунички лице с чип нос, лепенка на челото и светли мигли над изумително сини очи. От главата стърчеше гъста рижа коса. На колко ли беше момчето? На девет? На тринайсет? Нямах представа. Нищичко не разбирам от деца.

— Не може да лежиш тук.

Огледах се. Освен малкия не видях другиго.

— Защо? — попитах сънливо.

— Защото мама ще чисти.

Изправих се, навих расото на руло, грабнах якето си от преградата, опипах джоба — пистолетът си беше вътре. Докато се обличах, болка проряза лявото ми рамо.

— Ти южняк ли си? — попита момчето.

— Зависи какво разбираш под „южняк”.

— Ами че си от място на юг от тук.

— Всичко е на юг от тук.

Момчето наклони глава настрани.

— Аз съм Кнют и съм на десет. Ти как се казваш?

Тъкмо преди да изтърся друго име, съобразих, че е по-добре да се придържам към вчерашната версия. Юлф.

— На колко си, Юлф?

— Стар съм — отвърнах и разкърших врат.

— Имаш ли трийсет?

Вратата на ризницата се отвори. Обърнах се. Оттам излезе жена, спря и ме огледа. Прекалено е млада за чистачка, стрелна се в ума ми. Направи ми впечатление и колко силна изглежда. На ръката, с която държеше кофата с плискаща се насам-натам вода, изпъкваха вени. Жената имаше широки рамене, но тънка талия. Старомодна плисирана пола покриваше краката й. Порази ме и разкошната й коса: дълга и толкова тъмна, че лъщеше на светлината от високите прозорци. Непретенциозна шнола укротяваше буйните вълни.

Жената тръгна към мен, обувките й тракаха по пода. Приближи се на достатъчно разстояние да разгледам лицето й и установих, че устата й е хубава, но с малък белег от оперирана заешка устна. Струваше ми се направо неестествено жена с толкова тъмна кожа и коса да има толкова сини очи.

— Добро утро — поздрави тя.

— Добро утро. Пристигнах с автобус през нощта и нямаше къде да…

— Ясно. Тук вратата е висока и широка.

Изрече го без топлота в гласа, остави кофата и мопа на пода и протегна ръка.

— Юлф — представих се и посегнах да стисна дланта й.

— Расото. — Тя размърда енергично пръсти, за да ми даде да разбера, че расото е причината за изпънатата десница.

Погледнах смачканата дреха в лявата си ръка.

— Не намерих одеяло — оправдах и се й я подадох.

— И нищо друго за ядене освен нафора. — Тя разгъна тежката бяла дреха и я огледа щателно.

— Съжалявам. Ще платя за…

— Дано да ти се е усладила — със или без благословия. Само че следващия път, ако обичаш, не плюй върху областния ни управител.

Не съм сигурен усмивка ли видях, но белегът на горната устна леко се надигна. Без да каже нищо повече, тя се обърна и влезе в ризницата.

Взех си чантата и прескочих преградата около олтара.

— Къде отиваш? — попита ме момчето.

— Навън.

— Защо?

— Как така защо? Защото не живея тук.

— Мама само се прави на сърдита.

— Поздрави я от мен.

— А ти кой си? — обади се тя. Връщаше се при олтара.

— Юлф — вече почвах да свиквам с новата си самоличност.

— И по каква работа си дошъл в Косюн, Юлф? — Тя изцеди парцала над кофата.

— На лов.

Съобразих, че в толкова малко селце е най-благоразумно да се придържам към една и съща версия.

Тя закрепи парцала към дългата дръжка.

— Какво ще ловуваш?

— Яребици — пробвах да налучкам. Живеят ли яребици толкова далеч на север? — Или каквото и да е с пулс — добавих.

— Тази година мишките и лемингите са кът.

Засмях се.

— Имах предвид малко по-големи животни.

Тя повдигна вежда.

— А аз — че няма яребици.

Настана мълчание.

Накрая го наруши Кнют:

— Когато мишките и лемингите не достигат, хищниците нападат яребичите яйца.

— А, сега разбирам — кимнах.

Потният ми гръб лепнеше. Имах нужда да се изкъпя и да си изпера ризата и паласката. И якето.

— Все ще се намери по какво да стрелям. Проблемът по-скоро е, че малко съм подранил. Ловният сезон започва чак следващата седмица. Е, дотогава ще използвам времето за аклиматизация.

Надявах се Матис да ми е дал вярна информация.

— Вие, южняците, с вашите сезони — пренебрежително изсумтя жената. — Много държите да има строг регламент кога ще се ловува и кога — не. — Тя прокара парцала по мястото, където бях подремнал, толкова отривисто, че гумената дръжка изскърца. — По нашите земи хората ловуват за прехрана. Когато нямат нужда от дивечово месо, не ходят на лов.

— А случайно да знаете къде в селото мога да отседна?

Тя спря да мие и се облегна на дръжката.

— Ами просто почукай на някоя врата и ще те подслонят.

— Има ли значение на коя?

— Не. Но в момента малко хора са си вкъщи.

— А, да. — Погледнах Кнют. — Заради лятната ваканция.

Жената поклати глава с усмивка.

— Заради лятната паша. Всички, които гледат северни елени, бивакуват на палатки и каравани до пасищата долу покрай брега. Други пък са на риболов. А мнозина отидоха на църковния събор в Каутокейно.

— Ясно. Имате ли възможност да ме подслоните у вас? — Забелязах колебанието й и побързах да добавя: — Ще ви платя добре. Много добре.

— Никой от тукашните няма да ти вземе пари. Но мъжът ми не си е вкъщи и не е прилично.

Не е прилично? Гледах полата й. Дългата й коса.

— Разбирам. Знаете ли къде мога да намеря къща, която да не е толкова… централно разположена? Да се намира на тихо, спокойно място. И да се открива хубава гледка. — С добра видимост, та да забележа отдалече, ако някой приближава — имах предвид всъщност.

— Щом ще ходиш на лов, отседни в ловната хижа. Всички я използват. Малко е отдалечена и е тясна и спартански обзаведена, но там със сигурност ще се чувстваш на спокойствие. А гледка се открива към четирите посоки на света.

— Звучи идеално.

— Кнют ще те заведе до там.

— О, няма нужда, сам ще намеря…

— Не! — извика момчето. — Моля те!

Пак го погледнах. Лятна ваканция. Всички са някъде. От скука е дошъл с майка си, докато тя чисти. Най-сетне се случва нещо интересно.

— Добре, съгласен съм. Тръгваме ли?

— Да!

— Само се чудя… — обади се тъмнокосата жена и натопи парцала в кофата — … с какво ще стреляш. В тази малка чанта, така като я гледам, няма ловна пушка.

Впих поглед в чантата ми, сякаш я измервах, за да преценя дали да се съглася с жената.

— Забравих си пушката във влака. Обадих се да съобщя и обещаха да ми я изпратят по автобуса до два-три дни.

— Но нали ти трябва оръжие, с което да се упражняваш — тя се усмихна — преди началото на сезона.

— Ами…

— Ще ти услужа с пушката на мъжа ми. Изчакайте ме отвън. Ей сега приключвам.

Ловна пушка? Защо пък не, дявол да го вземе? И понеже нито едно от изреченията не завършваше въпросително, само кимнах и тръгнах към вратата. Зад гърба си чух ускорено дишане и забавих крачка. Момчето настъпи обувката ми.

— Юлф?

— Да?

— Знаеш ли вицове?

Седях от южната страна на църквата и пушех. Не съм напълно наясно защо пуша. Не съм пристрастен. Кръвта ми не гладува за никотин. Причината да пуша не е тази, а някаква друга. Май е свързана със самия ритуал. Той ме успокоява. Със същия успех бих пушил, да речем, слама. А зависим ли съм от наркотици? Категорично не. За алкохолик навярно бих минал, но и в това не съм сигурен. Но, естествено, обичам да съм надрусан, дрогиран, опиянен. Обичам и валиум. Или, по-точно, не ми е добре, като не вземам валиум. Единствено към валиума съм се пристрастявал някога.

Навремето започнах да продавам хашиш, за да финансирам личното си потребление. Беше съвсем просто и логично; купуваш грамаж, достатъчен да се пазариш за цената, продаваш на по-висока цена две трети на малки дози и тревата ти излиза без пари. Оттам има една крачка да превърнеш заниманието в целодневна работа. Виж, пътят до първата продажба беше дълъг. Дълъг и трънлив. На няколко пъти завих не където трябва. Но в крайна сметка се озовах в парка до Кралския дворец и започнах да повтарям шепнешком кратката си оферта „трева?” на минувачи, които ми се струваха с достатъчно дълга коса или с достатъчно откачени дрехи. В живота първият път винаги е най-кофти. Затова, когато някакъв късо подстриган тип със синя риза спря и ми поиска два грама, ме хвана шубето и избягах.

Знаех, че не е агент на полицията — те носят по-дълга коса и по-шантави дрехи. Но се усъмних дали не е от хората на Рибаря. Постепенно обаче ми стана ясно, че Рибаря не се занимава с дребни балъци като мен. Просто трябваше да внимавам да не стана прекалено голям. И да не припарвам до пазара на амфетамин и хероин — негова неприкосновена територия. Хофман допусна тази грешка. И затова свърши зле. Пресели се на оня свят.

Хвърлих фаса между гробовете отпред.

Разполагаш с отредено време, изгаряш до филтъра и неумолимо настъпва краят. Но смисълът е поне да можеш да гориш, докато стигнеш до филтъра, а не да угаснеш преждевременно. Като казвам „смисъл”, е добре да уточня, че под „смисъл” разбирам цел. Иначе не ми пука за смисъла. Не всеки ден след погребението изпитвах такава увереност в моята цел.

Затворих очи и се съсредоточих върху слънцето — да усетя как сгрява кожата ми. Да му се насладя. Хедон. Гръцки бог. Или лъжлив бог, както го нарича Църквата. Доста арогантно ми се струва да наричаш „лъжливи” всички богове освен измисления от теб. „Да нямаш други богове, освен Мене.”[1] Заповед на диктатор към поданиците му. Смешното е, че християните не го осъзнават; не съзират механизма, включващ регенерация, самовъзпроизводство и самоподсилване и обезпечил оцеляването на тяхната религия в течение на цели две хилядолетия. В нея ключът към спасението е достъпен единствено за извадилите късмет да се родят във време, което представлява само миг във всемирната история, и при това живели на единственото парченце земя, удостоено с привилегията да му отправят офертата „рай”?

Застудя. Облак затули слънцето.

— Това е баба.

Отворих очи. Не беше облак. Слънцето образуваше ореол около рижата глава на момчето. Жената в църквата наистина ли му беше баба?

— Моля?

— Гробът, където си изхвърли цигарата — посочи то.

Плъзнах поглед покрай него. Струйка дим се виеше от цветната леха пред черна мраморна плоча.

— Извинявай. Целех се в алеята.

Малкият скръсти ръце.

— И това ми било ловец! Щом не можеш да улучиш цяла алея, как ще уцелиш яребица?

Уместен въпрос.

— Е, сети ли се за някой виц?

— Не. Нали те предупредих, че ще ми трябва време.

— Вече минаха… — той си погледна несъществуващия часовник — … двайсет и пет минути.

Измисляше си. Обзе ме предчувствие, че разходката до ловната хижа ще се проточи.

— Кнют! Не досаждай на господина — обади се майката. Тъкмо излизаше от църквата. Тръгна към портата.

Станах и я последвах. Тя имаше гъвкава походка и грациозно извит гръб, изящен като лебедова шия. Чакълестата алея минаваше покрай църквата и продължаваше между трийсетината къщи, които всъщност представляваха Косюн. Тишината беше почти злокобна. До момента освен Кнют, майка му и ескимоса Матис не бях виждат други хора.

— Защо къщите нямат завеси? — попитах.

— Защото Лестадиус ни учи да пускаме Божията светлина да нахлува свободно в домовете ни — отговори тя.

— Лестадиус?

— Ларш Леви Лестадиус[2]. Наистина ли не си запознат с неговото учение?

— Не съм.

Е, бях чел нещичко за този шведски свещеник от миналия век, изкоренил разврата и порока сред местните, но определено не познавах учението му в подробности и всъщност си мислех, че старомодните му идеи вече са отживелица.

— Ти не си ли лестадианец? — попита ме Кнют. — Значи, ще гориш в ада.

— Кнют!

— Какво? Дядо казва така! А той ги разбира тези работи, нали е бил странстващ проповедник в цяла Финландия и северен Тромс.

— Дядо ти казва и друго: не бива да натрапваш религията си на хората. — Майката ме изгледа извинително. — Понякога Кнют става малко напорист. От Осло ли си?

— Там съм роден и израснал.

— Семейство имаш ли?

Поклатих глава.

— Сигурен ли си?

— Моля?

— Поколеба се — усмихна се тя. — Да не си разведен?

— Тогава със сигурност ще гориш в ада! — извика Кнют и размърда пръсти, изобразявайки пламъци.

— Не съм разведен — уточних.

Забелязах, че тя ме поглежда някак изпитателно.

— Самотен ловец далеч от дома, а? Иначе с какво се занимаваш?

— Изпълнител на поръчки — отвърнах.

Някакво движение горе привлече вниманието ми. За миг зърнах мъжко лице, после завесите се спуснаха.

— Преди няколко дни напуснах. Опитвам се да си намеря нещо ново.

— Нещо ново — повтори тя. Прозвуча като въздишка.

— А ти чистиш, така ли? — попитах, колкото да не мълча.

— Мама е клисарка — обади се Кнют, — дядо казва, че би могла да наследи свещеника. Ако беше мъж, де.

— Нали е позволено да ръкополагат жени за свещенички?

— Жена свещеничка в Косюн? — разсмя се тя.

Малкият продължаваше да гъне длани като огнени езици.

— Тук живеем ние. — Тя свърна към малка къща без завеси.

На двора, върху газобетонни блокчета, стоеше волво без гуми, а отстрани — работна количка с две ръждясали джанти вътре.

— Това е колата на татко — осветли ме Кнют. — А тази е на мама — посочи фолксваген „Бийтъл”, паркиран на сянка вътре в отворения гараж.

Влязохме и къщата — вратата стоеше отключена. Домакинята ме въведе в дневната и отиде да намери пушката. Останах в стаята с Кнют. Обзаведена скромно, дневната беше спретната, чиста и подредена, с масивни мебели, но без телевизор или стереоуредба. Не видях стайни растения. На стената висяха изображение на Христос с овца в ръце и една-единствена сватбена снимка.

Приближих се. Жената на снимката несъмнено беше моята домакиня. В булчинската рокля изглеждаше хубава, направо красива. Младоженецът беше висок и широплещест. Усмихнатото му, но въпреки това сурово, недружелюбно лице ми заприлича на мярнатото преди малко зад завесата.

— Ела, Юлф!

Тръгнах по посока на гласа. Прекосих коридор и влязох през отворена врата в работилница. Неговата работилница. Дърводелски плот с ръждясали автомобилни чаркове, изпотрошени играчки, явно отдавна зарязани тук, и още куп недовършени начинания.

Жената беше намерила няколко кутии с патрони и ми посочи гладкоцевна ловна пушка, окачена на гвоздей на стената — толкова нависоко, че тя не я стигаше. До пушката висеше винтовка. Подозирах, че ме остави да изчакам в дневната, за да поразтреби преди това в работилницата. Забелязах кръгчета от бутилки. Не ми убягна и миризмата на вкисната ракия, на спирт и цигари.

— Имаш ли патрони за винтовката? — попитах.

— Да, но нали ще стреляш по яребици?

— С винтовката предизвикателството ще е по-голямо — протегнах се и я свалих от гвоздея. Прицелих се през прозореца. Завесите на съседната къща се разлюляха. — Пък и няма да ми се налага да вадя сачмите от дивеча. Как се зарежда?

Тя ме погледна изпитателно, явно несигурна дали се шегувам. После ми показа. Знаейки какво работя, човек би си помислил, че съм експерт по оръжията, но всъщност умея да боравя единствено с пистолет. Тя постави пълнителя, показа ми как да заредя винтовката и обясни, че била полуавтоматична — законът не ми позволявал да държа повече от три патрона в пълнителя и един в патронника.

— Разбира се — кимнах и се прицелих наужким.

В оръжията ми харесва звукът на смазан метал, на прецизно инженерно изкуство. Нищо друго.

— Вземи и това. Може да ти потрябва.

Обърнах се. Тя ми подаде бинокъл — „Б8”, съветски военен бинокъл. Навремето дядо ми се бе сдобил с такъв по тайни канали — трябваше му да разглежда детайлите по църковните сгради. От него знам, че преди и по време на Втората световна война цялата качествена оптика се произвеждала в Германия. След като превзели източната част, руснаците веднага откраднали промишлените тайни на немците и започнали да изработват по-евтини, но адски сполучливи копия. Как ли този „Б8” бе попаднал тук? Оставих винтовката и погледнах през него. Към къщата с мъжкото лице. Сега там нямаше никого.

— Ще ти платя за услугата.

— Глупости. — Тя върна кутията с патрони на мястото й, взе друга и я постави пред мен. — Според мен за Хюго ще е достатъчно да платиш само използваните боеприпаси.

— Къде е той?

— На риболов.

Явно въпросът ми беше неприличен, защото лицето й леко потръпна.

— Носиш ли си нещо за ядене? — попита тя.

Поклатих глава. Дори не се бях сещал за това. Всъщност колко пъти бях ял след бягството от Осло?

— Ще ти приготвя сандвич. Напазарувай си от бакалницата на Пирио. Кнют ще ти я покаже.

Пак излязохме навън. Жената си погледна часовника — навярно за да се увери, че не съм се задържал прекалено дълго в дома й, та да дадем на съседите повод за клюки. Кнют тичаше напред-назад из двора, ентусиазиран като куче преди разходка.

— До хижата има около половин час или малко повече — обясни жената. — Зависи колко бързо вървите.

— Хм… Не знам кога ще ми изпратят моята пушка.

— Задръж тази, колкото искаш. Хюго рядко ходи на лов.

Кимнах. Нагласих ремъка на винтовката на подходящата дължина и я метнах на рамо. На здравото си рамо. Плъзнах поглед към селото. Опитах се да измисля думи за сбогом. Тя леко наклони глава — така правеше и синът и — и отметна няколко кичура от лицето си.

— Май не ти харесва особено, а?

Явно физиономията ми е издавала объркване, защото тя се засмя и високите й скули леко почервеняха.

— Питам за Косюн. За къщите ни. Преди е било хубаво. Преди войната. Но когато през 1945-а дошли руснаците и немците хукнали да бягат, по време на отстъплението опожарили всичко до основи. Всичко с изключение на църквата.

— Тактиката на опожарената земя.

— И на хората им трябвали къщи. Затова строили бързо. И грозно.

— О, не е чак толкова грозно — излъгах.

— Напротив — засмя се тя. — Къщите са грозни. Но не и обитателите им.

Гледах белега й.

— Вярвам ти. Е, Кнют, да вървим. Благодаря — протегнах й ръка.

Този път тя я стисна. Нейната беше силна и топла подобно на гладък, напечен от слънцето камък.

— Бог да те пази — пожела ми тя.

Погледнах я. Добронамереността й ми се стори искрена.

Бакалницата на Пирио се помещаваше в сутерена на една от къщите. Вътре цареше мрак и Пирио дойде чак след като Кнют три пъти я извика по име. Беше едра, пълна и носеше забрадка. Имаше писклив глас:

Jumalan terve.

— Моля? — не разбрах.

Тя се извърна и погледна Кнют.

— Господ здраве да ти дава — преведе момчето. — Пирио говори на фински, но знае норвежките имена на продуктите.

Започнах да изреждам какво ми е нужно и продавачката сваляше стоките една по една от рафтовете зад тезгяха. Кюфтета в сос — консерва. Рибени кюфтета — консерва. Салам. Сирене. Хляб.

Явно смяташе наум, защото, след като приключих с продуктите, тя просто написа някакво число на една бележка и ми я показа. Чак сега съобразих, че трябваше да извадя няколко банкноти от паласката още преди да вляза. И тъй като нямах желание да афиширам с каква значителна сума се разхождам из селото — близо сто и тринайсет хиляди крони, — застанах гърбом към момчето и към продавачката и разкопчах двете най-долни копчета на ризата си.

— Не можеш да пишкаш тук, Юлф — обади се Кнют.

Извърнах се наполовина към него.

— Пошегувах се — засмя се той.

Подадох стотачка на Пирио, а тя размаха безпомощно ръце — нямала да ми върне ресто.

— Никакъв проблем — уверих я. — Бакшиш.

Тя отговори нещо на грубо звучащия си непонятен език.

— Настоява да купиш още продукти за другите пари — преведе Кнют.

— В такъв случай е добре да си запише колко има да ми връща.

— Тя ще запомни. Хайде, ела.

Кнют тичаше пред мен по пътеката. Пиренът се триеше в прасците му, а комари жужаха около главите ни. Финмаркското плато.

— Юлф?

— Да?

— Защо имаш толкова дълга коса?

— Защото не съм я подстригвал.

— Ааа…

Двайсет секунди по-късно:

— Юлф?

— Мхм?

— Нито дума ли не знаеш на фински?

— Нито дума.

— А на саамски?

— Пак същото.

— Само норвежки ли знаеш?

— И английски.

— В Осло има ли много англичани?

Примижах срещу слънцето. Ако в момента наближаваше обяд, значи, вървяхме на запад.

— Не — отговорих. — Просто английският е международен език.

— Аха. И дядо така казва. Според него норвежкият бил езикът на разума, а саамският — на сърцето, финският пък бил свещен.

— Щом дядо ти го казва, значи, така е.

— Юлф?

— Да?

— Сетих се един виц.

— Да го чуем.

Кнют спря, изчака да го настигна и продължи редом с мен.

— Не спира да върви, а никога не стига до вратата. Що е то?

— Това не е ли по-скоро гатанка?

— Да ти кажа ли отговора?

— Кажи го. Не се сещам.

Той заслони очи с ръка и ме погледна с присвити очи.

— Лъжеш, Юлф.

— Моля?

— Знаеш отговора.

— Така ли?

— Всички знаят отговора на тази гатанка. Защо все лъжете? Ще…

— Горим в ада?

— Да!

— Аз и кой друг?

— Тате. Чичо Уве. Мама.

— И майка ти ли лъже?

— Лъже за тате. Казва, че нямало защо да се страхувам. Сега е твой ред. Разкажи някой виц.

— Аз не съм много по вицовете.

Кнют простена и се оклюма, а ръцете му се размятаха вяло над пирена.

— Целиш се накриво, не знаеш нищо за яребиците, не си по вицовете. Изобщо можеш ли нещо?

— Чакай да помисля. — Загледах се в самотна птица, която кръжеше високо над нас.

Наблюдаваше зорко. Търсеше си плячка. Заради скованите, леко присвити крила ми заприлича на бомбардировач.

— Мога да се крия.

— Супер! — оживи се Кнют. — Тогава да играем на криеница. Кой ще жуми? Онче, бонче, счупено…

— Ти изтичай напред и се скрий, аз ще те търся.

Той направи три крачки и се закова намясто.

— Какво има?

— Казваш го само за да ме разкараш.

— Глупости.

— Пак лъжеш!

Свих рамене.

— Тогава да поиграем на мълчанка. Който проговори пръв, го гръмват в главата.

Малкият ме изгледа странно.

— Наужким — уточних. — Искаш ли?

Той кимна със стиснати устни.

— Начало! — обявих.

Продължихме да вървим. Околният пейзаж, от разстояние лъжовно еднообразен, всъщност непрекъснато се менеше. От меко нагъната и обрасла със зелен и ръждивочервен пирен земята ставаше камениста и сипаничава. А изведнъж — под светлината на слънцето, чийто жълтеникавочервен диск от пристигането ми бе изминал половин обиколка около мен — всичко наоколо сякаш пламна, все едно по полегатите склонове потече нажежена лава. И над всичко това — необятна небесна шир. Нямам представа защо небето ми се струваше много по-голямо тук; защо сякаш виждах как земята се огъва. Навярно заради недоспиването. Някъде прочетох, че дори две денонощия без сън са достатъчни да започнеш да халюцинираш.

Кнют крачеше напред с бойна, решителна луничава физиономия. Рояците комари се сляха в огромно ято, от което нямаше измъкване. Престанах да ги пляскам. Оставих ги да кацат по мен. Пробиваха кожата ми с хоботчетата си и ми инжектираха упойка. Действаха толкова милозливо, че реших да не им преча. Сега най-важното беше да не спирам и с всеки изминат метър да увеличавам разстоянието между мен и цивилизацията. Същевременно назряваше необходимостта да си начертая план.

Рибаря винаги намира когото търси.

Досега планът беше да не следвам никакъв план, защото Рибаря щеше да отгатне всеки логичен мой замисъл. Единственият ми шанс да оцелея беше да действам произволно. Да бъда толкова непредсказуем, че дори самият аз да не знам какъв ще бъде следващият ми ход. Но по-нататък щеше да ми се наложи да си създам ясна стратегия за действие. Ако изобщо успеех да я докарам до „по-нататък”.

— Часовник — обади се Кнют. — Отговорът на гатанката е часовник.

Кимнах. Беше само въпрос на време.

— Сега можеш да ме гръмнеш в главата, Юлф.

— Добре.

— Направи го, де!

— Защо?

— Ами за да се свършва по-бързо. Няма нищо по-лошо от куршум, който не знаеш кога ще те улучи.

— Бум.

— В училище тормозеха ли те, Юлф?

— Защо питаш?

— Ами защото говориш странно.

— Там, където съм отраснал, всички говорят странно.

— Олеле. Всички ли са ги тормозили в училище?

Досмеша ме.

— Добре де, малко ме тормозеха. Когато бях на десет, родителите ми починаха и аз се преместих при дядо ми, Басе — от източен в западен квартал. Другите деца ме наричаха Оливър Туист и източна отрепка.

— Но ти не си такъв.

— Благодаря.

— Ти си южна отрепка — разсмя се Кнют. — Ето ти още един виц. Вече изоставаш с три.

— Ще ми се да знаех откъде ги вадиш всички тези вицове, Кнют.

Той присви око и ме погледна.

— Ще ми дадеш ли да понося пушката?

— Не.

— Тя е на тате.

— Казах „не”.

Кнют въздъхна тежко и пак увеси нос, но бързо се разведри. Продължавахме да вървим. Той си тананикаше тихичко. Не бих се заклел, но ми звучеше като псалм. Прииска ми се да го попитам как се казва майка му — струваше ми се полезно да знам името й, като се върна в селото, ако, например, забравя къде се намира къщата й. По една или друга причина обаче не го попитах.

— Ето я хижата — посочи Кнют.

Извадих бинокъла. Нагласих фокуса и на двете лещи. Зад танцуващите комари нещо приличаше повече на барака за дърва, отколкото на хижа. Прозорци не се виждаха. Купчина небоядисани, сиви, изсъхнали греди, вкопчени една в друга около тънък черен комин.

Продължихме нататък. Мислех за съвсем други неща, но неочаквано забелязах движещ се обект — значително по-голям от комар. Намираше се на стотина метра пред нас. Откъсна се от еднообразния пейзаж. За миг сърцето ми спря. Животно с огромни рога тичаше през пирена и се чуваше странно щракане.

— Елен — установи Кнют.

Пулсът ми постепенно се успокои.

— Откъде разбра, че не е… ъъъ… женска?

Той пак ме изгледа озадачен.

— В Осло няма много елени — поясних.

— Искаш да кажеш, че не е кошута. Ами мъжкарите имат по-големи рога — така ги различавам. Виж как си търка рогата.

Еленът, спрял в близката горичка зад хижата, си търкаше рогата в ствола на една бреза.

— Какво прави? Лющи кора, за да я яде ли?

Кнют се разсмя.

— Северните елени се хранят с лишеи.

— Вярно бе. Нали в училище учехме за вид лишеи, дето растели близо до Северния полюс; учехме и че йойк било специфична саамска песен, а лавво — саамският аналог на индианския вигвам. А разстоянието между Осло и Финмарк било по-голямо, отколкото между Лондон и Париж. Преподаваха ни и някакво правило как по-лесно да помним имената на фиордите, но вече съм го забравил. Изкарал съм петнайсет години зад учебния чин, две от тях — в университета, запомняйки уроците само отгоре-отгоре.

— Така си чисти рогата — поясни Кнют. — Сега, през август, им е периодът на активно почистване. Когато бях малък, дядо ми казваше, че елените правели така, за да си чешат рогата.

Той премлясна като старец, за да изрази пренебрежение колко наивен е бил някога. Можех да му дам пример със себе си как някои от нас продължават да са наивни и в зряла възраст.

Хижата се намираше върху четири големи камъка. Вратата не беше заключена, но се наложи да дръпна силно дръжката, за да се отдели от рамката. Вътре имаше двуетажно легло с вълнени одеяла, чугунена печка на дърва с очукан чайник и тенджера на двата котлона; оранжев стенен шкаф, червена пластмасова кофа, два стола и килната на запад маса — или защото беше крива, или защото подът беше наклонен.

Хижата имаше прозорци. Не ги бях видял, защото представляваха съвсем малки кръгли отвори на всички стени освен на стената с вратата. Въпреки скромните си размери пропускаха достатъчно светлина и отвътре се виждаше кой идва от четирите посоки на света. Бойници. От единия до другия край на хижата имаше не повече от три крачки. Усетих как паянтовата конструкция се разклаща под стъпките ми като масичка във френско кафене, но това не промени заключението ми: хижата беше идеална.

Огледах се и се сетих какво каза първо дядо ми, когато, с куфара ми в ръце, спря пред вратата на къщата си и отключи: Mi casa es su casa. Без да разбирам и дума, схванах какво значи: моят дом е и твой. Тогава бях на десет.

— Ще пийнеш ли кафе, преди да се върнеш долу? — попитах предразполагащо и отворих печката. Отвътре се вдигна ситна сива пепел.

— Аз съм на десет. Не пия кафе. Трябват ти дърва. И вода.

— Виждам. А една филийка ще хапнеш ли?

— Имаш ли брадва? Или нож?

Гледах го безмълвно. В отговор той завъртя пренебрежително очи. Какъв ловец съм, щом нямам дори нож!

— Използвай този на първо време. — Кнют измъкна от колана на гърба си огромен нож с широко острие и жълта дървена дръжка.

Претеглих го в ръка. Беше тежък, но не прекалено, и с отличен баланс. Какъвто трябва да бъде и един пистолет.

— От татко ти ли е?

— От дядо ми — бащата на мама. Това е фински нож.

Разбрахме се той да донесе дърва, а аз — вода. Явно му доставяше голямо удоволствие да върши работата на възрастните. Кнют грабна ножа и изтича навън. Забелязах отпорена дъска на стената. Под нея имаше изолация от мъх и торф. Натъпках вътре паласката с парите. От горичката се чуваха удари на стомана в дърво. Взех пластмасовата кофа и налях вода от потока, който течеше само на стотина метра от хижата.

Изчистих шкафа от мишите изпражнения и подредих вътре хранителните продукти, а Кнют напълни печката със съчки и дървесна кора. Дадох му кибрита си. След съвсем малко печката бумтеше, а кафеникът съскаше. Помещението леко се задими. Забелязах, че комарите са изчезнали, и веднага се възползвах. Съблякох си ризата и наплисках лицето и гърдите си с вода от кофата.

— Какво е това? — посочи Кнют.

— Това ли? — посегнах към идентификационната плочка, която носех на ланец на врата си. — Името и ЕГН-то ми, гравирани върху метал, устойчив дори на ядрен взрив. Нося го, за да знаят кого са убили.

— И защо им е?

— За да знаят къде да изпратят скелета.

— Ха-ха — засмя се сухо той. — Това не се брои за виц.

Съскането на кафеника премина в предупредително клокочене. Налях в една от напуканите чаши, а Кнют вече беше преполовил втората си дебела филия с пастет. Започнах да духам черната, омазнена на повърхността течност.

— Какво е кафето на вкус? — поинтересува се Кнют с пълна уста.

— Първият път е най-кофти — отвърнах и отпих предпазливо. — Нахрани се, че стана време да се прибираш. Майка ти да не почне да се чуди къде се бавиш.

— Тя знае къде съм. — Той се облакъти на масата, сплеска с ръце бузите си и те се издуха пред очите му. — Разкажи ми виц.

Кафето беше страхотно, а чашата приятно сгряваше ръцете ми.

— Норвежец, датчанин и швед се обзаложили кой ще успее да се надвеси най-много от прозорец. Този знаеш ли го?

— Не. — Той свали ръцете си от масата и прикова в мен заинтригуван поглед.

— И така, тримата седнали на външния перваз. И неочаквано норвежецът спечелил.

Настъпи мълчание. Отпих от кафето. Съдейки по ококорените очи на Кнют, май очакваше продължение. Но това беше целият виц.

— Как така спечелил? — попита той.

— Не се ли сети? Паднал от прозореца.

— Значи, норвежецът е заложил на себе си?

— Много ясно.

— Не е ясно. Трябваше да уточниш в самото начало.

— Добре, но сега поне схвана смешката — въздъхнах. — Е, как ти се стори?

Той потърка с показалец луничавата си брадичка и се вторачи замислено в празното пространство. Изсмя се високо два пъти. После пак се вторачи замислено.

— Малко е кратък — отсече. — Но пък точно затова е забавен. Раз-два-три — и край. Смешен си е. — Той се засмя.

— Като каза край…

— Добре, ще си вървя. — Той стана. — Утре пак ще дойда.

— Защо?

— Заради лосиона за комари.

Изгледах го въпросително. Той взе ръката ми и я долепи до челото ми. Опипах челото си. На допир напомняше фолио с балончета: цялото в бабунки от ухапвания.

— Добре — кимнах. — Донеси ми лосион против комари. И бира.

— Бира ли? Щом искаш бира…

— … ще горя в ада, знам.

— … ще се наложи да се разходиш до Алта.

Сетих се за миризмата на вкиснат алкохол в работилницата на баща му.

— Ами тогава искам домашна ракия. От оная, от която пие татко ти. Откъде я купува?

Кнют отпусна тежестта на другия си крак.

— От Матис.

— Хм. Матис да не е един дребосък със съдрано шушляково яке?

— Същият.

Извадих банкнота от джоба си.

— Виж колко ще вземеш за тези пари. Остави си за сладолед. Ако яденето на сладолед не е грях, разбира се.

Той поклати глава и взе банкнотата.

— Чао, Юлф. И дръж вратата затворена.

— О, вътре няма място за повече комари.

— Не за да се пазиш от комари, а от вълци.

Шегуваше ли се?

След като той си тръгна, взех винтовката и я опрях върху перваза на прозореца. Погледнах през мерника и отместих плавно мушката наляво. Намерих гърба на Кнют, който се спускаше по пътеката. Продължих към горичката. Открих елена. В същия миг, сякаш ме беше усетил, той вирна глава. Доколкото знам, северните елени са стадни животни. Явно е бил прокуден. Като мен.

Седнах пред хижата да си допия кафето. От горещината и дима вътре ме заболя главата.

Погледнах си часовника. Напредваше неумолимо. Скоро щяха да станат сто часа. Откакто трябваше да съм мъртъв. Сто часа чист бонус.

Загледах се в горичката. Еленът се бе приближил.

Трета глава

Преди сто часа.

Всъщност всичко започна много по-рано. Както вече казах, сам не знам точно кога. Да речем, че е било преди година — в деня, когато Брюнхилсен дойде при мен в парка до Кралския дворец. Бях стресиран, току-що ми бяха съобщили за нейната болест.

Брюнхилсен беше рано оплешивял тип с обезобразен нос и тънък мустак. Беше работил за Хофман, преди Рибаря да наследи и Брюнхилсен, и цялото имущество на Хофман след смъртта му: тоест, търговията с хероин, жена му и луксозния му апартамент по Бюгдьой Але. Брюнхилсен ми съобщи, че Рибаря искал да говори с мен: да отида в рибния му магазин. И си тръгна.

Дядо обожаваше испанските пословици, които беше научил в Барселона, докато работел върху своята версия на „Саграда фамилия”. Най-често споменаваше една: „Вкъщи бяхме много народ и баба взе, че забременя.” Един вид: сякаш не ни стигаха ядовете, та ни сполетяха и още.

Така или иначе, на следващия ден отидох в магазина на Рибаря. Намираше се на площад „Юнгсторге”. Не защото ми се ходеше, а защото другият вариант — да не отида — беше напълно изключен. Рибаря е прекалено влиятелен. Прекалено опасен. Печално известна е историята как отсякъл главата на Хофман с думите, че така ставало, като почнеш да се мислиш за голямата работа. Или историята за двамата дилъри на Рибаря, изчезнали безследно, след като ги хванал да крадат от стоката. Повече никой не ги видял. Някои твърдяха, че през следващите месеци рибните кюфтета в магазина му били особено вкусни, сякаш каймата съдържала нова съставка. Рибаря не направи нищо, за да опровергае слуховете. Ето така бизнесмен от неговия калибър брани територията си — с комбинация от слухове, полуистински истории и сурови факти какво сполетява опиталите се да го измамят.

Не съм се пробвал да го мамя. Въпреки това, докато стоях в магазина му, се потях като абстинясал наркоман. Представих се на една от възрастните жени зад тезгяха. Не знам дали тя натисна звънец или нещо друго, но след малко Рибаря излезе с широка усмивка през летящата врата отзад, облечен в бяло от глава до пети — бяла шапка, бяла риза, бяла престилка, бял панталон, бяло сабо — и ми протегна голямата си мека ръка.

Влязохме в задната стаичка. И подът, и стените бяха облицовани в бели плочки. В метални паници, наредени върху пейките покрай стената, киснеха в марината мъртвешки бледи филета.

— Извинявай за миризмата, Юн. Приготвям рибени кюфтета.

Той издърпа един стол изпод металната маса насред помещението.

— Седни.

Подчиних се.

— Продавам само хашиш — казах. — Никога спийд или хероин.

— Знам. Причината да искам да поговорим е, че ти уби един от хората ми. Туралф Юнсен.

Взирах се безмълвно в него. Бях мъртъв. Щях да стана на рибени кюфтета.

— Много те бива, Юн. Страшно хитро да го представиш като самоубийство. Всички знаеха, че Туралф си пада малко… депресар. — Рибаря откъсна парче от едно филе и го лапна. — Полицията дори не сметна смъртта му за подозрителна. Признавам, самият аз също си мислех, че сам си е теглил куршума. После обаче мой човек в полицията ме светна: пистолетът, открит до трупа, бил регистриран на твое име. Юн Хансен. И това ни накара да поразчепкаме случая. Гаджето на Туралф ни каза, че той ти дължал пари и ти си се опитал да си ги поискаш няколко дни преди смъртта му. Вярно ли е?

Преглътнах мъчително.

— Туралф пушеше хашиш. Познавахме се добре, бяхме приятели от деца, известно време дори живяхме заедно на квартира и така нататък. Затова му дадох на вересия. — Опитах се да се усмихна. Досещах се колко идиотски изглеждам. — В този бранш никога не бива да пускаш аванта на приятелите си, нали?

Рибаря също се усмихна, вдигна едно рибно филе и то увисна на сухожилие. Огледа го и бавно го завъртя във въздуха.

— Никога не давай заем на приятели, роднини и подчинени, Юн. Никога. Ето, дал си известна отсрочка, но в крайна сметка си показал, че правилата трябва да се спазват. И ти си като мен, Юн. Човек с принципи. Който сгреши спрямо теб, заслужава наказание. Без значение колко голямо е провинението. Без значение дали става въпрос за непознат латинос, или за родния ти брат. Това е единственият начин да защитиш периметъра си — дори да си дребен пласьор в парка до Двореца. Колко изкарваш на месец? Пет хиляди? Шест?

— Там някъде — вдигнах рамене.

— Уважавам постъпката ти.

— Ама…

— Туралф беше много важен човек за мен. Събираше дългове. А при необходимост изпълняваше и мокри поръчки. Ликвидираше нелоялни платци, без да му мигне окото. В съвременното общество малцина притежават неговата твърдост. Хората са станали толкова мекушави. Днес е възможно да си мек и въпреки това да оцелееш. А това е направо… — той налапа цялото филе — … извратено.

Той дъвчеше, а аз размишлявах с какви варианти разполагам. Да стана и да избягам от магазина, ми се струваше най-добрият.

— Както се досещаш, ти ме постави в затруднено положение — продължи Рибаря.

Те, разбира се, щяха да хукнат след мен и да ме хванат, но поне нямаше да свърша в рибената кайма, ако се видеха принудени да ме пречукат на улицата посред бял ден.

— Та си мисля: кой от моите познати притежава нужните качества? И твърдост да убива. Сещам се само за двама. Единият е ефективен, но убийствата му доставят прекалено голямо удоволствие, а това ми се струва… — той зачопли с нокът между предните си зъби — … извратено. — Огледа внимателно изтръгнатото парченце. — Освен това не си реже ноктите на ръцете като хората. На мен не ми трябва перверзен женчо, трябва ми човек, който да умее да общува. Първо да говори с хората, а после, ако от приказките няма резултат, да пристъпи към по-крути мерки. Колко искаш, Юн?

— Мммоля?

— Не, аз те моля да назовеш сума, която те устройва. Осем хиляди на месец?

Премигах объркано.

— Малко ти се виждат? Да ги направим десет? Плюс трийсет за евентуални мокри поръчки.

— Да не ме питаш дали…

— Добре, дванайсет. По дяволите, костелив орех си ти, Юн. Нищо. И това е достойно за уважение.

Дишах през носа. Той ме попита съгласен ли съм да поема работата по събирането на дълговете и ликвидирането на некоректни длъжници.

Преглътнах. Мислех.

Не исках такава работа.

Не исках и пари.

Но ми трябваха.

На нея й трябваха пари.

— Дванайсет… — казах. — Добре звучи.

Работата се оказа повече от елементарна.

Беше напълно достатъчно да вляза и да съобщя, че идвам от името на Рибаря — и парите веднага се появяваха на масата. Не се презорвах, така да се каже. През по-голямата част от времето киснех в задната стаичка на рибния магазин и плясках карти с Брюнхилсен, който винаги шмекеруваше, и с Бабанката — той пък все се фукаше колко добра работа му вършели неговите ротвайлери. Направих си сметката, че ако ми възложат две-три убийства, за една година ще събера парите за лечението. Надявах се да не стане твърде късно. Иначе човек свиква с всичко, включително с вонята на риба.

Един ден Рибаря заяви, че имал за мен доста сериозна задача: изисквала колкото дискретност, толкова и твърда ръка.

— Става дума за един тип. От много години купува спийд — поясни той. — Понеже не ми е нито приятел, нито роднина, нито подчинен, му давах на вересия. Никога не е имало проблеми, но напоследък почна много да бави плащанията.

Въпросният тип се казваше Космос — мъж на възраст, редовен пласьор на спийд в „Златната рибка” — кафяво кафене до пристанището. Прозорците бяха посивели от праха от натовареното движение по улицата и вътре рядко се навъртаха повече от трима-четирима души.

Схемата беше следната: клиентът влиза и сяда до съседната маса, а тя винаги е свободна, защото Космос си мята якето на един от столовете, а на масата слага списание. Самият той седи и решава кръстословица във вестник. Два пъти е печелил националното първенство по решаване на кръстословици. Клиентът пъха плик с пари в списанието на масата и отива в тоалетната. Връща се и си взема плика — на мястото на парите вътре има спийд.

Беше рано сутринта и в заведението заварих трима-четирима души. Седнах през две маси от Космос, поръчах си кафе и отворих на кръстословицата. Почесах се по главата с молив и се наведох напред.

— Извинявай?

Повторих го два пъти, преди Космос да вдигне очи от кръстословицата си. Носеше очила с оранжеви стъкла.

— Прощавай, но ми трябва „недобор” с четири букви. Първата е „д”.

— Дълг — каза той и пак сведе поглед.

— Правилно! Благодаря.

Престорих се, че попълвам в квадратчетата. Изчаках малко, отпих от блудкавата течност, която съвсем слабо докарваше на кафе, и се прокашлях:

— Много се извинявам. Ще те притесня само още веднъж и край. Не се сещам какво е „човек, който лови риба” с пет букви. Първата е „р”.

— Рибар — отвърна той, без да вдига глава, но видях как потръпна при произнасянето на думата.

— И последно: „инструмент” с три букви. Започва с „ч”.

Той избута настрани кръстословицата и ме погледна.

Адамовата му ябълка подскочи под небръснатата гуша. Усмихнах се със съжаление.

— Срокът за изпращане на кръстословицата изтича следобед. Сега се налага да изляза по работа, но ще се върна точно след два часа. Оставям списанието тук, за да попълниш отговора, ако се сетиш.

Спуснах се към пристанището, изпуших няколко цигари, мислих. Нямах представа каква е причината Космос да не си изплати дълга на Рибаря. А и не ме интересуваше. Не исках отчаяната му физиономия да се запечата в паметта ми. Беше ми достатъчно, че не можех да се отърся от малкото бледо личице върху възглавницата с избелял печат на болница „Юлевол”.

Върнах се. Космос седеше, привидно вглъбен в кръстословицата си. Разгърнах списанието и намерих вътре плик.

Рибаря потвърди, че сумата вътре покрива всичките му задължения, и ме похвали за добре свършената работа. Но каква полза? Бях говорил с лекарите. Прогнозите не бяха добри. Ако не се подложеше на незабавно лечение, тя нямаше да доживее до края на годината. Затова поисках да говоря с Рибаря и му казах истината: трябват ми пари назаем.

— Съжалявам, Юн, не мога да ти дам. Ти си мой подчинен. Нали знаеш принципите ми.

Кимнах. Но какво да правя, дявол да го вземе?

— Може все пак да намерим решение на проблема ти. Имам поръчка.

О, проклятие.

Рано или късно щеше да се случи, но се надявах да е късно, тоест, след като съм изкарал необходимата сума и съм напуснал.

— Нали имаш един лаф: първият път е най-кофти. Е, извади късмет. Че не ти е за пръв път, искам да кажа.

Опитах се да се усмихна. Той нямаше откъде да знае, че не съм убил Туралф; че пистолетът, регистриран на мое име, беше малокалибрен патлак от спортен магазин. На Туралф му трябваше за някаква работа, но не можеше да си го купи, защото беше лежал в затвора като дисидент в Източна Германия. И аз — който никога не съм бил арестуван, нито за пласиране на хашиш, нито за каквото и да било — му направих услуга и купих пистолета срещу скромно възнаграждение. И после не съм искал да ми го връща. Колкото до парите, които се бях опитал да изкопна от него, за да платя за лечението й — отдавна ги бях отписал. Туралф, сдуханият, надрусан нещастник, беше направил точно това, за което говореха обстановката и трупът: беше се самоубил.

И така, нямах принципи. Нямах и пари. Но нямах и кръв по ръцете си.

Все още не.

Трийсет хиляди бонус.

Голяма крачка напред към целта.

Сепнах се от съня си. Бабунките от ухапванията сълзяха и лепнеха по вълненото одеяло. Но не това ме бе събудило. Жален вой бе нарушил тишината в платото.

Вълци? Те вият срещу луната през зимата, а не срещу шибаното слънце, което упорито стои горе на изпепеленото безцветно небе? „Сигурно вие куче”, помислих си. Дали саамите пасат северните си елени с кучета, които да ги пазят?

Завъртях се в тясното легло. Забравих за натъртеното си рамо, изругах и се катурнах обратно. Воят сякаш идваше отдалече, но можех ли да съм сигурен? През лятото звуците се разнасят по-бавно и заглъхват на по-късо разстояние, отколкото през зимата. Дали животното не се намираше съвсем наблизо?

Затворих очи, но знаех, че няма да ме хване сън.

Затова станах, взех бинокъла и надникнах през един от малките прозорци. Плъзнах бавно бинокъла от ляво надясно и обследвах целия хоризонт.

Нищо.

Само тик-так-тик-так.

Четвърта глава

Кнют ми донесе безцветен, лепкав, гъст лосион с отвратителна миризма. Да не съдържаше напалм? Същото се запитах и за двете бутилки прозрачна, смърдяща на спирт течност, които Кнют бе купил от Матис. Нямаха етикет и бяха запушени с коркови тапи. Сутринта донесе повече слънце, но и вятър, който свирукаше в кюнеца на печката. Сенките на облаците се плъзгаха по безлюдния, еднообразно нагънат пейзаж подобно на стада северни елени, за секунди оцветяваха блудкаво резедавата растителност в тъмнозелено, угасяваха слънчевите отражения в далечните езерца и проблясъците в миниатюрни кристали по голите скали. Наподобяваха внезапно зазвучал, нисък басов тон в песен с висока тоналност. Но така или иначе, песен в минорна гама.

— Мама поръча да те поканя на сбирката в молитвения дом. — Момчето седеше срещу мен.

— Благодаря — погалих бутилката.

Само я подуших и пак я запуших с корковата тапа, без да отпия. Любовна игра преди същинската част. Колкото повече отлагаш удоволствието, толкова по-хубаво е после. Или по-лошо — зависи от гледната точка.

— Тя смята, че можеш да бъдеш спасен.

— А ти на друго мнение ли си?

— Да.

Станах и надникнах навън. Еленът се беше върнал. Сутринта го видях и с изненада установих какво облекчение изпитвам. Вълци. Мислех, че в Норвегия вече няма вълци.

— Дядо проектираше църкви. Беше архитект, но не вярваше в Господ. Смяташе, че със смъртта всичко свършва. И аз мисля като него.

— И в Христос ли не е вярвал?

— Щом не е вярвал в Бог, значи не е вярвал и в Божия син.

— Ясно — кимна Кнют. — И той ще гори в ада.

Позасмях се.

— Ако е така, значи вече гори от доста време. Почина още когато бях на деветнайсет. Не ти ли се струва малко несправедливо? Дядо Басе беше свестен човек. Помагаше на хора в беда, а същото не важи за голяма част от познатите ми християни. Ако можех да съм поне наполовина толкова свестен човек, колкото беше дядо…

Премигах. Очите ми засмъдяха. Пред тях затанцуваха бели точици. Да не би яркото слънце да е увредило роговицата ми? Все едно ме заслепяваше блестящ сняг.

— Моят дядо пък казва, че не е достатъчно да живееш праведно, Юлф. В момента твоят дядо гори в ада, а скоро ще дойде и твоят ред.

— Хм… И какво твърдиш? Че ако отида на тази сбирка и повярвам в Христос и Лестадиус, ще отида в рая, дори да не помогна на нито един човек в беда?

Момчето се почеса по рижата коса.

— Даа, при условие че се присъединиш към направлението „Люнген”.

— Няколко направления ли има?

— Да: „първородните” в Алта, лундбергианците в Южен Тромсьо, старолестадианците в Америка…

— И те ли ще горят в ада?

— Така казва дядо.

— Явно в рая ще се отвори доста свободно място. А замислял ли си се, че ако ти беше израснал с моя дядо, а аз — с твоя, ти щеше да си атеист, а аз — лестадианец? И тогава ти щеше да гориш в ада.

— Възможно е. Но за късмет ти ще гориш, Юлф, а аз — не.

Въздъхнах. Природата наоколо излъчваше пълна безметежност. Сякаш не само нямаше да се случи нищо, сякаш изобщо не беше възможно да се случи каквото и да било. Все едно неизменността е естественото състояние на нещата.

— Ей, Юлф?

— Да?

— Мъчно ли ти е за татко ти?

— Не.

Кнют спря.

— Не беше ли добър с теб?

— Беше, но децата забравят бързо.

— Това позволено ли е? — попита тихо той. — Да не тъгуваш за баща си?

Погледнах го.

— Да — прозинах се. Рамото ме болеше. Трябваше ми питие.

— Наистина ли си съвсем сам на този свят, Юлф? Абсолютно никого ли си нямаш?

Замислих се. Наложи ми се да се замисля. Господи.

Поклатих глава.

— Познай за кого си мисля, Юлф.

— За баща ти и за майка ти?

— Не. За Ристина.

Не го попитах как очаква да позная подобно нещо. Усещах езика си като изсушен сюнгер, но питието щеше да почака. Нека първо малкият си довърши изповедта и го изпратя да си върви. Кнют дори ми върна ресто.

— Коя е Ристина?

— В пети клас е. Има дълга руса коса. Сега е на летен лагер в Каутокейно. Всъщност и ние щяхме да ходим там.

— Какъв лагер има там?

— Ами лагер като лагер.

— И какво правите?

— Децата си играем — ако няма сбирки и проповеди. Сега Рогер ще предложи на Ристина да станат гаджета. И сигурно ще се целуват.

— Значи, целувката не е грях? — попитах.

Той наклони глава настрани и присви око.

— Не знам. Преди да тръгне, й казах, че я обичам.

— Просто така?

— Да. Ей така. — Той се наведе напред и прошепна прочувствено: — Обичам те, Ристина. — После ме погледна. — Сбърках ли?

— В никакъв случай — усмихнах се. — Тя какво ти отговори?

— „Много мило”.

— „Много мило”?

— Да. Ти как го тълкуваш, Юлф?

— Ами знам ли. Възможно е да се е стъписала. „Обичам” е много сериозна дума. Но е възможно и да иска да си помисли.

— Според теб имам ли шанс?

— Абсолютно.

— Въпреки белега?

— Какъв белег?

Той повдигна лепенката на челото си. По бледата кожа отдолу личаха не напълно зараснали шевове.

— Как пострада?

— Паднах по стълбите.

— Кажи й, че си се сбил със северен елен за територия. И, разбира се, си спечелил.

— Ти добре ли си? Абсурд е да ми повярва!

— Няма, защото това е шега. Но момичетата харесват момчета с чувство за хумор.

Той задъвка горната си устна.

— Нали не ме лъжеш, Юлф?

— Чуй ме. Ако с тази Ристина нещата не се получат, ще се появят други Ристини и други лета. Момичетата ще се бият за теб.

— Защо?

— Как защо?

Измерих го с поглед. Нисък ли беше за възрастта си? Струваше ми се доста слабичък за ръста си. Рижата коса и луничките може да не се котират високо сред дамите, но тези неща все пак са подвластни на модата и се променят.

— Ако питаш мен, ти си финмаркският Мик Джагър.

— Кой е Мик… как го каза?

— Джеймс Бонд.

— И него не го знам.

— Пол Маккартни? — опитах. Никаква реакция. — От „Бийтълс”. She loves you, yeah, yeah, yeah.

— Пееш фалшиво, Юлф.

— Не отричам.

Отворих вратичката на печката, пъхнах вътре един влажен парцал и после размазах полепналата мокра пепел по излъсканата от употреба мушка на винтовката.

— Защо не си на летния лагер?

— Тате отиде за риба, трябва да го изчакаме.

Някакво потрепване на устните му издаваше, че тук има нещо гнило, но реших да не го разпитвам. Погледнах мушката. Надявах се сега вече слънцето да не ме издаде, проблясвайки, докато се прицелвам.

— Да излезем навън — предложих.

Вятърът беше прогонил комарите. Седнахме на припек. Еленът ни видя и се отдалечи. Кнют си беше взел нож и пръчка, която да дялка.

— Ей, Юлф?

— Не е нужно при всеки въпрос към мен да споменаваш името ми.

— Добре, ама, Юлф?

— Да?

— Като си тръгна, ще се напиеш ли?

— Не — излъгах.

— Супер.

— Да не се тревожиш за мен?

— Просто ми се струва кофти да…

— … горя в ада?

Той се засмя. Вдигна пръчката и се опита да изсвири през зъби.

— Юлф?

— Да? — въздъхнах примирено.

— Да не си ограбил банка?

— Това пък откъде ти хрумна?

— Ами носиш много пари в себе си.

Извадих кутията с цигари и я повъртях в ръцете си.

— Да пътуваш, е скъпо — обясних. — А и нямам чекова книжка.

— Ами пистолетът в джоба на якето ти?

Изгледах го през присвити очи. Опитах се да си запаля цигара, но вятърът угаси пламъка. Значи, преди да ме събуди в църквата, малкият ми беше преровил джобовете.

— Когато човек носи в себе си пари в брой и няма чекова книжка, трябва да внимава.

— Юлф?

— Да?

— И да лъжеш не те бива.

Разсмях се.

— Какво ще правиш от тази пръчка?

— Гребло.

След като малкият си тръгна, се възцари спокойствие — то е ясно. Но същевременно ми се струваше, че не бих възразил да остане още малко. Защото — трябва да му го призная — хлапето ме забавляваше.

Седях и дремех. През примижалите си очи видях, че еленът пак се е приближил. Навярно вече беше свикнал с мен. Изглеждаше много самотен. През това време на годината човек очаква елените да са загладили косъма, но този беше мършав. Мършав, сив и с безсмислено големи рога, които навярно някога са му помагали да ухажва самки, но сега само му пречеха.

Еленът се намираше толкова близко, че чувах как дъвче. Вдигна глава и ме погледна. Северните елени имат слабо зрение. Разчитат на обонянието си. Беше ме надушил.

Затворих очи.

Кога се случи? Преди две години ли? Или преди една? Възложиха ми да очистя един тип на име Густаво и аз реших да действам призори. Живееше сам в малка, забутана дървена къща, приклещена между жилищни кооперации в „Хумансбюен”. Тъкмо беше валял сняг, а през деня обещаваха времето да омекне. „Отпечатъците от ботушите ми ще се размият в кишата”, успокоявах се наум.

Позвъних. Той отвори. Опрях пистолет в челото му. Той заотстъпва навътре. Влязох и затворих вратата. Миришеше на дим и на пържено. Рибаря беше открил, че Густаво — един от щатните му улични пласьори — крадял пари и дрога. И от мен се искаше просто да го застрелям. Ако си бях свършил работата, нещата щяха да се стекат по съвсем различен начин. Допуснах обаче две грешки: първо, погледнах лицето му. Второ, оставих го да говори.

— Сега ще ме застреляш ли?

— Да — отговорих, вместо да стрелям.

Имаше кафяви кучешки очи и опърпан мустак, провиснал печално от двете страни на устата му.

— Колко ти плаща Рибаря?

— Достатъчно. — Пръстът ми започна да натиска спусъка. Едната очна ябълка на Густаво притрепери. Той се прозина. Чувал съм, че кучетата се прозяват от нервност. Спусъкът обаче отказваше да хлътне назад. Проклятие. Зад мишената, в коридора, видях рафт с чифт ръкавици и синя вълнена шапка.

— Сложи си шапката — изкомандвах.

— Какво?

— Вълнената шапка. Нахлупи си я над лицето. Веднага. Иначе…

Той се подчини. Превърна се в мека, синя кукленска глава без черти. Все още изглеждаше окаяно с шкембе, издуващо тениската „Esso-Т”, и отпуснати покрай тялото ръце. Усещах обаче, че това не ме притеснява. Смущаваше ме само лицето му. Прицелих се в шапката.

— Ако искаш, ще делим — размърда се устата му под шапката.

Дръпнах спусъка. Бях съвсем сигурен, че съм го дръпнал. Но явно не го бях направил, защото още чувах гласа му.

— Ако ме пуснеш, ще ти дам половината от парите и от амфетамина. Деветдесет бона кеш. Рибаря няма да разбере, защото ще се покрия. Ще замина за чужбина, ще си набавя нова самоличност. Кълна се.

Умът е изумително, феноменално изобретение. Част от мен съзнаваше, че това е идиотска, смъртноопасна мисъл, но друга изчисляваше. Деветдесет хиляди. Плюс трийсет хиляди бонус. И то, без да застрелвам Густаво — още едно предимство.

— Разберат ли, че си жив, с мен е свършено — предупредих.

— В такъв случай и с двама ни е свършено. Ще ти дам и паласката с парите.

Мамка му.

— Рибаря очаква труп.

— Кажи, че се е наложило да се отървеш от тялото.

— И защо се е наложило?

Устните под шапката застинаха. За две секунди.

— Защото представлява доказателство срещу теб. Възнамерявал си да ме застреляш в главата, но куршумът е заседнал в черепа. Като ти гледам пистолета, това си е напълно правдоподобен сценарий. И така, куршумът е останал в черепа, а като го извадят при аутопсия, той ще е улика, защото си използвал същия пистолет и в друга престрелка. Затова си натоварил трупа ми в колата и си го хвърлил във фиорда.

— Нямам кола.

— Добре де, взел си моята кола. Ще я оставим до брега. Имаш книжка, нали?

Кимнах. И моментално съобразих, че той не може да ме види как кимам. Съобразих и друго: идеята е лоша. Вдигнах пистолета. Но закъснях. Той смъкна шапката и се усмихна широко с живи очи. Проблесна златен зъб.

Сега, от дистанцията на изминалото време, аз, разбира се, се питам защо просто не застрелях Густаво, след като той ми даде парите и дрогата, заровени в сандъка с въглищата в килера. Нищо не ми пречеше да изгася осветлението и да го гръмна отзад в главата. Тогава Рибаря щеше да си получи трупа, а аз — не само половината, а всички пари. И нямаше да ми се налага непрекъснато да треперя Густаво да не вземе да изникне отнякъде. За удивително изобретение като човешкия ум това би трябвало да е елементарно изчисление. И беше елементарно. Аз обаче предпочетох да не му изпращам куршум в главата. Знаех, че половината от парите му трябват, за да може да избяга и да живее инкогнито. Аз съм жалък страхливец, който заслужава всички гадости, които му е отредила съдбата.

Ана обаче не ги заслужаваше.

Ана заслужаваше нещо по-добро.

Ана заслужаваше да живее.

Щрак.

Отворих очи. Еленът избяга.

Задаваше се човек.

Пета глава

Наблюдавах го през бинокъла.

Вървеше със залитане и изглеждаше толкова нисък и с толкова криви крака, че пиренът го брулеше в слабините. Оставих винтовката.

Човекът стигна до хижата, свали си шутовската шапка и избърса потта от челото си. Усмихна се.

— Една леденостудена виидна ще ми дойде добре.

— Май нямам… как го каза?

— Саамска ракия. Отлично качество. Имаш две бутилки. Вдигнах рамене, влязохме, отворих едната бутилка.

Налях бистър алкохол на стайна температура в две чаши.

— Наздраве. — Матис вдигна едната.

Не казах нищо, само изгълтах отровата на екс.

Той последва примера ми. Избърса си устата.

— Ммм… екстра — протегна празната си чаша.

Налях му.

— Да не си проследил Кнют?

— Знаех, че алкохолът не е за баща му, затова исках да се уверя, че малкият няма да го изпие. Човек трябва да е отговорен — той се ухили, от горната устна, между жълтите му предни зъби, потече кафява течност. — Тук, значи, си се настанил.

Кимнах.

— Как върви ловът?

Вдигнах рамене.

— Тази година мишките и лемингите са кът, затова и яребиците не са много.

— Имаш винтовка. А във Финмарк дивите северни елени са малко.

Отпих от чашата. Вкусът наистина беше ужасен — макар първото питие вече да беше парализирало вкусовите ми рецептори.

— Мислих, Юлф. Какво търси човек като теб в малка хижа в Косюн? Не ходиш на лов. А и на почивка не си дошъл — иначе щеше да ми кажеш. Е, защо си тук?

— Според теб ще се разваля ли времето? — Долях му. — Дали вятърът ще се усили?

— Прощавай за любопитството, но май бягаш от нещо. От полицията ли? Да не дължиш пари?

Прозинах се.

— Как разбра, че алкохолът не е за бащата на Кнют?

Той сбърчи ниското си широко чело.

— За Хюго ли?

— Да. В работилницата му вони на алкохол. Не е въздържател.

— Влизал си в работилницата му? Леа ли те пусна?

Леа. Казваше се Леа.

— Теб, безбожника? Е, щом… — внезапно той млъкна, лицето му грейна, наведе се напред и през смях ме тупна по натъртеното рамо. — Сетих се каква е работата! Дошъл си тук заради жена! Навърташ се около чужди булки и някой ревнив съпруг те е подгонил, така ли е?

Разтърках рамото си.

— Откъде разбра?

Матис посочи присвитите си очи.

— Ние, саамите, сме деца на земята. Вие, норвежците, следвате пътя на разума, а ние сме примитивни шамани, които не разбират, но усещат, прозират.

— Леа просто ми услужи с тази винтовка, докато мъжът й се върне от риболов.

Матис ме гледаше. Челюстите му предъвкваха кръгообразно. Пак отпи от чашата.

— Значи, смятай я за подарък.

— Как така?

— Попита откъде съм разбрал, че алкохолът не е за Хюго. Разбрах, защото той няма да се прибере от риболова. — Отпи нова глътка. — Намерили са шапката му дъждобранка, сутринта го съобщиха. Леа не ти ли каза? Явно е пропуснала. Вече две седмици се молят за Хюго. Лестадианците вярват в неговото спасение, независимо от бурята в морето. Всичко друго е богохулство.

Кимнах. Това явно е имал предвид Кнют с думите, че майка му лъже за баща му; навярно го уверява колко неоснователно се бои за татко си.

— Вече могат да спрат — продължи Матис. — Защото Господ им изпрати знак.

— И издирвателният екип е открил шапката му сутринта?

— Издирвателен екип? — разсмя се Матис. — О, те прекратиха акцията още преди седмица. Един рибар видял шапката да се носи по водата на запад от Васьоя. Тукашните рибари пишат имената си от вътрешната страна на шапките — поясни Матис в отговор на въпросителната ми физиономия. — Шапките плуват по-умело от рибарите. Така близките поне разбират какво се е случило.

— Трагедия — отбелязах.

Той се вторачи разсеяно в празното пространство.

— О, има къде-къде по-големи трагедии от това, да си вдовицата на Хюго Елиасен.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами сети се сам. — Матис погледна красноречиво празната си чаша.

Нямам представа защо тук се наливаше така с ракия, при положение че в дома си положително държеше огромни запаси. Навярно суровините бяха скъпи. Пак му налях. Той едва натопи устни в питието.

— Пардон — той пръдна. — Още като малки братята Елиасен бяха бабаити. Рано се научиха да се бият. И да пият. И да си налагат своето. Всичко това усвоиха, разбира се, от баща си. Той имаше два риболовни катера и осмина работници. А по онова време Леа беше най-хубавата девойка в Косюн — с дълга черна коса и с едни очи… Белегът на горната устна изобщо не я загрозяваше. Баща й, проповедник Якоб, я пазеше по-зорко от ястреб. Нали знаеш, ако лестадианец се чука преди сватбата, и момчето, и момичето, и потомството им отиват право в ада. Е, Леа и сама умееше как да се варди. Силна е и знае какво иска. Но, естествено, срещу Хюго Елиасен… — Матис въздъхна дълбоко и завъртя чашата в ръка.

Мълчах и схванах, че очаква подкана.

— Какво се случи?

— Само те двамата си знаят. Работата е много съмнителна. Тя била на осемнайсет и не му обръщала никакво внимание, а той — на двайсет и четири и бесен, защото смятал, че тя трябва да целува земята, по която той стъпва. Все пак Хюго беше наследник на два риболовни катера. И така, една вечер в дома на Елиасен имало пиянски запой, а в съседна къща — сбирка на лестадианци. Леа тръгнала да се прибира сама. Било тъмно, никой нищо не видял, но двама-трима чули гласовете на Леа и Хюго, после писък и всичко утихнало. Така или иначе, месец по-късно Хюго стоеше издокаран до олтара и гледаше как Якоб Сара води с леден поглед дъщеря си към олтара. В очите й имаше сълзи, а по врата и скулите — синини. Ще го кажа така: не й беше за последен път да я посиняват. — Матис пресуши чашата си и стана. — Но какво знам аз, клетият саам. Може да са били щастливи. Нали все някоя двойка трябва да е щастлива. Иначе защо хората непрекъснато се женят? Е, аз ще си вървя. След три дни в Косюн има сватба и ми поръчаха да доставя алкохола. Ще дойдеш ли?

— Аз ли? Не съм поканен.

— Тук покана не ти трябва, всички са добре дошли. Някога бил ли си на саамска сватба?

Поклатих глава.

— Непременно ела. Три дни купон. Хубава храна, загорели мадами и моята ракия.

— Благодаря, но ме чака работа.

— Каква? — засмя се той и си сложи шапката. — Ще дойдеш, Юлф. Три дни самота във Финмарк са по-самотни, отколкото си мислиш. Тишината прави нещо с хората, особено ако става дума за човек, живял в Осло.

Нещо ми подсказваше, че знае за какво говори. Само дето не можех да се сетя да съм му споменавал откъде идвам.

Излязохме. Еленът, едва на десетина метра от хижата, повдигна глава и ме погледна. После, сякаш осъзнал колко съм близо, отстъпи две-три крачки, обърна се и се отдалечи.

— Ти не каза ли, че почти всички северни елени в района са опитомени? — попитах.

— Нито един северен елен не е напълно опитомен. Но този също си има стопанин. Маркировката на ухото показва кой го е откраднал.

— Откъде идва щракането, което се чува, докато бяга?

— От сухожилие, което се плъзга по костта. Добре е аларма да предупреждава, ако съпругът се появи, нали? — Матис се разсмя гръмко.

Признавам, и на мен ми мина през ума, че еленът изпълнява ролята на куче пазач.

— Ще се видим на сватбата, Юлф. Венчавката е от десет. Лично ти гарантирам, че ще е хубаво.

— Благодаря, но едва ли ще дойда.

— Ще дойдеш, ще дойдеш. Чао, приятен ден и всичко най-хубаво. Ако тръгнеш занякъде, на добър час. — Той плю. Тежката храчка приведе един стрък пирен. Докато се клатушкаше към селото, Матис продължи да се смее. — Ако пък се разболееш — извика през рамо, — … бързо оздравяване!

Шеста глава

Тик-так-тик-так.

Взирах се в хоризонта. Към Косюн. Възможно беше обаче да тръгнат в обход, през гората, и да ме нападнат в гръб.

Макар че си наливах по малко, пресуших първата бутилка за един ден. Не издържах дълго и още на следващия ден отворих втората.

Очите ми започнаха да се затварят. Умирах за сън. Накрая легнах и си казах, че сухожилието на северния елен ще ми сигнализира за приближаващи хора.

По едно време се разнесе звън на църковни камбани.

В началото не разбрах какво е. Вятърът довяваше глухи отгласи. После обаче — вятърът се усили — чух ясно и отчетливо, че бият камбани. Погледнах си часовника. Единайсет. Неделя ли беше? Реших оттук нататък да следя кой ден от седмицата е. Защото те щяха да дойдат в делничен ден. В работен ден.

От време на време задрямвах. Нямаше начин да го избегна. Същото е като да се возиш сам на лодка в открито море: унасяш се и разчиташ лодката да не се блъсне или да потъне. Присъни ми се, че греба на борда на лодка, пълна с риба — риба, която ще спаси Ана. Нямах и секунда за губене, но от сушата духаше вятър и аз гребях с все сила, дърпах веслата, та кожата по дланите ми се смъкна и заради кръвта веслата се изплъзваха от ръцете ми. Раздрах си ризата и омотах парчета плат около веслата. Борех се с вятъра и бурята, но така и не успях да се приближа до сушата. Каква полза, че лодката беше пълна догоре с тлъста, хубава риба?

През третата нощ се събудих, питайки се дали воят, който бях чул, е сън, или истина. Ако беше истина, значи животното — куче или друго — се бе приближило. Излязох навън да пусна една вода в горичката и погледнах слънцето. Дискът му беше слязъл под рехавите дървесни корони.

Гаврътнах едно и поспах още два часа.

Станах, направих си кафе, намазах си филия и седнах отвън. Не знам дали заради предпазния лосион, или заради алкохола в кръвта ми, но комарите вече не ме хапеха. Опитах се да примамя с малко хляб северния елен. Наблюдавах го през бинокъла. Вирнал глава, гледаше към мен. Навярно ме надушваше отчетливо — така, както отчетливо го виждах аз. Махнах му с ръка. Еленът размърда уши, но остана напълно спокоен. Такъв беше и околният пейзаж. Еднообразните движенията на челюстите на животното наподобяваха въртенето на циментобъркачка. Преживно животно. Като Матис.

Плъзнах бинокъла хоризонтално. Намазах мушката на винтовката с влажна пепел. Погледнах си часовника. Навярно чакаха да се стъмни, та да се прокраднат незабелязано и да ме нападнат изневиделица. Трябваше да спя. Трябваше да си набавя валиум.

Дойде пред вратата ми в шест и половина сутринта.

Замалко изобщо да не го чуя, защото целогодишно спях, натъпкан с валиум, и с тапи в ушите. Безполезните стари единични прозорци на апартамента ми пропускаха всичко: есенни бури, зимен студ, чуруликане на птици, бръмченето на проклетия боклукчийски камион, който три пъти седмично спираше пред входа, а той, разбира се, се намираше точно под прозореца на спалнята ми на втория етаж.

Разполагах с достатъчно пари да си сложа дебели, двойни прозорци или да се преместя на горния етаж. Имах пари, но не и желание да купувам каквото и да било. Защото дори всичките пари на света не можеха да ми върнат изгубеното. След погребението не ми се занимаваше с нищо. Намерих сили само да си сменя бравата с някаква немска. Тук никога не бяха влизали крадци. Един Господ знае защо изобщо го направих.

Той приличаше на малко момче в костюма на баща си. От ризата стърчеше тъничко като на птиче вратле, а върху него беше кацнала голяма глава с проскубана коса.

— Добър ден.

— Рибаря ме изпраща — уточни той.

— Ясно. — Цял изстинах, както си бях по пижама. — Ти кой си?

— Нов съм. Казвам се Йони Му.

— Защо не изчака до девет, Йони? Тогава съм в задната стаичка в рибния магазин. Облечен и тъй нататък.

— Идвам във връзка с Густаво Кинг.

Проклятие.

— Може ли да вляза?

Видях издутината от лявата страна на широкото му яке. Отдолу се криеше голям пистолет. И въпреки това не отказах да го пусна.

— Само бързо да уточним нещо. Рибаря настоява.

Да откажа, би било подозрително. Да откажа, би било безполезно.

— Заповядай — отворих широко вратата. — Кафе?

— Пия само чай.

— Нямам чай, опасявам се.

Той приглади перчема си настрана. Имаше дълъг нокът на показалеца.

— Не казах, че искам чай, Хансен. Просто не пия кафе. Това ли е дневната? След теб, моля.

Влязох, преместих няколко хумористични списания и плочи на Чарлз Мингъс и Моника Сетерлунд от един стол и седнах. Моят посетител се разположи на дивана до китарата. Пружините бяха развалени и той потъна. Наложи се да отмести празна бутилка от водка, за да ме вижда добре. Или за да си осигури пряк изстрел.

— Вчера намериха трупа на Густаво Кинг — съобщи Йони Му. — Но не във фиорда Бюне, където си казал на Рибаря, че си го изхвърлил. От твоите думи вярно излезе само едно: прострелян е с куршум в главата.

— Какво? Нима трупът е бил преместен? Къде…

— В Салвадор в Бразилия.

Кимнах бавно.

— Кой…

— Аз. — Той пъхна дясната си ръка под якето. — С това. — Не беше пистолет, а револвер. Черен, голям и противен. Валиумът ме беше пуснал. — Онзи ден. Тогава си беше доста жив.

Продължих да кимам като идиот.

— Как го намерихте?

— Ако всяка вечер киснеш в един и същи бар в Салвадор и се фукаш как си надхитрил наркокраля в Норвегия, това рано или късно ще стигне до наркокраля в Норвегия.

— Постъпил е глупаво.

— Така или иначе щяхме да го открием.

— Въпреки че го мислехте за мъртъв?

— Докато не види трупа, Рибаря не спира да издирва длъжниците си. Никога. — Тънките устни на Йони помръднаха в едва загатната усмивка. — А Рибаря винаги намира каквото търси. Аз и ти няма как да разберем как го постига, но успява. Винаги. Неслучайно го наричат Рибаря.

— Густаво каза ли нещо, преди…

— Кинг призна всичко. Затова го гръмнах в главата.

— Моля?

Йони Му май вдигна рамене, но заради размъкнатото яке не бях сигурен.

— Дадох му възможност да избира: бързо или бавно. Ако не сложи картите на масата, го чака бавна смърт. Ти, предполагам, като изпълнител на мокри поръчки си наясно с последствията от прецизен изстрел в стомаха. Стомашна киселина в далака и черния дроб…

Кимнах. Нямах опит с такива огнестрелни рани, но притежавах сносно въображение.

— Рибаря пожела и на теб да предоставя същия избор.

— Ако п-п-призная? — Зъбите ми тракаха.

— Ако ни върнеш парите и дрогата, които Кинг е откраднал от Рибаря, а ти си прибрал половината от тях.

Кимнах. Валиумът, както споменах, вече не ми действаше. Бях изплашен до смърт, а това е много мъчително състояние. От друга страна обаче, бях способен да разсъждавам. Бях се озовал в ситуация, повторение на сутринта, когато изненадах Густаво. Дали да не почерпя опит от неговото измъкване?

— Предлагам ти половината.

— Както ти е предложил Густаво? И същият сценарий да се повтори? Не, благодаря. — Пак отметна косата си настрани. Дългият нокът на показалеца му одраска кожата на челото. „Нокът на гущер”, помислих си. — Бързо или бавно, Хансен?

Преглътнах с мъка. Мисли, мисли. Но вместо да се съсредоточа върху намирането на решение, видях как животът ми — злощастните ми избори — се изнизват пред мен като на кинолента. В тишината чувах дизелов двигател, гласове и безгрижен смях отвън. Боклукчиите. Защо, защо не станах боклукчия? Да се грижиш за чистотата в града е почтена работа. Служиш на общото благо. Щях да се прибирам доволен вкъщи и макар и сам, да си лягам с известно удовлетворение. Момент. Да си лягам… Ами ако…

— Парите и дрогата са в спалнята — казах.

— Ами да вървим.

Надигнахме се.

— След теб. — Той размаха револвера да ме подкани. — Възрастта преди красотата.

Докато изминавах няколкото крачки по коридора до спалнята, разиграх плана си наум. Отивам до леглото и грабвам пистолета. Завъртам се и без да гледам лицето му, натискам спусъка. Съвсем просто е. Или той, или аз. Само не бива да поглеждам лицето му.

Влязох. Тръгнах към леглото. Отместих възглавницата и грабнах пистолета. Завъртях се. Устата му зееше. Очите бяха широко отворени. Той знаеше, че ще умре. Натиснах спусъка.

По-точно, исках да го натисна. Цялото ми същество го искаше. С изключение на десния ми показалец. Пак ми се беше случило.

Той вдигна револвера и го насочи към мен.

— Направи голяма глупост, Хансен.

„Това не е глупост”, възразих му негласно. Да намериш пари за животоспасяващо лечение и да се окаже, че болестта вече е напреднала до необратим стадий — ето това е глупост. Да смесиш валиум с водка — това също е глупост. Но да не успееш да стреляш, когато животът ти виси на косъм — виж, това е генетичен дефект. Аз съм еволюционна отрепка и за бъдещето на човечеството беше най-добре да бъда ликвидиран незабавно.

— В главата или в корема?

— В главата. — Отидох до гардероба.

Извадих кафявата чанта с паласката и пликчетата с амфетамин. Обърнах се към него. Видях едното му око над мушката на револвера. Другото беше присвито, а показалецът с хищния нокът беше свит около спусъка. За миг се зачудих защо не стреля, но мигом се досетих. Чакаше боклукчиите да приключат. Иначе имаше риск да чуят изстрела, защото се намираха точно под прозореца.

Точно под прозореца.

На втория етаж.

Тънки прозорци.

Навярно у мен все пак се бе пробудил някакъв инстинкт за самосъхранение, защото се обърнах рязко и изтичах до прозореца с една-едничка мисъл в главата: оцелей.

Не бих се заклел, че помня последвалите събития в подробности, но, доколкото си спомням, стиснал чантата и пистолета пред гърдите си, се хвърлих към прозореца и го пробих, все едно е сапунен мехур. След миг вече падах свободно. Приземих се върху покрива на боклукчийския камион. Паднах върху лявото си рамо, превъртях се, усетих нагрятата от слънцето каросерия до корема си, скочих и се приземих бос върху асфалта.

Гласовете бяха замлъкнали. Двама мъже в кафяви работни гащеризони стояха и се взираха в мен като истукани. Вдигнах си долнището на пижамата — беше се смъкнало при падането, — грабнах чантата и пистолета. Погледнах нагоре към прозореца. Йони ме гледаше през процепа в стъклото.

Кимнах му.

Той се усмихна накриво и допря показалец до челото си. Все едно ми отдаде чест, мисля си. Ти спечели този рунд, сякаш ми казваше Йони с този жест. Но мачът не е приключил.

Обърнах се и хукнах надолу по улицата под ниското сутрешно слънце.

Матис се оказа прав.

Тукашната природа, тукашната тишина ти се отразява особено.

От години живеех сам в Осло, но след три дни във Финмаркското плато усещах самотата като натиск, като безгласен плач, като жажда, която нито вода, нито алкохол биха утолили. Взирах се в пустото плато, прихлупено от сиво облачно небе. Дори еленът не се виждаше. Погледнах си часовника.

Сватба. Дотогава не бях ходил на сватба. Какво говори това за един трийсет и пет годишен мъж? Че няма никакви приятели? Или по-скоро че приятелите му са нежелана компания и партия за женитба?

И така, огледах се в локва вода, поизтупах си якето, затъкнах пистолета отзад в колана и се запътих към Косюн.

Седма глава

Камбаните забиха. Вече виждах селото под мен. Ускорих крачка. Захладня — сигурно защото се бе заоблачило. Или просто по тези ширини лятото свършва още през август.

Не се виждаше жива душа, но няколко автомобила бяха паркирани по чакълестата алея пред църквата. От храма долитаха звуци на орган. Дали булката вече крачеше към олтара, или музиката бе част от загрявката? Както вече споменах, никога не бях ходил на сватба. Загледах се в паркираните коли — да не би младоженката да седи в някоя от тях, готова всеки момент да се появи пред гостите. Забелязах, че колите имат финмарска регистрация. Само една, голямо черно комби, беше регистрирана в Осло.

Изкачих стълбите пред входа и предпазливо отворих вратата. Повечето пейки бяха заети. Промъкнах се дискретно и намерих свободно място на най-задния ред. Органът спря. Погледнах напред. Не виждах младоженци. Бях дошъл тъкмо навреме за началото на церемонията. Пред мен имаше неколцина души в саамски народни носии, но твърде малко като за саамска сватба. На първия ред съзрях две познати глави: буйната рижа коса на Кнют и лъскавата черна грива на Леа, частично забулена с воал. От мястото си не виждах съвсем добре, но предполагах, че младоженецът вече стои до олтара с кума и чака невестата. Около мен хората кашляха и току проронваха по някоя сълза. Имаше нещо симпатично в това резервирано, сериозно множество, което същевременно беше дълбоко разнежено от предстоящата венчавка.

Кнют се обърна и огледа насядалите хора. Опитах се да уловя погледа му, но той не ме видя и не отговори на усмивката ми.

Органът отново засвири и присъстващите се включиха с удивителна мощ:

По-близо, Боже, до Тебе…

Не разбирам от псалми, но изборът ми се стори странен за сватба. Пък и никога не бях чувал да го пеят толкова бавно. Хората разтегляха гласните до безкрай:

— … по-близо до Теб, дори да ме повдигат, разпнат на кръст.

След около пет куплета затворих очи. Дали от скука, или заради усещането за безопасност сред толкова много хора след няколко денонощия изтощително будуване — така или иначе, заспах.

Събуди ме сьорлански говор.

Избърсах слюнката, събрала се в ъглите на устата ми. Лявото рамо ме болеше. Навярно някой ме беше бутнал. Разтърках очи и си изчистих гурелите. Примижах. Човекът отпред, който говореше на сьорлански, имаше очила, рядка, безцветна коса и беше облечен в расо, под каквото бях подремнал при пристигането си в Косюн.

— … но си имаше и своите слабости като всички нас. Когато бе прегрешил, той често бягаше от отговорност и се криеше с надеждата проблемите да отминат от себе си, стига той да не се появява достатъчно дълго. Но ние всички знаем, че не можем да се скрием от Божието наказание; че Той винаги ни намира. Същевременно той беше една от заблудените овце на Христос; отклонил се от стадото, когото Христос ще спаси и ще се смили над него, ако грешникът помоли за прошка на смъртния си одър.

Това не беше венчална проповед. Отпред нямаше младоженци. Надигнах се и изпънах врат. Видях го пред олтарния кръг: черен ковчег.

— И въпреки това, отправяйки се на последното си пътуване, той навярно се е надявал на забрава. Дълговете му да бъдат опростени по давност, греховете му да бъдат зачеркнати, без да му се налага да плаща. Но възмездието не подмина и него — така, както няма да подмине никого от нас.

Погледнах към изхода. Двама мъже стояха от двете страни на вратата със скръстени отпред ръце и поглед, вперен в мен. Черни костюми. Облеклото на поръчковите убийци. А отвън чакаше черно комби. Бяха ме изиграли. Бяха изпратили Матис в хижата, за да ме примами да изляза от крепостта и да се спусна до селото. И да ида на погребение.

— Затова днес стоим до този празен ковчег…

На моето погребение. Празният ковчег чакаше мен.

По челото ми изби пот. Какъв беше планът им? Как щеше да се случи? Щяха ли да изчакат церемонията да приключи, или щяха да ми видят сметката в присъствието на всички тези хора?

Плъзнах ръка към гърба си да се уверя, че пистолетът си е на мястото. Да опитам ли да се измъкна, размахвайки оръжие? Или да скоча, да посоча двамата до вратата и да се развикам, че са наемни убийци от Осло, изпратени от търговец на наркотици? И каква полза, ако не мога да го докажа? Рибаря сигурно им е платил. Навярно беше подкупил и Леа да участва в съзаклятието. Или — ако думите й, че тук, в селото, хората не държат на материалните блага, бяха верни — хората на Рибаря просто бяха пуснали зли слухове за мен, представили се бяха за полицейски агенти, а мен — за самия Сатана. Един дявол знае как бяха успели да се доберат до мен, но знаех едно: трябваше незабавно да се махна оттук.

С периферното си зрение видях как двамата наемници се обръщат един към друг и си пошушват нещо. Ето това беше моят шанс. Хванах дръжката на пистолета и го издърпах от колана. Изправих се. По-добре да стрелям веднага, преди да са успели да се обърнат и да видя лицата им.

— … на Хюго Елиасен, който замина в морето, макар да бяха предупредили за лошо време. За риба — така каза. А може би по-скоро за да избяга от неразрешените си дела.

Седнах на пейката. Напъхах пистолета обратно.

— Нека се надяваме, че, както подобава на един християнин, е паднал на колене в лодката и е помоли Господ за милост, за прошка, да го приеме в Царството небесно. Мнозина тук познават Хюго по-добре от мен. Разговарях с някои от вас и вие изразихте увереност, че Хюго го е направил, защото е бил богобоязлив човек. Нашият пастир Христос, вярвам, го е чул и му е помогнал да се върне в стадото.

Чак сега усетих колко лудешки бие сърцето ми. Имах чувството, че ще изскочи от гърдите ми.

Някакъв глас подхвана песен.

Услужлив съсед по място ми подаде разтворен псалтир, посочи една пожълтяла страница и кимна приветливо. Включих се във втория куплет. С огромно облекчение и признателност благославях Провидението, задето ми бе отпуснало още малко живот.

— Е — обади се възрастен мъж. — По-добре мокър гроб, отколкото никакъв.

— Мхм.

— Ти ли си мъжът, отседнал в ловната хижа? — изгледа ме изпитателно. — И какво, отстреля ли някоя яребица?

— Две-три.

— Така си и мислех. Ако бяха повече, щяхме да чуем гърмежи. В такова време звукът се носи надалече.

Кимнах.

— Защо катафалката е със столична регистрация? — попитах.

— Аронсен, погребалният агент, е голям позьор. Купи колата от Осло и реши да я регистрира там за повече престиж.

Леа стоеше на стълбите пред църквата заедно с висок рус мъж. Опашката от дошли да поднесат съболезнования бързо се стопи. Още преди катафалката да се изгуби от поглед, Леа се прокашля:

— Заповядайте у дома на кафе да споменем Хюго. Благодаря на всички, че дойдохте. Лек път на онези, които не могат да се присъединят.

Гледах Леа, застанала до русия мъж, и ме обзе чувството, че вече съм виждал тази картина. Духна вятър. Мъжът се олюля леко.

— Кой е мъжът до вдовицата? — попитах.

— Уве, братът на покойника.

Ами да. Сватбената снимка на Леа и Хюго беше направена на същите тези стълби.

— Близнаци ли са?

— Да. Еднакви са не само на външен вид, а и по характер. Да идем да си вземем кафе и сладки, а?

— Да си виждал Матис?

— Кой Матис?

Значи, имаше повече от един.

— За Спиртосания Матис ли питаш?

Виж, на това прозвище едва ли отговаряше повече от един.

— Сигурно е на сватбата на Мигал в Транстайншлета.

— Как го каза?

— Транстайншлета, местността с камъка Транстайнен, който древните жители мажели с рибено масло за риболовна слука. — Мъжът посочи към морето, където, спомних си, се намираше пристанът. — Там езичниците се кланят на техни богове. Бррр — потръпна той с отвращение. — Да вървим, а?

В последвалата тишина ми се струваше, че чувам барабани, музика. Глъчка. Алкохол. Жени.

Обърнах се. Леа беше тръгнала към дома си. Държеше здраво Кнют за ръка. Братът на покойника и други опечалени крачеха след тях, на разстояние, в мълчалива процесия. Раздвижих езика си из устата. Още беше пресъхнал от дрямката. От стреса покрай двамата погребални агенти, които бях взел за пратеници на Рибаря. Или от конските дози погълнат алкохол.

— Да вървим — отвърнах на стареца. — Малко кафе ще ми дойде добре.

Пълна с хора, къщата изглеждаше много по-различна.

Кимайки, си проправях път измежду непознати хора, а те ми хвърляха погледи, съдържащи неизречени въпроси. Всички се познаваха. Намерих я в кухнята. Режеше сладкиши.

— Моите съболезнования — казах.

Тя погледна протегнатата ми длан и премести ножа в лявата си ръка. Десницата й беше топла като нагрят от слънцето камък. В очите й се четеше решителност.

— Благодаря. Как се чувстваш в хижата?

— Добре, благодаря. Сега пак се прибирам там, но първо исках да ти изкажа съболезнованията си, защото пред църквата не успях.

— Не си тръгвай веднага, Юлф. Хапни малко сладкиш.

Погледнах десерта. Не обичам сладкиши — още от малък. Майка ми казваше, че съм бил странно дете.

— Добре, ще си взема. Много ти благодаря.

Зад нас се бяха събрали хора, затова побързах да взема чинийката и да тръгна към дневната. Озовах се до прозореца. Притеснен от всички тези вперени в мен погледи, се загледах в небето, сякаш се чудех дали ще вали.

— С мир Божи.

Обърнах се. Мъжът пред мен имаше черна коса, прошарена само на слепоочията. Ето откъде Леа бе наследила прямия си смел поглед. Не знаех как да отговоря. Да повторя неговия поздрав, би прозвучало фалшиво, но, от друга страна, едно „здравей” би било прекалено фамилиарно, едва ли не непочтително. В крайна сметка промърморих едно „добър ден”, макар подобно пожелание никак да не подхождаше на настоящия повод.

— Аз съм Якоб Сара.

— Юлф… ъъъ… Юлф Хансен.

— Внукът ми разправя, че разказваш смешни вицове.

— Така ли?

— Но не знае какво работиш. Или по каква работа си дошъл в Косюн. Само, че си взел временно пушката на зет ми. И че не си вярващ.

Кимнах неопределено — този тип кимване нито потвърждава, нито опровергава, но все пак дава знак, че си чул какво ти казват — и натъпках голямо парче сладкиш в устата си, та да си осигуря няколко секунди за размисъл. Задъвках енергично и продължих да кимам.

— Това не е моя работа. Не ме засяга колко дълго ще останеш. Виждам обаче, че обичаш марципанов пай.

Прикова в мен суровия си поглед, а аз се мъчех да си преглътна хапката. После сложи длан върху натъртеното ми рамо:

— Божията милост е безпределна. Запомни това, млади човече.

Млъкна, но аз усещах как горещината от ръката му сякаш прогаря дупка в плата и опърля кожата ми.

Почти безпределна.

Той се усмихна и се отдалечи. Заговори се с опечалените. Чух тяхното „С мир Божи”.

— Юлф?

И без да се обръщам, знаех кой е.

— Да поиграем ли на тайна криеница? — Малкият ме гледаше сериозно.

— Виж, Кнют…

— Моля те, де!

— Хм… — погледнах недоядения сладкиш в чинията ми.

— Как се играе на тайна криеница?

— Ами играеш на криеница, но никой възрастен да не разбере. Не е позволено да бягаш, да викаш и да се смееш, нито пък да се криеш на шантави места. По време на лестадианските сбирки често играем на тайна криеница. Много е забавно. Аз ще жумя пръв.

Огледах се. Освен Кнют нямаше други деца. Сам сред възрастни на погребението на баща му. Тайна криеница. Какво пък.

— Ще броя до трийсет и три — прошепна той. — Започвам!

Обърна се с лице към стената и се престори, че гледа сватбената снимка на родителите си. Аз оставих чинийката със сладкиша на близката маса и дискретно се измъкнах от дневната в коридора. Надникнах в кухнята, но не заварих Леа вътре. Излязох. Беше се извил силен вятър. Минах покрай колата със свален регистрационен номер. Две-три дъждовни капки потреперваха на предното стъкло под напора на вятъра. Минах зад къщата, облегнах се на стената под отворения прозорец на работилницата и си запалих цигара.

По едно време вятърът утихна и чух гласове от работилницата.

— Пусни ме, Уве! Пил си и не се чуваш какви ги говориш!

— Стига си се дърпала, Леа. Хюго не би искал да го жалиш прекалено дълго!

— Ти пък откъде знаеш какво би искал Хюго!

— Знам какво искам аз. И винаги съм го искал. И ти също го знаеш.

— Пусни ме, Уве, иначе ще викам.

— Както вика оная вечер с Хюго ли? — Дрезгав пиянски смях. — Много се опъваш, ама накрая се покоряваш и изпълняваш каквото искат мъжете. Както се подчини на Хюго и на баща си. А сега ще се подчиниш и на мен.

— Никога!

— В нашия род нещата стоят така. Хюго беше мой брат. Сега, след като той си отиде, ти и Кнют сте моя отговорност.

— Достатъчно, Уве.

— Питай баща си.

В последвалата тишина се поколебах дали да не се махна оттам.

Но останах.

— Ти си вдовица и майка, Леа. Бъди разумна. Хюго и аз споделяхме всичко в този живот. Той би искал да стане така, кълна се. Аз искам да стане така. Ела насам и ме остави да… ау! Проклета кучка!

Затръшна се врата.

Уве продължи да ругае под нос. Нещо падна на пода. В същия миг зад ъгъла се появи Кнют. Отвори широко уста и аз се мобилизирах в очакване на вика, който ще ме разкрие.

Но Кнют не извика. Само застина с отворена уста като герой в ням филм. И как иначе? Нали играехме на тайна криеница.

Угасих цигарата, спуснах се към него и разперих примирено ръце. Поведох го към гаража.

— Ще броя до трийсет и три — казах и се обърнах към червения фолксваген на майка му. Чух как Кнют се отдалечава тичешком. Външната врата се отвори.

Преброих до трийсет и три и влязох.

Леа белеше картофи сама в кухнята.

— Привет — промълвих тихо.

Тя вдигна поглед. Бузите й горяха, очите бяха насълзени.

— Извинявай — подсмръкна тя.

— Не може ли някой да те отмени поне днес?

— О, предложиха да ми помогнат. Но предпочитам да съм заета.

— Както искаш — седнах до кухненската маса. Забелязах как тя се скова. — Няма нужда да говориш. Просто ми се ще да поседя, преди да си тръгна, а оттатък… нямам много общи теми с хората.

— Освен с Кнют.

— О, той е много общителен. Умно хлапе. Доста е зрял за възрастта си.

— Налага му се. — Тя избърса носа си с ръка.

— Така е.

Усещах, че се каня да кажа нещо, че думите са на път, просто още се бавят. И когато най-сетне излязоха от устата ми, те сякаш бяха добили независимост от мен, сякаш не бях техен господар. И въпреки това съдържаха безспорна логика:

— Сами с Кнют няма да се справите. Предлагам да ви помогна.

Забих поглед в ръцете си. Стърженето на белачката секна.

— Не знам колко ми остава да живея. Нямам семейство, нито живи роднини.

— Какво ми казваш, Юлф?

Какво наистина се опитвах да й кажа? Дали тези мисли се бяха родили за няколкото минути, откакто застанах под прозореца на работилницата?

— Ако случайно си отида, погледни зад хлопащата дъска от лявата страна на стенния шкаф. Под мъха.

Тя беше пуснала белачката в мивката и се взря разтревожено в мен.

— Болен ли си, Юлф?

Поклатих глава.

Леа ме гледаше с морскосините си очи. Очите, в които Уве се бе удавил. И какво по-естествено!

— Не мисли за тези неща. С Кнют ще се оправим, не се притеснявай за нас. Ако пък много държиш да помогнеш на някого в нужда, в селото има хора в далеч по-тежко положение от нас.

Бузите ми се сгорещиха. Леа ми обърна гръб и поднови работата си. Станах, столът ми остърга пода. Тя вдигна поглед.

— Благодаря, че дойде. Кнют много се зарадва.

— Няма защо. — Тръгнах към вратата.

— Между другото…

— Да?

— След два дни имаме събиране. В шест часа. Добре дошъл си.

Намерих Кнют в стаята му. Тънките му крака се подаваха изпод леглото. Беше обут с бутонки, поне два номера по-големи от неговия размер. Изтеглих го, а той се разкикоти. Сложих го на леглото.

— Ще си тръгвам — казах.

— Вече? Недей…

— Имаш ли футболна топка?

Той кимна, но долната му устна висеше сърдито.

— Супер. Значи, можеш да тренираш, като шутираш срещу стената на гаража. Начертаваш кръг къде да ти е вратата и биеш силно, а след като топката рикошира в стената и се върне, я укротяваш. Ако го направиш хиляда пъти, наесен ще си с едни гърди пред съотборниците си.

— Не съм в отбора.

— Ще те вземат.

— Не съм в отбора, защото не ми позволяват.

— Как така?

— Мама ме пуска, ама дядо казва, че спортът отвличал вниманието ти от Господ. В неделя другите можели да крещят, да викат и да тичат след топката, но за нас неделята била ден на Словото.

— Разбирам — излъгах. — Татко ти какво казваше по въпроса?

— Нищо — сви рамене момчето.

— Съвсем нищо ли?

— Той не се интересуваше от такива работи. Вълнуваше се само от… — Кнют млъкна.

В очите му избликнаха сълзи. Прегърнах го през рамо.

И без да говори, се досещах какво има предвид. Познавах не един и двама хюговци. Някои от тях бяха мои клиенти. Аз също обичам да пътувам, не се задържам на едно място, постоянно бягам. Но докато усещах как се сгушва в мен момчето, как безгласни ридания разтърсват топлото му тяло, си помислих: бащата трябва да намери все някаква причина да не избяга от семейството си. Да имаш дете е едновременно благословия и проклятие, които те приковават към руля. Но кой бях аз да се произнасям по въпроса? Аз, който — доброволно или не — бях напуснал кораба още преди да се роди дъщеря ми? Леко отстраних Кнют от себе си.

— Ще дойдеш ли на събирането? — попита той.

— Още не знам. Имам задача за теб.

— Каквото кажеш!

— Прилича на тайната криеница. Пак не бива да говориш.

— Супер!

— Колко често минава оттук автобус?

— Четири пъти на ден. Два от юг и два от изток. В два следобед и в два през нощта.

— Добре. Искам да застанеш на спирката и да изчакаш дневния автобус от юг. Ако видиш да слиза непознат, идваш право при мен. Няма да бягаш, няма да викаш, няма да говориш. Засечеш ли в селото да пристига кола със столична регистрация, пак идваш да ми съобщиш. Разбра ли? Пет крони на ден.

— Като… шпионска мисия?

— Нещо такова.

— Кого очакваш? Ония, дето ще ти донесат ловната пушка ли?

— До скоро, Кнют — разроших му косата и се надигнах.

В коридора се разминах с високия блондин. Тъкмо излизаше от тоалетната. Зад него казанчето шумеше, а той още се мъчеше да си закопчае колана. Вдигна глава и ме погледна. Уве Елиасен.

— С мир Божи — поздравих.

Усетих натежалия му, помътнял от алкохола поглед в гърба си.

* * *

Малко по-нататък спрях. Вятърът довяваше удари от барабани. Но аз вече бях утолил глада си, бях удовлетворил потребността си от общуване с хора. И можех спокойно да прекарам известно време сам.

— Сега ще се прибера и ще си поцивря — казваше понякога Туралф.

Другите пияндурници избухваха в смях. Всъщност това не беше шега. Туралф наистина плачеше вкъщи.

— Пусни оня твой любимец, ядосания — молеше той понякога в разгара на поредния ни домашен запой. — Та да се депресираме заедно.

Не знам дали наистина харесваше Чарлс Мингъс или който и да е друг изпълнител от джаз албумите ми, или просто се нуждаеше от компанията на сдуханяк — сродна душа. Така или иначе, случваше се с Туралф да се гмурнем заедно в черната нощ.

— Ей сега вече сме направо на дъното! — смееше се той в такива дни.

Двамата наричахме тези състояния „черната дупка”. Някъде прочетох, че тип на име Финкелщайн открил наличието на черни дупки в Космоса, които засмуквали всичко, припарило до тях, дори светлината. Понеже били много черни, било невъзможно да ги видиш с просто око. Същото важеше горе-долу и за нашата черна дупка. Не виждаш нищо, уж всичко върви добре, но един ден неочаквано усещаш по организма си, че си попаднал в силно гравитационно поле и нямаш никакъв шанс да се измъкнеш. Черната дупка те засмуква в своята безнадеждност и безпросветно отчаяние. Вътре виждаш всичко като в огледало и се питаш на какво всъщност си се уповавал досега, какви причини си намирал да не затънеш в пълно отчаяние. Пропаднеш ли в тази дупка, ти остава само да се молиш времето да те излекува. Пускаш си някоя плоча, изпълнявана от депресирана душа, например гневния джазмен Чарлс Мингъс, и се надяваш да излезеш от другата страна, както Алиса се измъква от Заешката дупка. Според теорията на Финкелщайн и хората му от другата страна на черната дупка имало огледална страна на чудесата. Нищо не казвам, но това ми се струва една доста смислена религия.

Погледнах към пътеката. Пейзажът се издигаше и се губеше в облачната покривка. Изчезваше. Свършваше. Някъде там вътре започваше дългата нощ.

Осма глава

Запознах се с Боби в парка до Кралския дворец. Имаше дълга кестенява коса, нежни очи и пушеше хашиш. Това описание е, естествено, съвсем повърхностно, но то ми се струва главното за нея. Боби не беше особено приказлива, но пушеше много и от хашиша очите й омекваха. Свързваха ни много общи неща. Всъщност се казваше Боргни и беше израснала в заможно семейство в западните части на Осло. Е, родителите й не бяха чак такива баровци, каквито ги изкарваше. Просто Боби се беше вживяла в образа на бунтарски настроената хипарка, скъсала със социалната сигурност, материалната обезпеченост и политическата еснафщина, за да… какво именно? За да изпробва как ще й се отрази да разшири съзнанието си и да скъса със закостенелите възгледи. Например, със схващането, че и мъжът, и жената носят отговорност за създаденото от тях дете. Ще повторя: с Боби ме свързваха много общи неща.

Един ден седяхме в парка до Двореца и слушахме някакъв тип да свири „The Times They Are А-Changin„- „Времената се менят” — на разстроена китара. Боби ми съобщи, че е бременна. Най-вероятно аз съм бил бащата.

— Яко! Ще ставаме родители — опитах се да не ми проличи как се чувствам: все едно ме е заляла с кофа ледена вода.

— Достатъчно е да ми плащаш издръжка.

— Не, няма да те оставя да го гледаш сама. Нали сме двама.

— Двама сме, но не сме ти и аз.

— Ами… кои сте тогава?

— Аз и Ингвал. — Тя посочи музиканта. — Сега съм с него и той няма нищо против да е баща, стига ти да плащаш издръжка.

Така и стана. Е, не съвсем. Ингвал не се задържа дълго. След раждането на Ана Боби се хвана с някакъв тип, чието име започваше с И.‍ Ивар или нещо подобно. Виждах Ана от дъжд на вятър. И дума не можеше да става да я взема при мен. Всъщност по онова време аз май и не исках. Не защото не ми пукаше за нея. Влюбих се безпаметно в нея още от пръв поглед. Тя лежеше в количката, гледаше ме, гукаше и сините й очи блестяха. За няколко минути това бебе, което виждах за пръв път, се превърна в най-голямото ми съкровище.

Сигурно затова не исках да я вземам при себе си. Беше толкова малка и ранима и същевременно толкова скъпоценна, че не исках да я гледам сам. Не можех. Не смеех. Опасявах се да не сбъркам, да не допусна непоправима грешка, да не увредя Ана необратимо. Бях почти сигурен, че по някакъв начин ще я нараня. Не защото съм безотговорник или непукист, а защото ми липсва адекватна преценка. По тази причина винаги съм бил склонен да се вслушвам в съветите дори на непознати хора и да предоставям на друг важните решения. Дори да знам, че другият — в случая Боби — не е по стока от мен. Страхлив съм — навярно тази дума търся. И така, стоях настрана, продавах хашиш, веднъж седмично се отбивах при Боби с половината от печалбата, потъвах във вълшебната синева на усмихнатите Анини очи, а ако в момента нямаше гадже, Боби ми позволяваше да я подържа.

Казах на Боби, че ако тя откаже дрогата и престане да ходи в парка до Двореца, и аз ще спра да пласирам, ще се отдръпна от Рибаря и няма да се забърквам в неприятности. Заради Боби и Ана не можех да си позволя да отида зад решетките. Както споменах, родителите на Боби не бяха богати, но милееха за доброто си име и й бяха заявили недвусмислено, че не желаят да имат нищо общо със своята вечно напушена и разхайтена дъщеря хипарка. Тя и бащата на детето да се оправят сами. Ако закъсат, да потърсят помощ от държавата.

Един ден Боби се оплака, че малката й скъсала нервите. От четири дни не спирала да плаче. От носа й течала кръв и имала висока температура. Надвесих се над креватчето. Под сините очички тъмнееха морави кръгове, Ана беше пребледняла, а по коленете и лактите й имаше големи синини. Заведох я в спешното. Остра левкемия, установиха лекарите. Еднопосочен път към смъртта. Даваха й четири месеца. Такива неща се случват, казаха ми всички. Нещастието връхлита сляпо, безпощадно, необяснимо.

Беснях, разпитвах, звънях, проверявах, разговарях със специалисти и в крайна сметка разбрах, че в Германия провеждат новаторско лечение на левкемия. То, разбира се, не работело при всички пациенти и струвало цяло състояние, но давало надежда. Норвежката държава предпочиташе да си харчи парите за по-разумни начинания, отколкото за мижава надежда, а родителите на Боби заявиха, че това било съдба и проблем на вниманието на норвежкото здравеопазване. Отказвали да наливат средства в някакво съмнително лечение в Нациландия. Изчислих и установих, че дори да продавам пет пъти повече хашиш, няма да успея да събера парите навреме. И въпреки това опитах. Карах осемнайсетчасови смени и пласирах като луд. През нощта се случваше търговията в парка да не върви и тогава ходех до катедралата. При следващото ми посещение в болницата ме попитаха защо от три дни никой не се е поинтересувал от състоянието на Ана.

— Боби не е ли идвала?

Медицинската сестра и лекарят поклатиха глава. Опитали се да се свържат с нея, но от телекома й били спрели телефона.

Отидох у Боби. Заварих я да лежи. Не се чувствала добре. Аз съм бил виновен, че нямала пари да си плати телефона. Влязох в тоалетната и отворих кошчето да изхвърля фас. Вътре видях окървавено парче памук и спринцовка. Донякъде го бях очаквал. Виждал съм хора с много по-корава психика от Боби да прекрачват тази граница.

Какво направих ли?

Нищо.

Оставих я и се опитах да си внуша, че за Ана е по-добре да е в болницата, отколкото при майка си или баща си. Продавах хашиш и събирах пари за проклетата чудодейна терапия, в която се насилих да вярвам, защото другото ми се струваше непоносимо; защото страхът, че момиченцето с искрящите сини очи може да умре, беше много по-силен от страха за собствения ми живот. Вкопчваме се във всяка изпречила се пред нас утеха: в немско медицинско списание, в спринцовка с хероин, в брошура, която ти обещава безсмъртие, ако повярваш в лансирания от нея месия. И така, продавах хашиш, броях кроните и дните.

Такова ми беше дереджето. После Рибаря ми предложи работа.

Два дни. Облаците висяха ниско, но не пускаха дъжд. Земята се въртеше, ала не виждах слънце. Часовете минаваха още по-еднообразно — ако това изобщо е възможно. Опитах се да убия времето в сън, но без валиум се оказа непостижимо!

Направо полудявах. Откачах. Кнют се оказа прав. „Няма нищо по-лошо от куршум, който не знаеш кога ще те улучи.”

Надвечер ми дойде до гуша.

Матис бе казал, че сватбата продължавала три дни.

Изкъпах се в потока. Вече не усещах комарите. Дразнеха ме само ако се навираха в очите и устата ми или кацаха върху филията ми. Рамото ми мина. В деня след погребението се събудих без болка. Върнах лентата назад: бях ли правил нещо специално, та да си обясня неочакваното оздравяване? Не се сещах за такова нещо.

След банята си изпрах ризата, изцедих я и я облякох мокра. Надявах се, докато стигна до селото, да поизсъхне. Поколебах се да взема ли пистолета. Накрая реших да го оставя в хижата и го скрих при паласката под мъха. Погледът ми спря върху винтовката и кутията с муниции. Сетих се какво ми бе казал Матис. Единствената причина хората в Косюн да не крадат е, че няма нищо за крадене. Винтовката не се побираше зад дъската, затова я увих в парче битумна мембрана, което намерих под двуетажното легло, и скрих пакета под четири едри камъка до потока.

После тръгнах.

Духаше вятър, но във въздуха тегнеше нещо тежко и притискаше слепоочията ми. Сякаш се задаваше гръмотевична буря. Навярно празненството вече бе приключило, алкохолът беше изпит, а свободните жени — взети. Приближих се и чух барабаните, които бях чул и преди два дни. Подминах църквата и поех към пристана. Вървях по посока на звука.

Свърнах от пътя, тръгнах на изток, изкачих едно възвишение. Пред мен се простря сива камениста пустош — нос, издаден в стоманеносиньото море. Точно под мен се ширеше изпотъпкана равнина. Сватбарите танцуваха. Голям огън гореше до пет-шестметров камък, наподобяващ обелиск, заобиколен от два концентрични кръга от по-малки камъни. Камъните не бяха подбрани по форма и бяха доста разнородни, но въпреки това напомняха основи на недовършена сграда. Или, по-точно, останки от порутена, съборена или изгоряла сграда. Спуснах се към празнуващите.

— Здравей! — извика висок блондин в саамска носия, който се облекчаваше в пирена в покрайнините на равнината. — Кой си?

— Юлф.

— А, южнякът! По-добре късно, отколкото никога. Добре си ни дошъл!

Изтръска си члена и оттам се разлетяха капки. Натъпка го в панталона и ми подаде ръка.

— Корнелиус. С Матис сме втори братовчеди. Мдам.

Поколебах се, преди да стисна десницата му.

— Значи това било прословутият камък Транстайнен — констатирах. — Да не би да представлява останка от храм?

— Транстайнен? — Корнелиус поклати глава. — Беве-В-жаб го е хвърлил тук.

— Кой? — не разбрах.

— Митичен саам с изключителна физическа сила. Нещо като полубог. Не, четвърт бог! Точно така.

— Хм… И защо един четвърт бог ще хвърля камък именно тук?

— Защо хората хвърлят тежки камъни? За да се изфукат колко са силни, защо иначе! — засмя се той. — Защо не дойде по-рано, Юлф? Празненството е към края си.

Обърках се. Мислех, че венчавката ще е в църквата.

— При суеверните ли? — Корнелиус извади джобна манерка. — Матис бракосъчетава младоженци по-добре от анемичните лутерани.

— И в името на кои богове? — примижах към огньовете и дългата маса.

Млада жена в зелена рокля спря да танцува и ме загледа любопитно. И от разстояние се виждаше каква хубава фигура има.

— Богове? Ти пък! Матис ги съчетава в името на норвежката държава.

— Има ли правомощия за това?

— Разбира се. В селото трима души имат правото да извършват бракосъчетания. — Корнелиус сви ръка в юмрук и започна да изпъва пръстите си един по един: — Свещеникът, съдията и корабният капитан.

— Виж ти, Матис капитан ли е?

— Матис ли? — Корнелиус се изсмя и отпи от манерката. — На моряк ли ти прилича? Не си ли обръщал внимание как върви? Не, капитан е Елиасен старши. Има право да жени хора само на борда на кораб, а там почти не стъпва женски крак. Мдам.

— Какво й е особеното на Матисовата походка?

— Само саамите номади са толкова кривокраки. Саамите моряци не са.

— И защо?

— Ами заради рибата. — Той ми подаде манерката. — Във вътрешността на Финмаркското плато не ядат достатъчно риба и не получават достатъчно йод, затова краката им се изкривяват. — Той ми го илюстрира нагледно.

— А ти си…

— Саам менте. Баща ми е бергенчанин, но не казвай на никого. Особено на майка ми.

Той се разсмя, аз също — макар и от немай-къде. Алкохолът беше още по-гаден от продадения ми от Матис.

— Добре, какъв е Матис тогава? Свещеник?

— Почти — отвърна Корнелиус. — Замина да учи за духовник в Осло, но спрял да вярва. И се прехвърлил да следва право. Три години е работил като съдия в Тромсьо. Мдам.

— Не се обиждай, Корнелиус, но ако не греша, около осемдесет процента от разказите ти са пълна измишльотина.

По лицето му се изписа изумление.

— Не, дявол да го вземе. Матис първо изгубил вярата си в бог, а после и в правосъдната система. Сега вярва само в алкохолния процент или поне така казва. — Корнелиус се разкикоти гръмко и ме тупна силно по гърба. За малко погълнатото питие да изскочи през устата ми. Като се замисля, май нямаше да е толкова лошо.

— Каква е тая отрова? — попитах и му върнах манерката.

— Райкас — ферментирало мляко от северен елен. — Той поклати тъжно глава. — Днешните младежи признават само кока-кола, моторни шейни и хотдог. Алкохолът, обикновените шейни и еленското месо — всичко това скоро ще изчезне и с нас ще е свършено. Мдам — за утеха отпи от манерката и завинти капачката. — Охо, я виж кой идва! Анита.

Жената в зелената рокля вървеше към нас с лека танцова стъпка, сякаш минаваше случайно. Машинално се поизправих.

— Успокой топката, Юлф — прошепна ми Корнелиус. — Остави я да ти врачува, но нищо повече.

— Да ми врачува ли?

— Ясновидка е. Истинска шаманка. Но не искаш каквото иска тя.

— А именно?

— И от разстояние се вижда.

— Хм… И защо? Омъжена ли е? Сгодена?

— Не, но не искаш онова, което носи.

— Което носи?

— И което разпространява.

Кимнах бавно. Той сложи длан на рамото ми.

— Е, забавлявай се. Не съм клюкар. Здрасти, Анита!

— Чао, Корнелиус.

Той се засмя и се отдалечи. Младата жена застана пред мен и се усмихна със затворена уста. Беше потна и задъхана от танците. На челото й червенееха две гнойни пъпки. Зениците й, малки като глави на топлийки, излъчваха недвусмислена лудост. Дрога. Най-вероятно спийд.

— Здрасти — поздравих.

Тя не отговори. Само ме измери от глава до пети.

Отпуснах тежестта на другия си крак.

— Искаш ли ме? — попита тя.

Поклатих глава.

— Защо?

Свих рамене.

— Изглеждаш съвсем здрав мъж. Какъв е проблемът?

— Казаха ми, че имаш ясновидски способности.

— Корнелиус ли ти каза? — разсмя се тя. — О, да, имам. И по лицето ти прочетох, че допреди няколко секунди изпитваше желание. Какво стана? Да не се изплаши?

— Причината не е в теб, а в мен. Пипнал съм малко сифилис.

Тя се разсмя с отворена уста. Стана ми ясно защо досега се бе усмихвала, без да си показва зъбите.

— Имам презервативи.

— Положението е сериозно. Членът ми окапа.

Тя пристъпи крачка напред. Посегна и опипа слабините ми.

— Всичко ми се струва нормално. Ела, живея зад църквата.

Поклатих глава и я сграбчих за китката.

— Проклети южняци! — просъска тя и си отскубна ръката. — Какво толкова лошо има в чукането? Скоро всички ще умрем. Не знаете ли?

— Чувал съм такива слухове — отвърнах и се огледах за подходящ път за отстъпление.

— Не ми вярваш. Погледни ме. Погледни ме, ти казах!

Подчиних се.

Тя се усмихна.

— О, да, права съм. В очите си имаш смърт. Не се извръщай! Виждам, че ще застреляш огледалния образ. Да, ще застреляш огледалния образ.

В главата ми писна аларма.

— За какви южняци говориш?

— За теб.

— Но защо използва множествено число?

— Не ми каза как се казваш. — Тя хвана ръката ми. — Е, споделих ти какво виждам, а сега ти…

Отскубнах се.

— Как изглежда този човек?

— Майко мила. Наистина се страхуваш.

— Как изглежда?

— Какво значение има?

— Моля те, Анита. Опиши ми го.

— Добре де, успокой се. Слаб, зализан по нацистки. Особняк. С дълъг нокът на показалеца.

Мамка му. „Рибаря винаги намира каквото търси. Аз и ти няма как да разберем как го постига, но успява. Винаги.”

Преглътнах.

— Кога го видя?

— Няколко минути преди да дойдеш. Вървеше из селото, искал да говори с някого.

— Какво каза?

— Търсел южняк на име Юн. Да не си ти?

— Не, аз съм Юлф. Друго?

— Нищо. Даде ми номера си, ако чуя нещо. Кодът е на Осло. Какво толкова разпитваш за тоя тип?

— Чакам един познат да ми донесе ловна пушка, но не е бил той.

Значи, Йони Му беше пристигнал. А аз бях оставил пистолета в хижата. Отидох на събитие, където беше опасно, без да взема единственото, което би могло да ме спаси в критична ситуация. А не взех оръжието, защото очаквах да се запозная с някоя мацка и не исках да я стряскам, като почнем да се събличаме. Ето че се запознах с мацка, но определено нямах желание да се събличам. Има ли ниво под идиот? Странно, но бях повече ядосан, отколкото изплашен. Би трябвало да съм поизплашен. Той щеше да ме застреля. „Та нали дойде да се криеш тук, за да оцелееш? — попитах себе си. — Ами тогава стегни се, мама му стара, и оцелей!”

— Живееш зад църквата, нали така каза?

Лицето й засия.

— Да, съвсем близо е.

Загледах се в чакълестата пътека. Йони можеше да се появи всеки момент.

— Какво ще кажеш да минем през гробището, та никой да не ни види?

— И какво, ако ни види?

— Ами помисли за… репутацията си.

— За репутацията ми? — изсумтя презрително тя. — Всички знаят, че харесвам мъжете.

— Добре, тогава за моята репутация.

Тя сви рамене.

— Става, щом си такъв финяга.

Къщата имаше завеси.

И чифт мъжки обувки в коридора.

— Кой…

— Баща ми — отвърна тя. — Няма нужда да шепнеш, той спи.

— Нали точно тогава хората шепнат?

— Още ли те е шубе?

Огледах обувките. Бяха по-малък размер от моите.

— Не.

— Супер. Ела…

Влязохме в спалнята й. Беше тясно, а леглото — единично. Широко колкото за съвсем слаб човек. Тя измуши роклята през главата си. Бутна ме на леглото, смъкна ципа на панталона ми и го събу заедно с боксерките. Откопча си сутиена и изхлузи бикините. Кожата й беше бледа, почти бяла, с червени петна и резки тук-таме. Но не видях следи от игли. Анита беше секси. Не можех да обвиня нея.

Тя седна на леглото и ме погледна.

— Няма ли да си съблечеш якето?

Съблякох го и го метнах заедно с ризата върху облегалката на единствения стол. От съседната стая се носеше хъркане. Скрибуцане при вдишване, пърпорене при издишване — горе-долу така звучи спукано автомобилно гърне. Тя издърпа чекмеджето на нощното шкафче.

— Свършила съм гумите — установи. — Ще трябва да внимаваш. Не ща деца.

— Трудно ми е да се владея — побързах да се оправдая. — Никога не съм можел. Дали да не се… позабавляваме по друг начин?

— По друг начин ли? — Тя изговори думата, все едно е нещо адски отвратително. — Ще взема назаем от татко.

Излезе, както я е майка родила. Чух как отваря вратата на съседната стая. Равномерното звучене на хъркането малко се разстрои, но после пак влезе в предишния ритъм. Няколко секунди по-късно Анита се върна с парцали кафяв портфейл и започна да го преравя.

— Ето — и тя подхвърли квадратно пликче в скута ми.

Ръбовете му бяха разръфани. Огледах го за срок на годност, но не открих.

— Не мога с презерватив — казах. — Просто не се получава.

— О, можеш, можеш — увери ме тя и сграбчи ужасения ми член.

— Съжалявам. Ти какво работиш?

— Млъквай.

— Хм. Може да му трябва малко… йод?

— Казах ти да млъкнеш.

Погледнах надолу към малката ръка, която явно се мислеше за способна на чудеса. Питах се къде ли е сега Йони. В толкова малко селце едва ли ще му е трудно да намери кой да го осведоми, че новопристигналият южняк се е настанил в ловната хижа. Да: Йони ще ме потърси в хижата и на сватбеното празненство. Корнелиус бе обещал да си трае. Тук се намирах в безопасност.

— Охо! Я виж! — изчурулика доволно Анита.

Изумен, погледнах надолу към чудото. Явно ерекцията ми беше резултат от стрес. Някъде бях чел, че обесените мъже понякога се надървяли. Без да пуска члена ми и без да спира, Анита грабна презерватива с лявата си ръка, разкъса опаковката със зъби и всмука презерватива, оформяйки „о” с уста. После се „гмурна” и след миг вдигна глава. Готово. Вече бях екипиран за креватни подвизи. Тя се изтегли назад в леглото и разкрачи крака.

— Само да те предупредя…

— Не приключи ли най-накрая с приказките, Юлф?

— … не обичам след секса да ме изхвърлят веднага навън. Въпрос на самоуважение е, ако ме…

— Млъквай и действай, докато още можеш.

— Обещаваш ли?

Тя въздъхна.

— Просто ме изчукай, човече!

Качих се на леглото. Тя ми помогна да го вкарам. Затворих очи и започнах да го движа напред-назад — нито твърде бързо, нито твърде бавно. Тя пъшкаше, ругаеше и псуваше, но по начин, който схващах като окуражителен. Поради липса на метроном постепенно влязох в синхрон с ритъма на хъркането в съседната стая. Усещах как кулминацията наближава. Опитах се да не мисля за годността на презерватива или как би изглеждала кръстоска между мен и Анита.

Неочаквано тя се вцепени и онемя.

Спрях да се клатя. Помислих си, че е чула нещо: прекъсване в хъркането на баща си или стъпки отвън. Затаих дъх и се ослушах напрегнато. В моите уши обаче хъркането стържеше все така равномерно.

После женското тяло под мен неочаквано се отпусна. Притеснен, погледнах надолу. Очите й бяха затворени и тя не даваше признаци на живот. Предпазливо докоснах шията й с два пръста да проверя пулса. Не го напипах. Мамка му, къде й беше пулсът, да не би да…?

От устата й се откъсна тих звук. Първо мъркащо ръмжене. После то се усили и се превърна в нещо добре познато. Стържене при вдишване, пърпорене при издишване като от пробито автомобилно гърне.

О, Анита определено беше дъщеря на баща си.

Сместих се между дребното женско тяло и стената, потреперих от допира на студения тапет в гърба ми, а ръбът на леглото убиваше хълбока ми. Но се намирах в безопасност. Засега.

Затворих очи. В ума ми изникнаха две мисли. Първата: отдавна не съм се сещал за валиум. Втората: ще застреляш огледалния образ.

После се понесох към страната на сънищата.

Девета глава

На закуска видях бащата на Анита. Реалният образ до голяма степен се припокриваше с несъзнателно изградената ми представа за него въз основа на хъркането му. Космат, дебел и начумерен. Имах чувството, че съм „чул” дори потника му.

— Май ти трябва кафе — промърмори навъсено той и изгаси фаса си в нахапаната филия отпред.

— Благодаря — кимнах с облекчение и седнах срещу него до масата с ламиниран плот.

Той ме изгледа, после насочи вниманието си към вестника, наплюнчи молива в ръката си и отметна глава към печката и кафеварката.

— Ами, обслужвай се. Хем чукаш дъщеря ми, хем чакаш да ти сервират. Къде дават така?

Кимнах. Извадих чаша от един долап. Налях си от тъмночерното кафе и надникнах през прозореца. Облаците продължаваха да затулват небето.

Бащата на Анита се взираше във вестника. В тишината чувах тихото й хъркане.

Погледнах си часовника. Девет и петнайсет. Дали Йони още е в селото, или е тръгнал да търси другаде?

Отпих от кафето. Имах чувството, че трябва да го сдъвча, преди да го преглътна.

— Дай ми… — бащата надигна глава — друга дума за „кастрирам”.

— Скопявам — отвърнах.

Той погледна вестника и преброи кутийките.

— С „о” или с „у”?

— С „о”.

— Май става — пак наплюнчи молива и попълни в кръстословицата.

Обух се в коридора и тъкмо се канех да си вървя, неочаквано Анита изхвърча от спалнята като хала. Бледа, гола, с разчорлена коса и подивял поглед. Обви ме с ръце и не ми позволи да си тръгна.

— Не исках да те будя. — Напразно се мъчех да се добера до вратата.

— Ще дойдеш ли пак?

Отдръпнах се назад, погледнах я. Навярно се досещаше, че аз се досещам: мъжете не се връщат втори път при нея. И все пак искаше да знае дали аз ще се върна. Или не.

— Ще се опитам.

— Ще се опиташ?

— Да.

— Погледни ме. Погледни ме, ти казах! Обещаваш ли?

— Разбира се.

— Даде ми дума, Юлф. Обеща. А никой не дава празни обещания на Анита, ясно? Дал си ми душата си в залог.

Преглътнах. Кимнах. Ако трябва да сме точни, не й бях обещал друго, освен че ще се опитам. Ще се опитам да намеря време и желание — нещо такова. Освободих си едната ръка и докопах дръжката.

На връщане към хижата избрах заобиколен път. Минах зад възвишението на североизток и се спуснах през горичката. Прокрадвах се предпазливо между дърветата.

Еленът търкаше рога в единия ъгъл на хижата. Не би се осмелил да се приближи толкова, ако вътре има човек, разсъдих, но за всеки случай поех през браздата, изровена от потока, и приведен, се добрах до мястото, където бях скрил винтовката. Отместих камъните, разгънах битумната мембрана, в която бях увил пушката, проверих дали е заредена и бързо тръгнах към хижата.

Еленът ме подуши с интерес. Един Господ знае каква миризма беше усетил. Влязох.

Някой беше влизал.

Навярно Йони.

Плъзнах поглед из стаята. Следите от чуждото присъствие бяха едва забележими. Вратата на шкафа стоеше открехната, а аз винаги я затварях плътно заради мишките. Ръбът на празната кожена чанта се подаваше изпод леглото, а по дръжката на вратата от вътрешната страна бе полепнала пепел. Дръпнах дъската до шкафа, пъхнах ръка вътре. Напипах пистолета и паласката. Отдъхнах си. Седнах на един стол и се опитах да вляза в ума на Йони. Какво ли си е помислил?

По чантата е разбрал, че съм бил тук. Но понеже не е намерил нито пари, нито дрога, нито други мои вещи, навярно е решил, че съм си тръгнал; намерил съм си по-практична раница или нещо такова. После явно е бръкнал в печката да провери дали пепелта е още топла, за да си създаде представа каква преднина съм натрупал.

Дотук съумях да проследя хода на мислите му. Ами сега? Ще напусне ли Косюн, щом няма представа накъде съм хванал и как съм си тръгнал оттук? Или е решил да се скрие някъде наблизо и да дебне да се върна? Но в такъв случай нямаше ли да се постарае да заличи следите си, та да не събужда подозренията ми? Момент… Откъде-накъде реших, че вече си е тръгнал? Ами ако е искал да постигне точно това — да ме заблуди?

Мамка му.

Грабнах бинокъла. Плъзнах го по хоризонта, който вече познавах до най-малки подробности. Търсех нещо съмнително, нещо, което досега не е съществувало. Взирах се напрегнато, силно съсредоточен.

После повторих същото упражнение.

След няколко часа ме налегна умора. Но не исках да паля печката, за да си направя кафе: димът щеше да сигнализира в радиус от няколко километра, че съм се върнал в хижата.

Няма ли най-после да завали дъжд, мислех си. Кога най-накрая тези облаци ще излеят товара си! Кога най-накрая ще се случи нещо! Очакването ме подлудяваше.

Оставих бинокъла. Поседях със затворени очи.

После излязох при елена.

Той ме изгледа бдително, но не помръдна.

Погалих го по рогата.

И се покатерих на гърба му.

— Дий! — подвикнах.

Той направи няколко крачки. Първоначално колебливо.

— Точно така!

Еленът доби решителност. И ускори ход. Понесе се към селото. Коленете му щракаха с все по-нарастваща честота подобно на гайгеров брояч, който се приближава към атомна бомба.

Църквата беше изгоряла до основи. Съвсем естествено — нали немците бяха минали оттук, за да търсят дейци от съпротивителното движение. Но руините си стояха — димящи и топли. Развалини и пепел. Между черните камъни те танцуваха — някои от тях голи. Танцуваха с бясна бързина, макар песента на свещеника да се точеше бавно и тягостно. Бялото расо беше почерняло от сажди, а пред него стояха младоженците. Тя — облечена в черно, той — целият в бяло, от бялата шапка до бялото сабо. Песнопението секна и аз приближих.

— От името на норвежката държава ви обявявам за законни съпруг и съпруга — обяви той, изплю кафява храчка върху разпятието, което висеше до него, вдигна съдийско чукче и удари с него по обгорелия до черно олтар. Веднъж. Втори. Трети път.

Сепнах се от съня. Бях задрямал седнал, с глава, опряна на стената. По дяволите, как ме изтощаваха тези кошмари.

Чукането обаче продължаваше и наяве.

Сърцето ми примря. Приковах поглед във вратата.

Винтовката стоеше облегната на стената.

Грабнах я, без да ставам от стола. Опрях я на рамо и притиснах буза към приклада. Пръстът ми се уви около спусъка. Поех си дъх — за няколко секунди бях спрял да дишам.

Още две потропвания.

И вратата се отвори.

Облаците се бяха разнесли. Беше се свечерило. Вратата гледаше на запад, слънцето осветяваше фигурата на прага в гръб и аз виждах само мрачен силует пред полегатите възвишения, обрамчен с ореол от оранжева слънчева светлина.

— Ще ме застреляш ли?

— Извинявай — свалих пушката. — Взех те за яребица.

Смехът й се разнесе плътен и спокоен, но понеже лицето й стоеше в сянка, не виждах искрящото сияние в очите й и се задоволих да си го представя.

Десета глава

— Йони си тръгнал — разбрах от Леа.

— Днес се качи на автобуса за Осло.

Тя изпрати Кнют за дърва и вода. Искаше кафе. И обяснение защо някакъв южняк се е отбил да я разпитва къде се намирам.

Вдигнах рамене.

— Южняци — под път и над път. Този какво искаше?

— Да си поговори с теб. По бизнес.

— Аха. Да не е бил Йони? Един, дето прилича на бекас?

Тя не отговори. Седеше срещу мен и се опитваше да улови погледа ми.

— Разбрал, че си отседнал в ловната хижа, и отишъл до там, но не те заварил. Някой му казал, че след погребението си идвал у нас, и затова той очакваше да знам нещо.

— Ти какво му каза?

Позволих й да улови погледа ми. Да го изучи щателно. Имах много за криене и въпреки това нищо.

— Че си заминал на юг — въздъхна тя.

— Защо?

— Защото не съм глупачка. Нито знам, нито искам да разбирам в какво си се забъркал, но не желая вината да е моя, ако загазиш още повече.

— Още повече?

Тя поклати глава. Или се беше изразила погрешно, или аз не я бях разбрал. Или пък не й се говореше по темата. Надникна през пролуката. Чувахме как отвън Кнют енергично цепи дърва.

— Според този тип името ти било Юн, не Юлф.

— Ти вярваше ли, че се казвам Юлф?

— Не.

— Но въпреки това си го пратила за зелен хайвер. Излъгала си го. Какво казва религията ти по въпроса?

Тя отметна глава към звуците отвън.

— Кнют казва, че трябва да те пазим. А моята религия много държи на мнението на близките.

Поседяхме мълчаливо. Аз отпуснах ръце върху масата, тя нейните — в скута си.

— Благодаря ти, задето се погрижи за Кнют по време на помена.

— Няма защо. Как го понася?

— Всъщност добре.

— А ти?

Тя сви рамене.

— Ние, жените, винаги се оправяме.

Звуците от брадвата пресекнаха. Кнют щеше да влезе при нас всеки момент. Леа пак се обърна към мен. Очите й се преливаха в няколко цвята. Не бях виждал толкова богата палитра. Погледът й гореше пламенно.

— Размислих, Юлф. Искам да знам от какво бягаш.

— По-разумно беше предишното ти решение.

— Кажи ми.

— Защо искаш да знаеш?

— Защото мисля, че си добър човек. А за добрите хора винаги има прошка.

— Ами ако грешиш? Ако не съм добър човек? Тогава какво? Ще се пържа в твоя ад ли? — Прозвуча по-заядливо, отколкото възнамерявах.

— Не греша, Юлф, защото те виждам. Прозирам какъв си.

Поех си дъх. Още не знаех дали думите ще успеят да излязат от устата ми. Вгледах се в сините й очи — сини като морето под теб, когато си на десет и стоиш на висока скала, а цялото ти същество напира да скочи — с изключение на краката ти, които не помръдват.

— Да събирам дългове на наркомани и да убивам хора — това ми беше работата — чух се да произнасям. — Откраднах пари от работодателя ми и сега той ме преследва. Въвлякох в тази история и Кнют, десетгодишния ти син. Плащам му, за да шпионира. По-точно, плащам му само ако ми докладва нещо съмнително. Например, ако е видял типове, които, при необходимост, не биха се поколебали да видят сметката на едно невръстно момче. — Извадих цигара от кутията. — Е, какви са шансовете ми за опрощение?

Тя отвори уста и в същия момент Кнют отвори вратата.

— Ето. — Той стовари цепениците на пода пред печката. — Умирам от глад.

Леа ме погледна.

— Рибени кюфтета в консерва? — предложих.

— Бляк — сбърчи нос Кнют. — Не може ли да хапнем прясна треска?

— Боя се, че не съм купил.

— Имам предвид да си хванем от морето. Да идем на риболов. Може ли, мамо?

— Посред нощ е — тихо отговори тя. Продължаваше да ме гледа.

— Най-хубавото време за риболов. — Кнют заподскача. — Моля те, мамо!

— Нямаме лодка, Кнют.

След секунда схванах какво иска да каже. Погледнах момчето. Лицето му помръкна. После изведнъж засия.

— Ще вземем лодката на дядо. В хелинга е. Каза, че ми позволява да я вземам.

— Наистина ли?

— Да! Треска! Треска! Обичаш треска, нали, Юлф?

— Обожавам — гледах Леа. — Но не знам дали майка ти в момента е на такава вълна.

— И още как. Нали, мамо?

Тя мълчеше.

— Мамо?

— Нека Юлф реши.

Малкият се мушна между масата и стола ми, за да ме принуди да го погледна.

— Юлф?

— Да, Кнют?

— Ти ще изядеш езика.[3]

Хелингът се намираше на няколкостотин метра от пристана. Миризмата на прогнили водорасли и солена вода пробуди няколко смътни летни спомена. Напъхан съм в прекалено тясна спасителна жилетка, братовчед ми се перчи, защото са по-богати и имат лодка и хижа, а чичо ми ругае, зачервен и изнервен от неуспешните опити да запали извънбордовия двигател.

В тъмния хелинг се носеше приятна миризма на смола. Необходимите ни рибарски принадлежности се намираха готови в лодката, качена върху дървена стойка.

— Това не е ли доста голяма гребна лодка?

Дълга е около пет-шест метра, прецених на око.

— О, средно голяма е; с осем весла — отвърна Леа. — Хайде, трябва всички да бутаме.

— Татковата беше много по-голяма. С десет весла. С мачта.

Потопихме лодката. Успях да се кача, без да си намокря краката.

Наместих веслата в едната от двете двойки ключове и започнах да греба с мощни, но спокойни движения.

Спомних си, че през лятото, когато чичо ми бе оказал благоволението да им гостувам, аз, клетото сираче, положих усилия, за да стана по-добър от братовчед ми. Леа и Кнют обаче изобщо не изглеждаха впечатлени.

Малко по-нататък прибрах веслата.

Кнют се сви отзад в лодката, облегна се на перилата, метна въдицата и се загледа в нея. Погледът му се отнесе, въображението се развихри.

— Чудесно момче — казах и си съблякох якето, бях го взел от хелинга.

Леа кимна.

Не духаше вятър, а езерото — или морето, както го наричаха Леа и Кнют — беше гладко като огледало. Приличаше на твърда повърхност, по която бихме могли да стигнем до аленото крайче на слънцето, подало се на северния хоризонт.

— Кнют казва, че у дома не те чакал никой — обади се Леа.

— Така е — за щастие.

— Сигурно е странно.

— Кое?

— Да си нямаш никого, който да мисли за теб. Да се грижи за теб. А ти да не се грижиш за никого.

— Опитах се — разхлабих кукичката на едната въдица. — Не успях.

— Не успя да създадеш семейство ли?

— Не успях да го опазя. Както навярно разбираш, не съм човек, на когото може да се разчита.

— Слушам те внимателно, Юлф, но не съм сигурна дали думите ти са истина. Какво се случи?

Освободих блесната.

— Защо продължаваш да ме наричаш Юлф?

— Така ми се представи. Значи, това ти е името. Освен ако не си избереш друго. Би трябвало всеки да има правото да си сменя името от време на време.

— А ти колко дълго се казваш Леа?

Тя присви око.

— Да не би да питаш жена на колко е години?

— Не исках да…

— На двайсет и девет.

— Хм. Леа е хубаво име, нямаш причини да…

— Означава „крава” — прекъсна ме тя. — Искам да се казвам Сара. Означава „принцеса”. Но според татко не вървяло да се казвам Сара Сара. Затова от двайсет и девет години ме наричат крава. Е, какво ще кажеш?

— Ами… — замислих се. — Муу?

Тя първо ме изгледа невярващо. После прихна с нейния гърлен смях, който ме заливаше на вълни. Кнют се обърна към нас.

— Какво стана? Да не разказа виц?

— Да — кимна майка му, без да ме изпуска от очи. — Много смешен виц.

— Искам да го чуя!

— По-късно. — Тя се наведе към мен. — Та, какво стана?

— Ами какво — хвърлих въдицата. — Закъснях.

— За какво? — смръщи чело тя.

— Да спася дъщеря ми. — Водата беше съвсем прозрачна и виждах как искрящата блесна потъва все по-надълбоко. Накрая изчезна в зелено-черните глъбини. — Събрах парите, но тя вече беше изпаднала в кома. Почина три седмици след като намерих средства за лечение в Германия. Дори и то едва ли щеше да я спаси — заболяването й вече беше твърде напреднало. Поне така казаха лекарите. Но работата е там, че не се справих със задачата си. Провалих се. Това е постоянно повтарящ се рефрен в моя живот. Но не съм допускал, че няма да… че дори когато…

Подсмръкнах. Май не биваше да си събличам якето — все пак бяхме кажи-речи на Северния полюс. Усетих нещо върху ръката си. Косъмчетата настръхнаха. Докосване. Не си спомням кога за последно ме бе докосвала жена. Преди няма и двайсет и четири часа, съобразих. Проклето да е това място, проклети да са тези хора, проклето да е всичко!

— Затова си откраднал онези пари, нали?

Вдигнах рамене.

— Откраднал си ги заради дъщеря ти, при целия риск да те убият, ако те намерят.

Изплюх се от лодката, та най-после да видя как нещо нарушава проклетата гладка повърхност.

— От твоите уста звучи направо героично. Но истината е друга: забавих се фатално и не успях да спася дъщеря си.

— Така или иначе е било прекалено късно, нали и лекарите са го казали.

— Да, но нямаше откъде да знаят със сигурност. Никой не знае със сигурност. Нито аз, нито ти, нито духовникът, нито атеистът. Затова вярваме. Вярваме, защото е по-леко, отколкото да си дадем сметка, че долу, в бездната, ни чака само едно: мрак. Студ. Смърт.

— Наистина ли мислиш по този начин?

— А ти наистина ли мислиш, че Райските порти съществуват? Че там чака свети Петър? Всъщност не, ти не вярваш в това, в това вярва секта, около десет хиляди пъти по-голяма от твоята. Нейните последователи вярват в светци. Убедени са, че който не вярва в тяхната религия, отива в ада. Да. Според католиците вие, лутераните, ще идете в пъкъла. А вие вярвате, че това ще се случи с тях. Извадила си небивал късмет да се родиш сред правоверни до Северния полюс вместо в Италия или Испания. Тогава пътят към спасението щеше да е дълъг.

Забелязах, че въдицата е отпусната, и я дръпнах. Тя се опъна, явно се беше закачила за нещо. Тук сигурно беше плитко. Дръпнах по-силно, въдицата се откачи.

— Гневен си, Юлф.

— Гневен? Направо съм бесен. Ако твоят бог съществува, защо си играе по този начин с хората, защо позволява някои да се родят, за да страдат, а други — да тънат в охолство? Едни да намерят вярата, която ще ги спаси, а други — повечето — никога да не чуят Божието слово? Защо… защо трябваше…

Проклета настинка.

— … да взема дъщеря ти? — довърши тихо Леа.

Премигах.

— Долу няма нищо освен мрак, смърт и…

— Риба! — извика Кнют.

Обърнахме се към него. Вече навиваше макарата. Леа потупа ръката ми и се облегна на перилата.

Вторачихме се във водата. Очаквахме уловът всеки момент да се появи. Кой знае защо, в ума ми изплува жълта шапка дъждобранка. И изведнъж ме обзе предчувствие. Не, беше повече от предчувствие. Твърда увереност: Йони ще се върне.

Затворих очи. Вече виждах съвсем ясно как Йони ще се върне. Знаеше, че още съм тук.

— Хо-хо-хо! — тържествуваше Кнют.

Отворих очи. Едра треска се мяташе на дъното на лодката. Очите й бяха изскочили, сякаш не можеше да повярва на това, което вижда. Ами съвсем естествено, всъщност. Едва ли си беше представяла, че нещата стоят точно така.

Единадесета глава

Доближихме островче, където дъното на лодката меко остърга ситния пясък. Между дружелюбно заобленото островче и континента, чиито брегове се спускаха стръмно във водата от горичките с пирен, имаше едва двеста метра. Кнют си събу обувките и завърза лодката за един камък. Предложих на Леа да я пренеса до сушата, но тя само се усмихна и ми отправи същото предложение.

С Кнют накладохме огън, а Леа се хвана да чисти рибата.

— Веднъж хванахме толкова много риба, че за да изпразним лодката, се наложи да докараме ръчна количка — похвали се Кнют и лакомо се облиза.

Не си спомням като момче да съм обичал риба кой знае колко. Навярно защото обикновено ми я поднасяха под формата на пържени кюфтета, „пръстчета” или крокети, потопени в сос с цвета и консистенцията на сперма.

— Тази риба е огромна — ще има предостатъчно за ядене — отбеляза Леа, уви рибата във фолио и я сложи направо върху пламъците. — Десет минути и е готова.

Кнют се хвърли на гърба ми, явно въодушевен от предстоящата вкусна вечеря.

— Битка! — извика той и се вкопчи в мен, докато се изправях. — Смърт на южняка!

— На гърба ми кацна комар! — извиках на свой ред и започнах да се клатя и да го разтърсвам така, че той се лашкаше напред-назад като ездач на родео. Накрая тупна в пясъка с радостен възглас. — Ако ще се бием, трябва да е като хората.

— Супер! И как точно?

— Ще си спретнем двубой по сумо. — Взех една пръчка и начертах с нея кръг в пясъка. — Печели, който успее да избута противника извън тепиха.

Показах му церемонията преди всяка битка. Клекнахме един срещу друг извън кръга и плеснахме с ръце.

— Така се молим на боговете да са с нас по време на битката, за да не сме сами.

Видях как Леа смръщи чело, но си замълча.

Малкият следеше внимателно движенията ми. Бавно вдигнах длани нагоре, после ги обърнах надолу и накрая ги сложих на коленете си.

— А сега ще смажем злите духове — започнах да тъпча с крака.

Кнют направи същото.

— И така… готови… — прошепнах.

Кнют изкриви лице във войнствена физиономия.

— Начало!

Той се спусна в кръга и ме изблъска с рамо.

— Спечелих! — извика тържествуващо.

Отпечатъкът от крака ми в пясъка извън очертанията не оставяше никакво съмнение. Леа пляскаше и се смееше.

— Двубоят ни още не е приключил, рикиши Кнют-сан от Финмарк-кен — изръмжах и пак приклекнах. — Първият, постигнал пет победи, е Футабаяма.

— Фута…? — Кнют побърза да приклекне на свой ред.

— Футабаяма. Легенда в сумото. Истински великан. Готовиии… старт!

Хванах го през кръста и го хвърлих извън кръга.

Той успя да изравни — четири на четири победи. Беше толкова потен и възбуден, че забрави за поздрава преди началото на мача и направо се нахвърли срещу мен. Отстъпих встрани, той не успя да спре и стъпи извън кръга.

Леа се смееше. Кнют остана неподвижен с лице в пясъка.

Седнах до него.

— В сумото има по-важни неща от победата — утеших го. — Например, да приемеш загубата с достойнство.

— Изгубих — прошепна Кнют в пясъка. — По-лесно е, когато си спечелил.

— Знам.

— Ами честито. Ти си Фута… Фута…

— … баяма. Футабаяма те поздравява, храбри Хагурояма.

Той надигна глава. По потното му лице се бе полепил пясък.

— Кой е Хагурояма?

— Ученикът на Футабаяма. И Хагурояма станал шампион.

— Наистина ли? И е побеждавал Футабаяма?

— Да. Направо го слагал в малкия си джоб. Но първо трябвало да се научи на някои неща. Например, да губи.

Кнют се надигна. Присви око.

— Загубата помага ли ти да станеш по-добър, Юлф?

Кимнах. Забелязах, че съм успял да привлека и вниманието на Леа.

— Да. Помага ти да… — цапнах един комар, кацнал на ръката ми, — … да станеш по-добър в загубата.

— По-добър в губенето? Че какъв смисъл има да станеш по-добър в загубата?

— Животът се състои главно от неуспешни опити да постигнеш нещо — обясних. — Губиш повече битки, отколкото печелиш. Дори Футабаяма е претърпял много загуби, преди да започне да побеждава. А е полезно да те бива в онова, с което ще се сблъскваш най-често, нали?

— Мдааа — проточи отговора си той. — Но какво точно значи да те бива в загубата?

Срещнах погледа на Леа над рамото на момчето.

— Да си готов да се престрашиш да изгубиш още веднъж — отвърнах.

— Рибата е готова — обяви Леа.

Леа разгъна фолиото. Кожата на треската беше залепнала за фолиото. Апетитните бели парчета риба само чакаха да ги започнем.

— Божествено! — Просто не ми хрумна по-подходяща дума.

— Ммм — измърка Кнют.

— Липсва само бяло вино — отбелязах.

— Ще гориш в ада — озъби ми се той.

— Христос е пиел вино — напомни Леа. — А с треската върви червено.

Тя се засмя, защото двамата с Кнют спряхме да се храним и я погледнахме учудено.

— Поне така съм чувала, де!

— Тате пиеше — поясни Кнют.

Смехът на Леа секна.

— Да се поборим още малко! — помоли Кнют.

Потупах се по корема, за да му покажа, че съм твърде преял за сумо.

— Скука… — долната му устна увисна.

— Я виж няма ли да намериш яйца от чайки — предложи Леа.

— Сега, през лятото?

— Е, рядкост са, но ги има.

Той присви око. После стана и хукна. Изгуби се зад билото на хълма.

— Яйца от чайки? — попитах и се отпуснах върху пясъка. — Наистина ли има?

— Казах, че са рядкост.

— Като вас ли?

— Кои нас?

— Лестадианците.

— Така ли ни възприемаш? Като редки екземпляри? — Тя заслони очите си с ръка. Ето от кого бе наследил Кнют навика да си присвива окото.

— Не — отвърнах и затворих и двете си очи.

— Разкажи ми нещо, Юлф. — Тя подложи якето под главата си и легна.

— Какво?

— Каквото и да е.

— Нека помисля.

Полежахме мълчаливо. Слушах пращенето на огъня и как водата леко и гальовно милва крайбрежните камъни.

— Лятна нощ в Стокхолм — подхванах. — Всичко се е раззеленило. Всички спят. Бавно се прибирам към къщи с Моника. Спираме и се целуваме. После пак тръгваме. От отворен прозорец долита смях. От архипелага подухва ветрец с миризма на трева и водорасли. — Затананиках наум. — Вятърът гали бузите ни, аз я притеглям по-плътно към мен и нощта не съществува, тя е само тишина, сянка, вятър.

— Колко хубаво — прошепна Леа. — Продължавай.

— Нощта е кратка и светла и отминава с разбуждането на дроздовете. Мъж спира да гребе, за да погледа лебед. Вървим из Вестербру и ни подминава самотен, празен трамвай. И там, в нощта, в пълна тайна, дърветата в Стокхолм цъфтят, а прозорците къпят града в светлина. А градът изпълнява мелодия за всички, които спят, за всички, които заминават надалече, но въпреки това ще се върнат в Стокхолм. Улиците ухаят на цветя, по устните си още усещаме аромата на целувка и бавно-бавно вървим към къщи.

Заслушах се. Прибоят. Огънят. Далечен писък на чайка.

— Моника… това приятелката ти ли е?

— Да. Тя е моята любима.

— От колко време сте заедно?

— Да видим… От десет години.

— О, доста време.

— Да, но ние сме гаджета само по три минути на ден.

— Как така по три минути?

— По три минути и деветнайсет секунди, ако трябва да съм съвсем точен. Толкова продължава песента й.

Леа се надигна.

— Това, което ми разказа, песен ли е?

— „Бавно вървим през града” — кимнах аз. — Изпълнява я Моника Сетерлунд.

— И не си я виждал на живо?

— Не съм. Имах билет за концерт, в който щеше да участва и Стийв Кун, но Ана се разболя и се наложи да работя.

Леа кимна безмълвно.

— Сигурно е хубаво да обичаш някого толкова много. Както в песента, имам предвид.

— Не продължава дълго.

— Няма откъде да знаеш.

— Така е. Никой не знае. Твоят опит какво показва?

Лъхна ме студен въздух и отворих очи. На ръба на пропастта оттатък залива съзрях нещо. Навярно силует на едър камък. Обърнах се към Леа. Тя се беше свила.

— Само казвам, че всичко е възможно. Дори вечната любов — обясня тя.

Вятърът завираше кичури в лицето й. В очите й проблесна синьо сияние. Или може би само така ми се струваше заради светлината.

— Извинявай, не е моя работа, просто… — млъкнах. Погледът ми потърси камъка, но не го намери.

— Просто какво?

Поех си дъх. Знаех, че ще съжалявам.

— След погребението случайно застанах под прозореца на работилницата и те чух да говориш с девера ти.

Тя скръсти ръце. Погледна ме. Не шокирано, само изпитателно. Отмести очи в посоката, където се бе изгубил Кнют, после пак ме погледна.

— Нямам представа колко продължава любовта, защото никога не съм обичала мъжа, когото ми отредиха.

— Отредиха? Да не би бракът ви да е бил уреден?

Тя поклати глава.

— Уредените бракове са отживелица. Изгодни условия, пасища, стада елени. Еднаква религия. С Хюго не живеехме в такъв брак.

— А в какъв?

— В принудителен брак.

— Кой ви е принудил?

— Ситуацията. — Тя пак се огледа за Кнют.

— Ти си била…

— Да: бях бременна.

— Добре, твоята религия не е особено толерантна към извънбрачните деца, но Хюго не е израснал в семейство на лестадианци, нали?

Тя поклати глава.

— Принудиха ни ситуацията и татко. Тези две неща. Заплаши да ме отлъчи от общността, ако не направя каквото поиска. Да те отлъчат, означава да нямаш нито един близък, да останеш съвсем сам, разбираш ли? — Тя закри устата си с ръка. Първоначално помислих, че се опитва да прикрие белега на устната си. — Виждала съм какво се случва с…

— Разбирам…

— Не, не разбираш, Юлф. Не знам защо изобщо разказвам това на чужд човек.

Чак сега чух плача в гласа й.

— Навярно именно защото съм чужд.

— Сигурно — подсмръкна тя. — И ще си тръгнеш оттук.

— Баща ти как принуди Хюго да се ожени за теб, при положение че той не е член на общност, от която да го изключат?

— Заплаши да го обвини в изнасилване, ако не се ожени за мен.

Мълчаливо я изгледах.

Тя се изправи, изопна гръб, вдигна глава и плъзна поглед над езерото.

— Да, омъжих се за човека, който ме изнасили, когато бях на осемнайсет. И износих детето.

Студен писък от сушата. Обърнах се. Голям корморан пикира стръмно и прелетя ниско над водата.

— Защото така тълкувате Светото писание?

— У нас един-единствен човек тълкува Светото писание.

— Баща ти.

Тя сви рамене.

— В онази злополучна вечер се прибрах и казах на майка, че Хюго ме е изнасилил. Тя ме успокои, но ме посъветва, че най-добре било да не се вдига шум. Какво добро можело да произтече от това, да осъдим потомък на Елиасен за изнасилване? После обаче, като разбра, че съм бременна, реши да говори с татко. Първата му реакция беше да пита молили ли сме се на Господ да не забременея. После настоя с Хюго непременно да се оженим.

Леа преглътна. Направи пауза. Досетих се, че не го е споделяла с мнозина. Навярно — с абсолютно никого. Че за пръв път след погребението й се удава възможност да изрече нещата на глас.

— Татко отиде при стария Елиасен — продължи тя. — И бащата на Хюго, и моят баща са влиятелни фигури в селото — всеки посвоему. Елиасен-старши осигурява на хората работа в морето, а баща ми ги теши с Божието слово и облекчава душевните им терзания. Татко заплашил Елиасен, че ако не се съгласи да се оженим, без проблеми ще убеди хора от общността да свидетелстват, че са чули едно-друго във въпросната вечер. Старият Елиасен отвърнал, че няма нужда да го заплашва. Аз съм била отличен избор — тъкмо съм щяла да укротя Хюго. Двамата решили как ще стане и така и стана.

— Как… — започнах, но ме прекъсна нов писък. Този път не беше птица.

Викаше Кнют.

Двамата с Леа скочихме.

Рибаря винаги намира каквото търси.

Нов вик. Хукнахме в посоката, от която бе долетял гласът. Пръв стигнах до билото на островчето. Видях момчето. Обърнах се към Леа. Тичаше с вдигната пола.

Добре е!

Застанал на стотина метра от нас, Кнют се взираше в нещо сред камъните.

— Какво е това? — подвикнах.

Той посочи нещо черно, което вълните леко плискаха. Усетих миризмата. Миризма на леш.

— Какво е? — Леа застана до мен.

И аз посочих.

— Смърт и разложение — промърмори тя.

Понечи да се спусне към Кнют, но аз я спрях.

— По-добре стой тук, а аз ще сляза да проверя.

— Няма нужда. И оттук виждам какво е.

— И… какво е?

— Мъртъв тюлен.

Гребяхме към къщи.

Цареше пълна тишина, чуваха се само меките приплясквания на веслата при изваждането им от водата. Капките блестяха като диаманти под полегатата слънчева светлина.

Седях отзад в лодката и гледах как майка и син гребат. Тананиках си наум „Бавно вървим през града”. Бяха като един организъм. Кнют — с дълбоко съсредоточена физиономия — се опитваше да държи тялото си изправено, да използва гърба и хълбоците и да поддържа зряло, спокойно и равномерно темпо с тежките гребла. Майка му седеше зад гърба му и го следваше. Стараеше се да гребат в синхрон. Мълчаха. Вените и жилите се издуваха и играеха под кожата на ръцете й. Тя надничаше през рамо да провери дали курсът е правилен и отмяташе встрани черната си коса. Кнют, естествено, даваше вид, че нехае дали ще ме впечатли, ала погледът му казваше друго. Издадох напред долната си устна и кимнах одобрително. Той се престори, че не забелязва, но загребванията му добиха още мощ.

С помощта на въже, прикрепено към скрипец, изтеглихме лодката в хелинга по дървените релси. Стана удивително лесно. Замислих се за неизчерпаемата човешка изобретателност и способност за оцеляване. И за общочовешката склонност към насилие — когато въпросът е на живот и смърт.

Тръгнахме по чакълестия път към селото. До телеграфния стълб, там, където започваше пътеката, спряхме. Върху афиша за концерта на естрадната група се беше наслоил още прах.

— Довиждане, Юлф — каза тя. — Беше ми много приятно да прекараме известно време заедно. Лек път до вкъщи и лека нощ.

— Довиждане — усмихнах се.

Тези хора тук, на север, винаги се сбогуват много обстойно. Навярно защото разстоянията са много големи, а природата — изключително сурова. Не беше никак сигурно, че след раздялата скоро ще се видят пак. Не беше сигурно дали изобщо ще се видят пак.

— Ще се радваме да те видим на сбирката в молитвения дом в събота сутринта. — Тя го изрече с малко скована интонация, а по лицето й премина тръпка. — Нали, Кнют?

Малкият кимна мълчаливо, вече полузаспал.

— Благодаря, но ми се струва прекалено късно да ме спасяват. — Не знам дали преднамерено бях вложил подтекст, или случайно се получи така двусмислено.

— Няма да ти навреди да послушаш Божието слово. — Тя ме погледна със странния си настойчив поглед, който сякаш търсеше нещо.

— При едно условие: после да ми услужиш с колата си, за да отскоча до Алта да купя разни неща.

— Имаш ли книжка?

Свих рамене.

— Ако искаш, ще дойда с теб.

— Няма нужда.

— Тя не е толкова лесна, колкото изглежда.

Не знам дали преднамерено вложи подтекст, или случайно се получи двусмислено.

В хижата легнах и веднага заспах, без дори да докосвам бутилката с алкохол. Не сънувах нищо — или поне не си спомням. Събудих се с усещането за преживяно радостно събитие. Отдавна не ми се беше случвало.

Дванадесета глава

Кога душа на Бога се предава

за вярата си истинна и права

да се помолим на Духа Свети.

Дано запазим я до сетния си час,

кога настъпва край на земни тегоби.

Господи, помилуй нас!

На Теб се молим, Душе Свети

за вярата ни искрена и права.

Дорде се свършат земните несрети

дано остане като камък здрава

и свойта сила да запази.

Ти, Господи, помилуй нази!

Хоралът се разливаше на бавни вълни между стените на малкия молитвен дом. Съдейки по многогласното звучене, явно всички богомолци — двайсет и двама-трима — се бяха включили в песнопението.

Опитах се да следя текста в черната книжка, която Леа дискретно мушна в ръката ми. „Сборник с църковни псалми”, съставен от Магнюс Брустрюл Ланста — норвежки свещеник, поет и фолклорист, живял през XIX век. „Одобрен с кралски указ от 1869 година” — пишеше на заглавната страница. Попрелистих го. Доколкото можех да преценя, оттогава не бе променяна нито сричка.

След като хоралът свърши, някакъв мъж прекоси с тежки стъпки скърцащия дървен под и отиде до семплия амвон. Обърна се към нас.

Беше бащата на Леа. Дядото на Кнют. Якоб Сара.

— Вярвам в един Бог Отец, Вседържител, Творец на небето и земята — започна той.

Всички замлъкнаха и изчакаха да изчете сам „Символ верую”. После той застина неподвижен и безмълвно се втренчи в амвона. Продължително. Тъкмо реших, че нещо не е наред, че е блокирал, и той извиси глас:

— Скъпи братя и сестри християни, в името на Отца и Сина и Светия Дух… Да, искахме да започнем днешната среща в името на Светата Троица… Да… — Той пак млъкна.

Продължаваше да стои със сведена глава, сгърбен и свит във възширокия за фигурата му костюм подобно на сконфузен начинаещ свещеник — нищо общо с опитния проповедник, обиколил различни градове и села според разказите на Кнют.

— Ако човек си даде сметка за собствената си личност, няма смисъл да се качва на този амвон, за да говори за един беден грешник.

И пак спря. Огледах се. Странно, но никой от присъстващите не се смущаваше от нескопосаното слово на Якоб Сара. Преброих до десет. Той продължи:

— Събрали сме се заради драгоценното, свещено, чисто слово Божие. Нека се запитаме: как се управлява то? Точно затова е толкова трудно да застанеш зад амвона. Но какво да се прави?

Най-сетне вдигна глава. Погледна ни право в очите. В уверения му, прям поглед не се забелязваше дори капка несигурност. Нито помен от смирението, което твърдеше, че изпитва.

— Защото ние сме пръст. И в пръст ще се върнем. Но ще живеем вечно, ако се държим здраво за вярата. Живеем в свят на разпад. Управлява го Световния господар, Дяволът, Сатаната, Лукавия, който въвежда стадото в съблазни. — Не бих се заклел, но ми се стори, че гледа мен. — И ние, бедните човеци, сме принудени да живеем в този свят. Ако намерим сили да се отречем от Дявола и да изминем праведно остатъка от земния си път.

Поде нов хорал. С Леа седяхме най-близо до изхода. Дадох й знак, че излизам да пуша.

Отвън се опрях на стената и се заслушах в песнопението.

— Прощавай за въпроса, ама може ли един пирон за ковчега?

Матис явно се бе спотайвал зад ъгъла, защото молитвеният дом се намираше в края на улицата и изключвах вероятността случайно да минава оттук. Подадох му кутията.

— Е, успяха ли да те спасят? — попита.

— Още не. Фалшивичко пеят.

Той се разсмя.

— О, ще се научиш да слушаш псалмите, както трябва. Всички хора си мислят, че най-важно е да се пее вярно. Но за нас, последователите на Лестадиус, чувствата са всичко. Иначе според теб защо ние, саамите, сме станали лестадианци? Повярвай ми, Юлф, от гръмките барабани и знахарските практики на шаманите до екстазната реч, целебните дарби и сантименталността на лестадианците има само една крачка. — Поднесох му запалка. — И този проклет бавен псалм…

Едновременно дръпнахме от цигарите и се заслушахме. Гласовете утихнаха. Бащата на Леа пак взе думата.

— Проповедникът нарочно ли създава впечатлението че се измъчва, докато говори от амвона? — попитах.

— Якоб Сара ли? Да. Цели да създаде впечатлението, че е най-обикновен християнин, който стои зад амвона не по собствено желание, а защото общността го е призовала. — Матис сведе глава и изимитира ниския глас в молитвения дом: — Винаги, откакто съм поставен да бъда глава на общността, съм искал Господ да превие непокорството ми. Но човеците неизменно носят кръста на опърничавата си природа. — Дръпна от цигарата. — Така е от памтивека. Покорството и простодушието са въздигнати в идеал.

— Братовчед ти ми каза, че и ти си един от тях.

— Но после получих просветление. — Матис погледна недоволно цигарата. — Я кажи, в това чудо има ли изобщо тютюн?

— И си изгубил вярата в бог, докато си следвал богословие, така ли?

— Да, но ме отлъчиха оттук още при заминаването ми за Осло. Истинският лестадианец не учи за свещеник сред светски хора. Тук единствената задача на проповедника е да прогласява старата, истинската вяра, а не модерните столични лъжеучения.

Песнопението замлъкна. Пак се разнесе гласът на Якоб Сара:

— Господ Бог е дълготърпелив, но не се съмнявайте, че ще дойде като крадец през нощта, а елементите и земята ще се разпаднат, когато неверниците погинат.

— Като стана дума за смърт, ние, осъдените на смърт, не искаме той да идва по-рано, отколкото се налага, нали?

— Моля?

— За някои хора е най-добре повече да не го виждат в Косюн.

Тъкмо смуквах от цигарата. Спрях.

— Така де, не знам дали Йони е тръгнал на север, или към къщи, но дори да не е намерил каквото е търсел, нищо не гарантира, че няма да се върне.

Изкашлях поетия дим.

— Той, разбира се, едва ли ще тръгне да се връща ей така, без причина. Засега нямаш основания да се безпокоиш, Юлф. Но на някой може да му хрумне да завърти една шайба и да му подшушне това-онова — посочи телефонните кабели над главите ни. — Може да им е обещал апетитна сумичка.

Хвърлих цигарата на земята.

— Ще ми кажеш ли защо си дошъл, Матис?

— Той каза, че имаш пари, Юлф. Май бягаш не заради жена, а?

Мълчах.

— Пирио, магазинерката, потвърди. У него с лопата да ги ринеш — каза. Пари, имам предвид. Струва си да пожертваш няколко банкноти, ако така ще си купиш мълчанието ми, нали?

— И каква е цената?

— Не повече, отколкото Йони е обещал. Всъщност малко по-малко.

— Защо по-малко?

— Защото все още се случва нощем да се събудя, налегнат от натрапчиви съмнения. Ами ако въпреки всичко Той съществува и — точно като Йони — се върне, за да съди живи и мъртви? Тогава няма ли да е по-добре да си натрупал повече добри, отколкото лоши дела, та да смекчат присъдата ти? Да гориш в продължение на малко по-кратка вечност при малко по-слаб огън?

— Изнудваш ме за по-малка сума, отколкото ще получиш от наемен убиец, и смяташ това за добро дело?

Матис смукна от цигарата.

— Казах малко по-малка сума. Не очаквам да ме канонизират. Пет хиляди.

— Ти си рекетьор, Матис.

— Утре мини през къщи. Ще получиш бутилка алкохол като бонус. Алкохол и мълчание, Юлф. И двете с гарантирано качество. А качеството струва пари.

Заклатушка се надолу по пътя — същински гъсок.

Влязох в молитвения дом и седнах. Леа ми хвърли изпитателен поглед.

— Днес имаме гост — обяви Якоб Сара.

Прошумоляха дрехи. Хората започнаха да се обръщат.

Усмивки, поздрави с глава. Непресторена радушност и приветливост.

— Да се помолим на Бог да закриля нашия гост по време на пътуването му, та той да се прибере благополучно и скоро у дома си.

Якоб Сара сведе глава. Миряните сториха същото. Зашепна под нос неразбираема молитва. Състоеше се от архаични думи и изрази, навярно понятни на посветените. Една дума обаче заседна в ума ми: „скоро”.

Сбирката приключи с химн. Леа ми помогна да го намеря. Включих се. Не знаех песента, но тя беше много бавна и лесно следвах извивките на мелодията, изоставайки съвсем малко. Пеенето ме освежи. Беше ми приятно да усещам как гласните ми струни вибрират. Леа май погрешно взе оживлението ми за възторг от текста, защото се усмихна.

На излизане от молитвения дом усетих как някой леко ме хваща под ръка. Якоб Сара. Притегли ме към прозореца. Видях гърба на Леа да се изгубва през вратата. Баща й изчака и последният човек да излезе и чак тогава заговори.

— Тук красиво ли ти се струва?

— В известна степен.

— В известна степен — повтори той и кимна. — Имаш ли намерение да я извеждаш от селото?

Мекото, малко лениво покорство в гласа му изчезна.

Погледът под рунтавите вежди ме прикова към стената.

Колебаех се какво да му отговоря. Как да разбирам въпроса му? Питаше ме шеговито дали се каня да избягам с дъщеря му, или ме питаше — без следа от шега — дали се каня да избягам с дъщеря му?

— Да — отвърнах.

— Да? — Едната му вежда се повдигна.

— Да. Ще я водя в Алта. И ще я върна обратно. По-точно, тя ще ме води. Леа държи тя да шофира.

Преглътнах. Молех се да не съм й докарал неприятности. Да се возиш в кола с чужд мъж лестадианците навярно смятаха за грях.

— Знам, че ще ходите в Алта — кимна Якоб Сара. — Леа изпрати Кнют у нас. В Алта дяволът е намерил благодатна почва. Знам от опит.

— Ами тогава ще вземем светена вода и чесън — усмихнах се и мигом съжалих за неуместната си шега.

Лицето му не трепна, само в очите му лумна мимолетна искра, все едно някой удари камък с чук.

— Извинете ме. Тук съм само за кратко, съвсем скоро ще се отървете от мен и всичко ще тръгне постарому. Както явно искате да бъде.

— Съвсем сигурен ли си в това?

Не разбрах какво точно ме пита: дали съм сигурен, че всичко ще тръгне постарому, или дали съм сигурен, че те искат всичко да тръгне постарому. Едно обаче ми беше пределно ясно: не изпитвах никакво желание да продължавам този разговор.

— Обичам тази земя. — Якоб Сара се обърна към прозореца. — Не защото е плодородна и благодатна. Тя, както сам виждаш, е точно обратното — ялова и сурова. Нито е кой знае колко красива, нито особено възхитителна. Земя като всяка друга. Причината да я обичам не е и че тя обича мен. Аз съм саам. Нашите управленци се държаха с нас като с непослушни деца, като с недееспособни, отнеха ни самоуважението. Обичам я, защото е моята земя. Затова правя всичко по силите си да я браня. Както баща брани детето си — ако ще да е най-грозното и най-глупавото. Разбираш ли?

Кимнах, та да приключваме час по-скоро.

— На двайсет и две години се записах доброволец в тукашната съпротива срещу нацистите. Бяха нахлули в земята ми и я бяха поругали. Какво друго можех да сторя? Посред зима лежах насред платото и умирах от глад и студ. Не застрелях нито един немец. Наложи се да сдържам жаждата си за кръв, защото евентуални наши действия щяха да предизвикат репресии срещу жителите на селото. Но изгарях от омраза. Мразех, гладувах, зъзнех и чаках. В деня на немското изтегляне си помислих, че моята земя пак си е моя. После обаче се оказа, че руснаците, влезли в селото, нямат намерение да се изтеглят веднага. Обмислят да се настанят на мястото на нацистките окупатори. Слязохме от платото в изпепелените останки. Намерих моето семейство в палатка заедно с още четири семейства. Сестра ми разказа, че всяка нощ руски войници нахлували и насилвали жените. Заредих си пистолета, чаках. Бях закачил парафинова лампа пред входа на палатката. Първият руснак се показа, прицелих се в сърцето му и стрелях. Рухна като чувал. Отрязах му главата и я окачих пред палатката, без да свалям фуражката. Не ми костваше особено усилие. Все едно умъртвих риба и я провесих да се суши. На следващия ден двама руски офицери дойдоха и отнесоха обезглавеното тяло на войника си. Не зададоха въпроси, не докоснаха главата. След тази случка изнасилванията спряха.

Той закопча протритото си сако. Приглади ревера.

— Убих го. И да можех да върна времето назад, пак щях да направя същото. Всеки защитава собствеността си.

Вдигна очи към мен.

— Можели сте да го предадете на офицерите и да постигнете същия резултат.

— Възможно е. Но предпочетох да го направя собственоръчно.

Якоб Сара сложи длан на рамото ми.

— Усещам подобрение.

— Моля?

— В рамото.

И се усмихна с престорено хрисимата си усмивка. Повдигна рунтавите си вежди, все едно внезапно се е сетил за някакъв свой ангажимент, обърна се и си тръгна.

Слязох до къщата. Леа вече беше в колата.

Качих се на седалката отпред. Беше си облякла семпло сиво палто с червен копринен шал.

— Наконтила си се.

— Глупости! — отрече тя и завъртя ключа.

— Хубава си.

— Съвсем нормално съм облечена. Изтормози ли те?

— Кой, баща ти ли? Сподели с мен част от житейската си мъдрост.

Тя въздъхна и потегли.

— И с Матис ли бистрихте житейски дилеми?

— Не. Предложи ми услугите си срещу заплащане.

— И ти съгласи ли се?

— Още не съм решил.

Долу, при църквата, покрай пътя вървеше човек. На минаване покрай фигурата погледнах в огледалото за обратно виждане. Жената, обвита в пушилка, гледаше след нас.

— Анита — отбеляза Леа. Явно бе засякла погледа ми в огледалото.

— Аха — промърморих равнодушно.

— Като стана дума за житейска мъдрост, Кнют ми разказа за вашия разговор.

— За кой по-точно?

— След края на лятото щял да си намери гадже, дори Ристина да го отреже.

— Така ли?

— Да. Дори сумолегендата Футабаяма бил претърпял десетки загуби, преди да започне да печели, осветли ме Кнют.

Засмяхме се. Слушах смеха й. Смехът на Боби напомняше ромон на скоклив поток, смехът на Леа — кладенец. Не, бавно течаща река.

От време на време пътят лъкатушеше и се изкачваше по полегати склонове, но през повечето време вървеше по права линия през платото — километър след километър. Държах се за дръжката над седалката. И аз не знам защо. Излишно е да се държиш, при положение че колата се движи с шейсет километра в час в равнинна местност. Просто това ми е станало навик. Да стискам дръжката над седалката, докато ръката ми изтръпне. Виждал съм и други да го правят. Навярно ние, хората, все пак имаме нещо общо помежду си: обичаме надеждната опора.

На места виждахме морето, другаде пътят минаваше между отвесни възвишения и ниски скали. Пейзажът не можеше да се похвали с поразителната драматичност на Лофотен или с красотата на Западна Норвегия, но с мълчаливата си безлюдност и с безмълвната си безжалостност навяваше особено настроение. Дори зеленината на лятото вещаеше сурови, студени времена, които ще те омаломощят и накрая ще те надвият. Почти не се мяркаха автомобили. Нямаше нито хора, нито животни. Тук-там се появяваше по някоя къща или вила, която повдигаше въпроса „защо?”. Защо са я построили точно тук?

След два часа и половина разстоянията между къщите се скъсиха и неочаквано минахме покрай табела с надпис „Алта”.

Пристигнахме в град — град поне на хартия.

Появиха се кръстовища, магазини, училища и обществени сгради, украсени с градския герб — бял връх на копие. Установихме, че градът има не един, а цели три центъра. Е, всеки от тях беше, действително, съвсем скромен по размери, но кой да предположи, че Алта ще се окаже умален вариант на Лос Анджелис?

— Като дете бях убедена, че светът свършва в Алта — каза Леа.

Питах се дали не е наистина така. По мои изчисления Алта се намираше по на север от Косюн.

Паркирахме — никакъв проблем — и аз успях да купя каквото ми трябваше, преди магазините да затворят: бельо, ботуши, непромокаемо яке, цигари, сапун и принадлежности за бръснене. После седнахме да вечеряме. Напразно търсех рибни блюда в менюто, защото още усещах вкуса на прясна треска в устата си. Леа поклати глава през смях.

— Тук, на север, когато отидем на ресторант, не ядем риба — поясни. — Тогава си поръчваме нещо по-така.

Спряхме се на кюфтета.

— Като дете тази част от деня ми беше най-неприятна — споделих, загледан в притихналата улица.

Дори тук, в града, обстановката навяваше усещане за пустота и безмилостност, дори тук те налягаше натрапчивото чувство, че природата решава, а човекът е дребен и безпомощен.

— Събота след края на работния ден, преди свечеряване. Това е кажи-речи ничията земя на седмицата. Не те напуска чувството, че съвсем скоро някъде ще започне купон, на който всички други са поканени. Или поне знаят за него. А ти нямаш дори приятели задръстеняци, с които заедно да се опитате да се намърдате в купона. След новините ставаше по-добре. Даваха интересни неща по телевизията и спирах да мисля за окаяното си положение.

— А на нас не ни позволяваха нито да ходим по купони, нито да гледаме телевизия. Но пък постоянно ни идваха гости. Обикновено дори не чукаха. Направо влизаха, сядаха в дневната и почваха да говорят. Или просто си мълчаха и слушаха. Най-много, разбира се, говореше татко. Но мама командваше парада. Прекъсваше татко с подкана да отстъпи думата на друг и подсещаше твърде дълго застоялите се да си тръгват. На нас, децата, ни позволяваха да стоим при гостите и да слушаме разговорите им. Беше толкова уютно и приятно. Веднъж, спомням си, татко плака от радост, защото Алфред, окаян алкохолик, най-сетне беше намерил Христос. На следващата година татко научи, че Алфред починал от свръхдоза в Осло. Качи се в колата и измина четири хиляди километра, за да докара ковчега тук и да погребе Алфред, както си му е редът. Веднъж ти ме попита в какво вярвам…

— Да.

— В това. В способността на хората да вършат добрини.

След вечерята излязохме навън. Беше се заоблачило и притъмняло. От отворената врата на заведение за бързо хранене се чуваше музика. Клиф Ричард с „Поздравления”. В заведението продаваха кренвирши, пържени картофки и сладолед от машина.

Влязохме. До една от четирите маси седяха мъж и жена. И двамата пушеха. Изгледаха ни с престорено безразличие. Поръчах два големи сладоледа с шоколадова поръска. Белият крем се точеше плътно от машината и меко се диплеше върху вафлената фунийка като падащо сватбено було. Занесох сладоледите при Леа, застанала до джубокса.

— Виж — тя посочи. — Това не е ли…?

Прочетох етикета зад стъклото. Пуснах петдесет йоре и натиснах копчето.

Хладният и същевременно чувствен глас на Моника Сетерлунд се измъкна навън. Същото направи и пушещата двойка. Леа се облегна на джубокса. Жадно попиваше всяка дума, всеки тон — личеше си по притворените й очи. Едва забележимо поклащаше бедра наляво-надясно и краищата на полата й се полюляваха. След като песента свърши, тя пъхна монета от петдесет йоре и я пусна още веднъж. И още веднъж. После излязохме навън, в лятната вечер.

Отнякъде зад дърветата се носеше музика. Машинално тръгнахме по посока на звука. Пред билетно гише се виеше опашка от младежи. Весели, шумни, облечени в светли, ефирни летни дрехи. Пред гишето беше залепен афиш — същият като на телефонния стълб в Косюн.

— Искаш ли да…?

— Не мога — усмихна се тя. — Ние не танцуваме.

— Не е задължително да танцуваме.

— Християните не влизат в увеселителни заведения.

Седнахме на една пейка под дърветата.

— Като казваш „християнин”… — подхванах аз.

— Имам предвид лестадианец — да. Знам, за външен човек всичко това изглежда странно, но ние признаваме само старите преводи на Библията. Не вярваме, че съдържанието на вярата може да се променя.

— Но идеята за ада и вечните мъки възниква едва през Средновековието и чак тогава в определени изрази от Библията тълкуватели съзират описание на преизподнята. Тоест, адът си е сравнително модерно изобретение. Щом се придържате толкова стриктно към старите текстове, не би ли трябвало да отричате и него?

Тя въздъхна.

— Разумът живее в главата, а вярата — в сърцето. А те съжителстват в добросъседство.

— И танцът е емоция, следователно се ражда в сърцето. Значи, докато се поклащаше в такт с песента от джубокса, ти си била на ръба да съгрешиш?

— Възможно е — засмя се тя. — Е, има и по-тежки грехове.

— Например?

— Например, да се смесиш с последователи на Петдесетнишката секта.

— Това по-тежък грях ли е?

— Моя братовчедка от Тромсьо тайно отишла на сбирка в местната общност на въпросната секта. Баща й разбрал, че е излизала без разрешение, и я попитал къде е ходила. На дискотека, отвърнала тя.

И двамата се засмяхме.

Смрачи се. Стана време да се връщаме. Въпреки това продължавахме да седим.

— Какво усещат, докато се разхождат из Стокхолм? — попита Леа.

— Всичко — отвърнах и запалих цигара. — Влюбени са. Затова виждат и чуват всичко, долавят всички ухания.

— Така ли се чувства човек, когато е влюбен?

— Не знаеш ли?

— Никога не съм се влюбвала.

— Наистина ли? Защо?

— Не знам. Била съм увлечена, но — ако вярвам на начина, по който хората описват любовта — никога не съм била влюбена.

— Значи си била ледената принцеса. По теб са въздишали всички момчета, но никое не смеело да те заговори.

— Аз? — засмя се тя. — Не мисля.

Тя сложи ръка пред устата си и мигом я отдръпна. Навярно го направи несъзнателно. Някак не ми се вярваше толкова красива жена да има комплекси заради едва забележим белег на горната устна.

— Ами ти, Юлф? Ти колко пъти си се влюбвал?

Тя изрече фалшивото ми име без капчица ирония.

— Стотици.

— Браво на теб.

— О, не съм толкова сигурен.

— Защо?

Вдигнах рамене.

— Защото всичко си има цена. Но поне се научих да преодолявам отхвърлянето.

— Да бе.

Усмихнах се и дръпнах от цигарата.

— Бях едно от онези момчета.

— От кои момчета?

Беше напълно излишно да й отговарям: руменината по бузите й издаваше, че тя отлично разбира за какво говоря. Всъщност малко се изненадах. Леа не ми приличаше на жените, които лесно се изчервяват.

Тъкмо отворих уста да отговоря, пресече ме гръмовит глас:

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Обърнах се. Стояха зад пейката, на десетина метра от нас. Бяха трима. Всеки държеше бутилка — от бутилките на Матис. Не ми стана ясно към кого е отправен въпросът — към мен или към Леа, — но въпреки сумрака видях кой го зададе. Навярно го разпознах и по гласа. Уве. Деверът с наследствено право.

— С тоя… тоя… южняк.

Фъфленето издаваше, че е пийнал, но подозирах, че алкохолът не е единственият виновник за неспособността му да намери по-обидно определение за мен.

Леа скочи и бързо се спусна към него. Хвана го над лакътя.

— Уве, недей…

— Ей, ти! Южняко! Погледни ме! Какво си въобразяваш? Че ще можеш да я чукаш, а? Сега брат ми е в гроба и тя е вдовица. Да, ама е забранено! Това май не го знаеш, а? Вдовиците нямат право да се чукат, преди да се оженят пак! Хаха!

Той избута Леа настрани, замахна широко и надигна бутилката.

— А, между другото, тая може и да ти пусне… — от устата му изригна фонтан от пръски алкохол и слюнка. — Защото е курва!

Взираше се в мен с подивели очи.

— Курва! — повтори той, защото аз не реагирах.

Знаех, естествено, че използването на тази квалификация е международно признат сигнал да скочиш на крака и да забиеш юмрук в мутрата на употребилия думата. Но ме помръднах.

— Какво има, южняче? Да не би, освен крадец на путки, да си и шубе?

Той се засмя, явно доволен, че най-после му е хрумнало нещо оригинално.

— Уве… — опита Леа, но той я блъсна с ръката, с която държеше бутилката.

Навярно не беше нарочно, но дъното на бутилката я цапна по челото. Станах.

Той се хилеше просташки. Хвърли бутилката към приятелите си, които стояха под близкото дърво. Един от тях я улови. Уве тръгна към мен със свити пестници — широко разкрачен и със ситни, бързи стъпки, за да се приготви за атака. Зад юмруците главата му беше леко наведена, а погледът му изведнъж се избистри и съсредоточи. След четвърти клас не се бях бил кой знае колко. Поправка: след четвърти клас не се бях сбивал нито веднъж.

Първият удар ме улучи в носа. В очите ми мигом избиха сълзи и ме заслепиха. Уве стовари юмрук в устата ми. Усетих как нещо се откъртва от челюстта ми и долових металния вкус на кръв. Изплюх зъба и пестникът ми разпори празно пространство. Третия път Уве ме фрасна пак по носа. Нямам представа как е прозвучало в ушите на околните, но аз чух зверско хрущене като от смачкване на ламарина.

Замахнах и пробих въздуха с юмрук. Уве ме удари в гърдите, ала аз се хвърлих отгоре му и го хванах в клинч. Притисках ръцете му към тялото, за да му попреча да продължи да ме налага, той обаче си освободи лявата и ми нанесе няколко удара по ухото и слепоочието. Чух трясък и пищене. Нещо сякаш се спука. Ръмжах като пес, сграбчих нещо — май ухо — и го захапах с всичка сила.

— Мамка му! — изкрещя той, откопчи си и дясната ръка и приклещи главата ми под мишницата си.

Усетих остра миризма на пот и адреналин. Беше ми позната — от срещите с мъже, на които съобщавам, че дължат пари на Рибаря. Миришеха по същия начин, преди да узнаят какво им предстои.

— Докоснеш ли я с пръст… — прошепнах в разкъсаното му ухо, чувайки как думите жвакат в собствената ми кръв — … ще те убия.

Той се разсмя.

— Ами ако ти избия и останалите хубави бели зъбки?

— Давай — изпъхтях. — Но докоснеш ли нея…

— С това, например?

Единственото положително нещо, което мога да кажа за ножа в свободната му ръка, е, че беше по-малък от ножа на Кнют.

— Не ти стиска — простенах.

Той опря върха в бузата ми.

— Дали?

— Ами давай де, проклето… — разбрах на какво се дължи фъфленето ми чак когато усетих как студената стомана бодна езика ми: ножът беше пробил бузата ми — … изчадие — напънах се да изрека, защото думата изисква енергично размърдване на езика. Явно въпреки положеното усилие не бях успял да докарам добра дикция.

— Какво каза, шибаняко?

Усетих как завърта ножа.

— Брат ти е спал с майка ти — изфъфлих. — Затова си толкова тъп и грозен.

Той издърпа ножа със замах.

Знаех какво ме чака. Знаех, че всичко приключва тук. Обективно погледнато, сам си бях виновен. Направо си го изпросих. Мъж, наследствено обременен с избухлив нрав, просто нямаше друг избор, освен да ми пререже гърлото.

Тогава защо го направих? Защо го предизвиках? Нямам представа, мама му стара. И понятие си нямам как съм го изчислил, какво съм прибавял и изваждал, та накрая да получа положително число. Навярно през замаяния ми от недоспиване и изпържен от слънце и алкохол ум са прехвръкнали някакви бегли сметки. За предумишлено убийство се лежи дълго — голямо положително събираемо. За толкова време Леа ще може да избяга надалече стига да се сети да вземе скритите от мен пари. Още едно положително число, което увеличаваше сбора — тогава Кнют Хагурояма щеше да е достатъчно голям да защитава и двама им. От този положителен сбор трябваше да извадя моя живот, който, с оглед на вероятната продължителност и качество, не представляваше особено голям по стойност умалител. Да, дори аз успях да пресметна тази математическа задача.

Затворих очи. Усещах как топлата кръв, шуртяща по бузата ми, се стича под тениската ми.

Чаках.

Не се случваше нищо.

— Знаеш, че ще го направя — обади се глас.

Хватката около главата ми се разхлаби.

Отстъпих две крачки назад. Отворих очи.

Уве беше пуснал ножа и вдигнал ръце над главата си. Пред него стоеше Леа, насочила към челото му моя пистолет.

— Изчезвайте — нареди тя.

Адамовата ябълка на Уве подскочи.

— Леа…

— Веднага!

Той се наведе да вземе ножа.

— Остави го! — просъска тя.

Той вдигна длани към нея и заотстъпва в мрака с празни ръце. Докато тримата мъже се оттегляха между дърветата, се чуваха ядни ругатни, бълбукане от бутилки и шумолене на клони.

— Заповядай. — Леа ми подаде пистолета. — Намерих го на пейката.

— Сигурно се е изхлузил от джоба ми — пъхнах го под колана на панталона си.

Преглътнах кръвта, събрала се в устата ми заради разпорената буза. Усещах как пулсът ми бие лудешки в слепоочията и установих, че с едното си ухо не чувам почти нищо.

— Видях, че извади пистолета, преди да станеш, Юлф. — Леа присви око. Явно семейна черта. — Бузата ти трябва да се зашие. Ела, имам игла и конец в колата.

Не си спомням много от пътуването ни обратно. Всъщност, спомням си как се спуснахме към река Алта. Слязохме от колата и седнахме на брега. Тя проми раните ми, а аз слушах как шуми реката и гледах сипеите, сякаш наръсени с пудра захар. Издигаха се към стръмни, светли скали от двете страни. Спомням си какво си мислех тогава: през тези няколко дни и нощи в Косюн бях видял повече небе отколкото през целия си живот. Леа внимателно опипа носа ми и установи, че не е счупен. После започна да шие бузата ми. Баеше нещо на саамски и тананикаше йойк за по-бързо зарастване. Йойк и шумяща река. Помня, че ми се гадеше, но тя отпъждаше комарите и ми приглаждаше косата — отначало за да не полепва по раната, после просто ме галеше. Попитах я защо държи игла, конец и обезболяващи в колата — често ли се случва семейството й да претърпява злополуки, когато е на път?

— На път — не. Но виж, вкъщи… Там редовно вилнееше ураган.

— Какъв ураган?

— Наричаше се Хюго. Влетяваше насмукан с алкохол и помиташе всичко по пътя си. И ни оставаше само да избягаме от къщи, а после да закърпим щетите.

— И си шиела себе си?

— И Кнют.

— Хюго и на него ли посягаше?

— Откъде мислиш, че са белезите по челото му?

— И си го зашила ти? В тази кола?

— Стана миналото лято. Хюго се прибра пиян и пак подхвана дежурния рефрен. Гледала съм го обвинително. Нямало да ме докосне онази вечер, ако съм се била отнесла с уважение към него, вместо да се надувам. Все пак съм била обикновено момиче, а той — потомък на Елиасен, при това тъкмо се бил прибирал от морето с богат улов. Мълчах, но той се ядоса още повече и замаяна да ме удари. Научила съм се да се отбранявам, но точно в онзи момент Кнют се намеси. Хвърли се между нас и закрещя на баща си да ме остави на мира. Хюго грабна бутилката и го цапардоса с нея по челото. Кнют се строполи на пода. Занесох го на ръце в колата. Прибрахме се и Хюго се успокои. Кнют изкара цяла седмица на легло. Повръщаше и му се виеше свят. От Алта дойде лекар да го прегледа. На доктора и на другите Хюго разправяше, че Кнют паднал по стълбите. А аз… аз си мълчах. Малкия утешавах, че повече няма да се случи.

Погрешно бях разбрал какво всъщност е имал предвид Кнют с думите, че го е страх, когато стана дума за баща му. Беше го страх не за баща му, а от него.

— Никой не знаеше, че всъщност Хюго подреди детето така. Една вечер обаче обичайната пиянска компания се събрала при Уве да запива и някой повдигнал въпроса за инцидента с малкия. Хюго разказал какъв урок дал на устатата пикла и на келеша. И цялото село разбра. На следващия ден Хюго замина в морето.

— Значи, това е имал предвид свещеникът с думите, че Хюго избягал с неуредени сметки?

— Да. Това и още куп други неща. Слепоочието ти кърви.

Тя свали червения си шал и ми превърза главата.

* * *

Следващите няколко часа ми се губят. По едно време тя съобщи, че сме пристигнали, и аз се събудих, свит на седалката. Според нея бях получил леко мозъчно сътресение, затова ми се спяло толкова. Предложи да ме изпрати до хижата.

Тръгнах пред нея и седнах на един камък да я изчакам. Вече нямаше опасност някой от селото да ме види. Беше светло и тихо като непосредствено преди буря. Или като след буря, която е затрила всичко живо. Надолу по зелените склонове се прокрадваха къдели от мъгла — същински призраци, увити в бели чаршафи — и поглъщаха дребните опърничави планински брези. Изплувайки от мъглата, брезите изглеждаха омагьосани.

И тя дойде — също омагьосана. Носеше се сякаш по въздуха.

— На разходка ли си тръгнал? — попита с усмивка. — Да не би случайно да сме в една посока?

Тайна криеница.

В ухото си чувах шум и пищене, виеше ми се свят и за всеки случай Леа ме поведе за ръка. Стигнахме до хижата изненадващо бързо — или навярно ми се е сторило така, защото се люшках между сън и будуване. Най-сетне легнах вътре и ме обзе странно силното чувство, че съм се прибрал у дома — чувство за уют и спокойствие, каквото никога не бях изпитвал на местата, където бях живял в Осло, а те не бяха никак малко.

— Сега поспи — Леа попипа челото ми. — Утре я карай по-кротко. И да не пиеш друго освен вода. Обещаваш ли?

— Къде отиваш? — попитах, защото тя се надигна от ръба на леглото.

— Вкъщи, къде другаде.

— Защо бързаш? Нали Кнют е при дядо си.

— Е, защо бързам. В момента за теб най-добре е да лежиш неподвижно, да не говориш и да не се напрягаш.

— Съгласен съм. Но не може ли поне да полежиш неподвижно заедно с мен? Само за малко.

Затворих очи. Чувах спокойното й дишане. Струваше ми се, че чувам и как наум претегля за и против.

— Не съм опасен — уверих я. — Не съм от Петдесетнишката секта.

— Добре, но само за малко — засмя се тя.

Отдръпнах се към стената и Леа се смести до мен в тясното легло.

— Ще изчакам да заспиш и ще си тръгна. Кнют ще се прибере по-раничко.

Лежах и се чувствах колкото замаян, толкова и напълно на себе си. Сетивата ми се бяха изострили. Усещах топлината и пулса на тялото й, миризмата, която се процеждаше от деколтето на блузата й, уханието на шампоан от косата й, ръката, която бе поставила помежду ни, та телата ни да не се допират.

Събудих се с чувството, че е нощ. В тишината витаеше нещо особено. Дори когато среднощното слънце се намира в зенита си, природата сякаш си почива, все едно пулсът й е спаднал. Леа бе сгушила лице в ямката на ключицата ми. Усещах носа й и равномерното й дишане по кожата на врата ми. Беше редно да я събудя, да й кажа, че е време да си върви, ако смята да се прибере преди Кнют. Аз, разбира се, не исках тя да закъснее и да се притесни. Но същевременно исках да остане — поне още няколко секунди. Затова не смеех да помръдна. Лежах неподвижно и се опивах от усещането, че живея. Тялото й ми вдъхваше живот. Отекна глух грохот. Миглите й погъделичкаха кожата ми и разбрах, че се е събудила.

— Какво беше това? — прошепна тя.

— Гръмотевица — отвърнах. — Няма страшно, чу се далече.

— Тук никога не гърми — възрази тя. — Прекалено студено е.

— Може от юг да е нахлул по-топъл въздух.

— Може. Сънувах ужасен кошмар.

— Какъв?

— Че той се връща. Идва и ни избива.

— Кой? Мъжът от Осло? Или Уве?

— Не знам. Вече не си спомням.

Полежахме, ослушвайки се за гърмежи. Цареше тишина.

— Юлф?

— Да?

— Ходил ли си в Стокхолм?

— Да.

— Хубаво ли е?

— Сега, през лятото, е разкошно.

Тя се надигна на лакът и ме погледна.

— Юн — оповести. — Зодия лъв.

Кимнах.

— Онзи тип от Осло и това ли ти каза?

Тя поклати глава.

— Прочетох табелката на медальона ти, докато спеше. Юн Хансен, роден на двайсет и четвърти юли. Аз съм везни. Ти си огън, аз съм въздух.

— Аз ще горя в ада, а ти ще отидеш в рая.

— Това ли ти хрумна най-напред? — усмихна се тя.

— Не.

— А какво?

Лицето й беше толкова близо, тъмните й очи пламтяха. Не очаквах да я целуна. Но го направих. Дори не съм сигурен дали аз я целунах, или тя — мен. Обгърнах я с ръце, привлякох я към себе си и я притиснах силно, усетих как тялото й се издува и свива като ковашки мях, а дъхът й съска между зъбите.

— Не! — простена тя. — Престани!

— Леа…

— Не! Не бива. Пусни ме!

Пуснах я.

Тя припряно се измъкна от леглото. Стоеше задъхана на пода и ме гледаше ядно.

— Мислех… Извинявай, не съм искал да…

— Шшт — предупреди ме тя. — Това не се е случвало. И никога няма да се повтори. Ни-ко-га. Разбра ли?

— Не.

Тя издиша с продължителен, треперлив стон.

— Аз съм омъжена, Юлф.

— Омъжена? Ти си вдовица.

— Не разбираш. Не съм женена само за него. Женена съм за… всичко тук. Двамата с теб принадлежим към различни светове. Ти пласираш наркотици, аз съм клисарка и вярваща. Не знам ти за какво живееш, но аз живея за вярата си и за сина си. Само това има значение за мен и нямам намерения да позволявам на една… глупава, безотговорна авантюра да съсипе всичко. Не мога да си го позволя, Юлф. Разбираш ли?

— Нали ти казах: имам пари. Погледни зад оная дъска до…

— Не, не! — Тя си запуши ушите. — Не искам да слушам! И не искам никакви пари! Което имам, ми е напълно достатъчно. Не можем да продължим да се срещаме. Повече не искам да се виждаме. Това беше… голяма грешка… пълна лудост… и сега ще си вървя. Не ме търси. И аз няма да те търся повече. Довиждане, Юлф. Бъди щастлив.

Още щом тя излезе от хижата, се запитах дали това изобщо се е случвало. Да, тя определено ме беше целунала. Болката в разпорената ми буза не лъжеше. Значи и другото беше истина: заявеното от нея решение повече да не се виждаме. Станах, излязох и я видях как тича под лунната светлина надолу към селото.

Нищо чудно, че бе избягала. Кой не би го направил на нейно място? Лично аз щях да сторя същото. И то много по-рано. Но аз съм съвсем друг тип; стане ли напечено, си плюя на петите. Дори да искаше, Леа не можеше да си позволи да избяга, а аз обикновено бягах, защото не можех да си позволя да остана. Какво всъщност си бях въобразявал? Че е възможно двама като нас да бъдат заедно? Не, не го бях мислил насериозно. Навярно просто го бях сънувал. Нали насън умът ни често рисува идилични картини и представи. Е, време беше да се събудя.

Пак се разнесе грохот — този път по-наблизо. Погледнах на запад. В далечината се бе струпала грамада от оловносиви облаци.

Че той се връща. Идва и ни избива.

Върнах се в хижата и облегнах чело на стената. Не вярвах в пророчески сънища, както не вярвах и в бог. Повече вярвах в любовта на наркоман към дрогата, отколкото в любовта към ближния. Но в смъртта вярвах. Тя беше обещание, което — знаех — ще бъде спазено. Вярвах в неумолимостта на деветмилиметровия куршум, устремен с хиляда километра в час. И че животът е промеждутъкът от мига, когато куршумът излети от пистолетното дуло, до врязването му в мозъка ти.

Извадих въжето изпод леглото. Единия му край завързах за дръжката на вратата, а другия — за рамката на леглото, закована за стената. Здраво го обтегнах. После легнах и се вторачих в горното легло.

Тринадесета глава

Намирах се в Стокхолм. Беше отдавна, много отдавна, преди всичко. Бях на осемнайсет и пристигнах с влак от Осло. Тръгнах сам да обикалям улиците в район „Сьодермалм”. Газих из тревата на остров Юргорден и седях на един пристан. Клатушках крака над водата, любувах се на Кралския дворец и си мислех, че не бих заменил свободата си за нищо на света. Изтупах се, доколкото позволяваха скромните ми възможности, и отидох в Драматен — Кралския драматичен театър, защото бях влюбен в норвежка актриса, изпълнителка на ролята на Солвейг в „Пер Гинт”[4].

Беше три години по-възрастна от мен, но си бяхме говорили на един купон. Навярно главната причина да отида в Стокхолм е била тя. Най-вече тя. Игра прекрасно, говореше шведски като роден — или поне така звучеше в моите уши. Беше очарователна и недостижима. И въпреки това в хода на представлението увлечението ми изстина. Навярно защото актрисата, колкото и да беше впечатляваща, не можеше да се мери с прекарания ден, не можеше да се мери със Стокхолм. Или просто защото бях на осемнайсет и вече бях влюбен в червенокоската на предния ред в залата.

На следващия ден на площад „Сергел” си купих хашиш. Спуснах се до Кралската градина, където пак видях червенокоската. Попитах я харесала ли е пиесата, но тя само сви рамене и ми показа как се свива джойнт по шведски. Била на двайсет, израснала в Йостерсунд, имала малък апартамент в „Оденплан”. Наблизо се намираше ресторант „Транан”. Цените бяха прилични. Седнахме да хапнем. Поръчахме си печена херинга с картофено пюре. Пихме шведска бира.

Оказа се, че това червенокосо момиче не е същото, което бях видял в театъра. Новата ми позната никога не била стъпвала в Драматен. Останах в дома й три дни. Тя ходеше на работа, а аз обикалях и попивах атмосферата на лятото и на града. На връщане към къщи седях във влака, гледах през прозореца и прехвърлях през ума си обещанието си да се върна. За пръв път ме осени най-потискащата мисъл на света: няма връщане назад. „Сега” се превръща в „тогава” в неумолим кръговрат. Животът, това проклето превозно средство, няма задна предавка.

Пак се събудих.

Нещо остърга вратата. Завъртях се в леглото. Дръжката на вратата се размърда надолу-нагоре.

Беше размислила. Беше се върнала.

— Леа?

Сърцето ми се разтуптя лудешки от радост, отметнах одеялото и спуснах крака на пода.

Никакъв отговор.

Не беше Леа.

Сигурно беше мъж. Як, разгневен мъжага. Защото от силата, с която разтърсваше дръжката на вратата, сглобките на двуетажното легло скърцаха застрашително.

Грабнах винтовката, опряна о стената, и се прицелих във вратата.

— Кой е? Какво искаш?

Все още никакъв отговор. Пък и какво ли да отговорят? „Дошли сме да ти светим маслото, така че отвори, ако обичаш.” Въжето вибрираше като струна. Между вратата и рамката зейна пролука, достатъчна да провреш дуло на револвер…

— Отговори или ще стрелям!

Големите гвоздеи изскочиха от гнездата си и дъската на леглото изкрещя от болка. Още малко и щеше да се отпори. Отвън чух щракване като от зареждане на револвер.

Дръпнах спусъка. Пак. Още веднъж. И още веднъж. Изгърмях трите патрона в пълнителя и единия в патронника. После се възцари тишина — още по-угнетителна. Затаих дъх.

Мамка му! Нещо задра по вратата. С трясък отвън изтръгнаха дръжката през планката. Разнесе се високо, жално мучене и същото щракване. Най-после се досетих от какво е.

Извадих пистолета изпод възглавницата, отвързах въжето и отворих вратата.

Еленът не бе успял да се отдалечи. Лежеше в пирена на двайсетина метра от хижата, откъм селото. Сякаш инстинктивно търсеше хора, не гора.

Приближих се.

Животното лежеше неподвижно, мърдаше само главата си. Дръжката на вратата стоеше заплетена в рогата. Еленът си беше търкал рогата във вратата на хижата, за да обели мъхестото им покритие, и неволно ги бе заплел в дръжката.

Той отпусна глава на земята, погледна ме. Давам си сметка, че молбата, която разчетох в погледа му, е била плод на въображението ми. Вдигнах пистолета. Видях движението си във влажните му очи.

Какво ми беше предрекла Анита? Ще застреляш огледалния образ. Еленът единак, избягал от стадото и намерил убежище тук, убежище обаче, което се бе превърнало в лобното му място, аз ли бях?

Не успях да дръпна спусъка. Нищо изненадващо, впрочем.

Затворих очи. Стиснах ги силно. Замислих се какво ли ме чака в отвъдното. И какво не ме чака. Повече никакви сълзи, никакъв страх, никакво разкаяние, никаква вина, жажда, копнеж, скръб и нещастие от пропилени шансове.

Дръпнах спусъка. Два пъти.

И си влязох обратно в хижата.

Легнах. Целувка и смърт. Целувка и смърт.

Два часа по-късно се събудих с главоболие. Ушите ми шумяха, усещах как гравитацията тегли тялото ми, изпива светлината и надеждата. Потъвах към черната бездна. Но още не ме беше засмукала надълбоко и можех — ако побързам и сграбча спасителен пояс — да издрапам обратно до ръба. Но това би било просто отлагане на неизбежното и при следващото потъване мракът щеше да ми се стори още по-черен, още по-дълбок. И все пак се нуждаех от това отлагане.

Поради отсъствието на принц Валиум сграбчих единствения спасителен пояс на разположение: бутилката с алкохол.

Четиринадесета глава

Алкохолът успя да отмие най-страшния мрак, но не и Леа от сърцето и ума ми. Ако дотогава не си бях дал сметка, вече го осъзнавах. Бях идиотски, безнадеждно и безпаметно влюбен. За пореден път.

Но този път беше по-различно. На предния ред не седеше друга, която да искам повече. Желаех само и единствено нея. Дълбоко религиозната вдовица с дете и белег над горната устна. Леа. Момичето с гарвановочерни коси, синьо сияние в очите и изящно извит гръб. Което говореше бавно и обмисляше много, но не шикалкавеше. Тази жена виждаше какъв съм и въпреки това ме приемаше. Дори само този факт…

Обърнах се към стената.

Тя също ме искаше. Въпреки заявката, че не желае да ме вижда повече, знаех, че ме иска. Защо иначе ще ме целува? А тя определено ме целуна. Ако не искаше, нямаше да го направи. После се сепна и избяга. Така че — освен ако не се бе разочаровала от уменията ми да се целувам и не бе решила да скъса с мен незабавно — беше нужно просто да я убедя, че на мен може да се разчита. Ще се грижа за нея и за Кнют. Излъгала се е в мен. Самият аз се бях излъгал в себе си. Няма да избягам — не и този път. У мен живееше желание да създам семейство — просто досега не ми се бе удавала възможност да го направя. Сега си дадох сметка колко ми харесва. Харесваше ми идеята за спокойствие и предсказуемост. За еднообразие и монотонност. Винаги съм търсил тези неща, но никъде не съм ги намирал. Досега.

Напуши ме смях. Ставах наистина смешен. Преследваха ме убийци, бях пиян и безработен и си мечтаех за дълъг и щастлив живот с жена, която при последния ни разговор заяви най-недвусмислено и категорично, че повече не иска да ме вижда.

Обърнах се към стаята. Бутилката върху стола беше празна. Трябваше непременно да си набавя едно от двете.

Или Леа. Или алкохол.

Както се унасях, чух далечен вой, който ту се усилваше, ту затихваше. Бяха се върнали. Миришеше на смърт и разложение. Щяха да пристигнат тук съвсем скоро.

Ставаше адски напечено.

Станах рано. Облаците на запад продължаваха да забулват небето, но поне не се бяха приближили. Даже ми се стори, че са се поотдръпнали. Не се чуваха гърмежи.

Изкъпах се в потока. Свалих червения шал, който още стоеше усукан около главата ми, и промих раната на слепоочието ми. Облякох си чисто бельо, чиста риза. Обръснах се. Понечих да изпера копринения й шал, но долових, че още ухае на нея. Затова го завързах около врата си. Преповторих си под нос думите, които си бях намислил да кажа. Само през последния час ги бях променил осем пъти, но въпреки това ги знаех наизуст. Не исках да звучи изкуствено, а неподправено откровено. И да завърша с „Леа, обичам те”. Да, непременно щях да завърша с тези думи. Ето ме. Обичам те. Ако се налага и ти дава сърце, изхвърли ме. Но аз стоя пред теб и ти протягам ръка. Поднасям ти биещото ми сърце. Изплакнах бръснарското ножче и си измих зъбите — ей така, за всеки случай. Може пък пак да ме целуне.

Тръгнах надолу към селото.

Минах покрай трупа на елена и оттам се вдигна рояк мухи. Странно защо ми се видя уголемен. От животното се носеше смрад. Не я бях усетил в хижата, макар тялото да лежеше едва на двайсет крачки от вратата. Сигурно заради силния западен вятър. Едното око на елена беше изкълвано. Навярно от граблива птица. Не личаха обаче набези на вълци или други едри хищници. Още не го бяха надушили.

Продължих. С бързи, решителни крачки. Преди да се отбия в дома на Леа, трябваше да се погрижа за още няколко неща.

Извадих пистолета от колана на панталона си, засилих се и го запратих с всичка сила навътре в морето. После се отбих в магазина на Пирио. За камуфлаж купих една консерва. Попитах я къде живее Матис. След три неуспешни опита да ми обясни на фински, тя излезе навън и ми посочи къщата. Намираше се на един изстрел разстояние малко по-нагоре по улицата.

Матис отвори чак след третото позвъняване. Вече се канех да си тръгвам.

— Стори ми се, че чувам някой отвън.

Косата му стърчеше в пълен безпорядък. Появи се по прокъсан вълнен пуловер, боксерки и вълнени чорапи.

— Вратата е отключена. Защо висиш тук?

— Не чу ли звънеца?

Той огледа заинтригувано апарата.

— Я виж ти! Имал съм звънец! — изненада се. — Явно не работи. Влизай.

Къщата се оказа необзаведена.

— Тук ли живееш? — попитах. Гласът ми изкънтя между стените.

— Възможно най-малко. Но тук се водя по постоянен адрес.

— Май още не си наел интериорен дизайнер.

— Наследих къщата от Сиверт. Той явно е завещал мебелите на друг.

— Този Сиверт твой роднина ли е?

— Не знам. Възможно е. С него си приличахме донякъде. Или поне той така смяташе.

Разсмях се. Матис ме изгледа с недоумение и седна на пода по турски.

Направих същото.

— Прощавай за любопитството, ама какво се е случило с бузата ти?

— Нанизах се на един клон. — Извадих парите от джоба на якето ми.

Той ги преброи, ухили се и ги напъха в пазвата си.

— Мълчание — обеща. — И студен алкохол, направо от мазето. Каква марка предпочиташ?

— Няколко ли има?

— Не — пак се ухили Матис. — Да разбирам ли, че смяташ да се установиш в Косюн, Юлф?

— Възможно е.

— Тук си в безопасност. Защо да ходиш другаде? В хижата ли ще останеш?

— А къде?

— Мдам… — Усмивката стоеше като нарисувана върху широкото му лице. — Пък се запозна и с няколко тукашни жени. Сигурно ще ти се прииска да се постоплиш, нали идва есен…

Чудех се дали да не забия юмрук в кафявите му зъби. Той пък откъде знаеше? Усмихнах се насилено:

— Братовчед ти ли ти е разправял врели-некипели?

— Кой братовчед?

— Конрад? Коре? Корнелиус?

— С него не сме братовчеди.

— Той ми каза така — с мъка опънах крака.

— Сериозно? — Матис повдигна вежда и се почеса по рошавата коса. — Ами в такъв случай… Ей, къде тръгна?

— Навън.

— Не си взе бутилките!

— Ще мина без тях.

— Сигурен ли си? — извика той след мен.

Минах между гробовете и се изкачих по стъпалата пред входа.

Вратата стоеше открехната и аз се шмугнах.

Тя стоеше до олтара с гръб към мен и сменяше цветята в една ваза. Опитах се да вдишам дълбоко и спокойно, но сърцето ми вече блъскаше неудържимо. Приближих се с шумни стъпки и се прокашлях. Въпреки това тя се сепна.

Обърна се. Понеже стоеше върху подиума пред олтара, ме гледаше отвисоко. Очите й бяха зачервени и подути. Имах чувството, че гърдите ми се издуват под бесните удари на сърцето ми.

— Какво искаш? — попита тя шепнешком със задавен глас.

И то изчезна.

Всичко, което си бях намислил да й казвам, се изпари, изгуби, потъна.

Остана само последното изречение.

И аз го изрекох:

— Леа, обичам те.

Тя премига потресена.

Окуражен, че не ме отряза на мига, продължих:

— Искам двамата с Кнют да дойдете с мен. Някъде, където никой няма да ни намери. В голям град с архипелаг, картофено пюре и шведска бира. Ще ходим за риба и на театър. А после бавно ще се прибираме в апартамент на крайбрежна улица. Нямам пари за голямо жилище, защото крайбрежните улици са скъпи. Но ще си е наше.

Тя прошепна нещо, а сълзите пълнеха зачервените й очи.

— Моля?

Пристъпих напред, ала спрях, защото тя вдигна ръка. Стискаше здраво букет повехнали цветя, сякаш за да се защити.

— И на Анита ли каза същото? — повтори по-високо.

Все едно някой ме поля с кофа ледена вода от Баренцово море.

Леа поклати глава.

— Тя дойде у нас. За да ми изкажела съболезнования, поне така каза. Видяла ни заедно с теб в колата ми. Попита ме знам ли къде си. Обещал си й да се отбиеш пак.

— Леа…

— Спести си обясненията, Юлф. Просто си върви.

— Не! Знаеш, че бях принуден да се скрия някъде, защото Йони ме търсеше под дърво и камък. Анита ми предложи убежище. Нямаше къде да отида.

— И не си я докосвал? — В гласа й се прокрадна едва доловимо колебание.

Исках да потвърдя, че не съм, но мускулатурата на челюстите ми се беше сковала и ченето ми висеше безпомощно. Кнют се оказа прав. Никак не умеех да лъжа.

— Може… може и да съм я докоснал. Но това не означава нищо.

— Нищо ли? — подсмръкна Леа и избърса сълзата си с ръка. Усмихна се горчиво. — Навярно така е най-добре, Юлф. И без това е почти невъзможно да тръгна с теб. Сега поне няма да се измъчвам с мисли какво ли би било.

Наведе глава, обърна се и тръгна към ризницата. Този път не се сбогува с обичайната словесна разточителност.

Исках да хукна след нея. Да я задържа. Да й обясня. Да го ударя на молба. Да я принудя да ме изслуша. Но не ми беше останала ни капчица сила и воля.

Ехото от треснатата врата отекна под църковния свод и в този миг осъзнах, че виждам Леа за последен път.

Със залитане излязох навън. Застанах на стълбите и се вторачих със смъдящи очи в правите редици надгробни плочи.

Мракът настъпваше. Пропадах. Бездната ме всмукваше все по-навътре и навътре в недрата си. И всичкият алкохол на света не би я спрял.

Но — ясно е — колкото и да е безсилен да промени положението, алкохолът все пак си е алкохол.

Почуках на вратата на Матис. Отвори ми. Влязох. На кухненския плот стояха приготвени две бутилки.

— Очаквах да се върнеш — ухили се той.

Грабнах шишетата и си тръгнах, без да обеля дума.

Петнадесета глава

Къде завършва един разказ?

Дядо ми беше архитект и твърдеше, че линията — както и разказът — свършва там, откъдето е започнала. И обратното.

Той проектираше църкви. Защото го бивало, а не защото вярвал в съществуването на бог — така твърдеше. Така си вадел хляба. Но казваше, че му се искало да вярва в боговете, в чиято чест били издигани проектираните от него храмове. Това вероятно щяло да придаде повече смисъл на професията му.

— Трябваше, вместо църкви, да проектирам болници в Уганда — казваше. — Щях да приключвам за пет минути, а строежът им да отнеме десетина дни. Но те щяха да спасяват човешки животи. А аз какво правя? Месеци наред се трудя над паметници на суеверие, което не спасява никого.

Убежища — така наричаше той църквите си. Убежища от страха от смъртта. Убежища за несломимата човешка надежда за безсмъртие.

— По-евтино би излязло, ако на хората просто им връчват по някоя мека кърпичка или плюшена играчка за утеха. Е, все пак по-добре аз да проектирам храмове — защото си върша сносно работата, — отколкото да го прави някой некадърен архитект. В днешно време всякакви бездарници загрозяват страната с чучела, които наричат църкви.

Седяхме и вдишвахме миризмата на старческия дом — аз, богатият ми чичо и братовчед ми. Те двамата изобщо не слушаха дядо. Той повтаряше едни и същи неща за стотен път. Чичо и братовчед ми кимаха, хъмкаха одобрително и крадешком си поглеждаха часовника. Преди да влезем при Басе, чичо предупреди, че половин час бил напълно достатъчен. Щеше ми се да остана повече, но не можех да се прибера сам. Бях дошъл с колата на чичо. Басе беше започнал да говори объркано, но обичах да го слушам как повтаря философските си размисли. Навярно защото ми вдъхваха увереност, че въпреки всичко нещата в живота са установени. „Ще умреш. Приеми го мъжки, момче!” Опасявах се единствено да не би, когато дядо легне на смъртен одър, някоя от старшите медицински сестри с кръстче на врата да успее да го убеди да предаде душата си на нейния бог. Навярно съм се притеснявал, че за момче като мен, закърмено с атеизъм, подобно събитие ще бъде силна травма.

Не вярвах в живот след смъртта, но вярвах в смърт след живота.

И така, два дни след като вратата се затръшна зад Леа, моята най-съкровена надежда и желание бе да умра.

Изкарах два дни на легло в хижата. Два дни в състояние на свободно падане към бездната. Пресуших едната бутилка.

И така, къде да завършим този разказ?

Обезводнен, намерих сили да се изтърколя от леглото и да се добера до потока. Коленичих във водата и пих. После се загледах в отражението си зад два камъка.

И взех решение.

Ще застреляш огледалния образ.

Ами точно така, дявол да го вземе. Не те ще ме затрият. Аз ще се затрия сам. Линията свършва тук. Какво толкова лошо има? La vida con cuatro dias, повтаряше често Басе. Животът е кратък.

Почти в транс от решението, се върнах в хижата.

Винтовката стоеше облегната на стената.

Бях взел правилно решение, решение без последствия за околните. Никой няма да ме оплаква, да тъгува за мен, да страда заради моята смърт. Всъщност се затруднявах да се сетя за човек, чиято загуба би предизвикала по-малко жал от моята. Накратко, решението носеше всеобща полза. И сега оставаше само да го осъществя, преди да ме е хванало шубето, преди непредсказуемият ми, потаен ум да скалъпи отчаян списък с аргументи в подкрепа на жалкото ми съществуване.

Опрях дръжката в пода и налапах дулото. Стоманата имаше горчиво-солен вкус на барут. За да хвана спусъка обаче, се налагаше да навра дулото толкова навътре в устата си, че едва не повърнах. Средният ми пръст докопа спусъка. Е, какво пък чак толкова? Самоубийство. Първият път е най-кофти.

Извъртях рамо и натиснах спусъка.

Чу се сухо щракване.

Мамка му.

Съвсем бях изключил, че всички куршуми вече са в тялото на елена.

Момент. Имах и други. Тук някъде бяха.

Затършувах из долапи и чекмеджета. Нямаше чак толкова много места, подходящи за кутия с патрони. Накрая коленичих и надникнах под леглото. И там, пред рулото с битумната мембрана, я открих. Заредих пълнителя. Да, знам, един куршум в главата е достатъчен, но мисълта, да се презастраховам в случай на неочакван проблем, ме успокояваше. И да — пръстите ми трепереха и доста се забавих. Най-сетне щракнах пълнителя на мястото му и заредих, както ми беше показала Леа.

Пак налапах дулото, вече мокро от слюнка и лиги. Протегнах се към спусъка. Пушката сякаш се беше удължила. Или аз се бях скъсил. Какво, отказал ли се бях?

Ето, най-после опрях средния пръст о спусъка. Вече знаех, че ще се случи; че умът ми няма да ме спре. Дори той бе безсилен да приведе достатъчно убедителни контрааргументи, защото и той жадуваше за отдих, за почивка от това безспирно пропадане, за един по-различен мрак.

Поех си дъх и започнах да натискам спусъка. Шумът в ушите ми придоби леко писклива нотка. Момент. Звукът не идваше от главата ми, а отвън. Биеха камбани. Сигурно вятърът беше обърнал посоката си. Не можех да си кривя душата: в момента едва ли имаше по-подходящ съпровод от камбанен звън. Увеличих натиска върху спусъка, но ми трябваше още милиметър. Присвих колене, бедрата ме заболяха. Трябваше да натикам дулото още по-навътре в устата си.

Църковни камбани.

Сега?

Венчавките и опелата се провеждат по обяд — така разбрах от местните. Кръщенетата и литургиите — в неделя. А доколкото знаех, през август няма църковни празници.

Дулото хлътна навътре в гърлото ми. Готово. Хайде.

Немците.

Леа ми беше казала, че по време на нацистката окупация местните биели камбаните, за да предупредят бойците от Съпротивата за поредната немска хайка.

Затворих очи. Пак ги отворих. Изправих се. Извадих винтовката от устата си. Опрях я о стената и надникнах през бойницата. Пак нищо.

Не се виждаше никой. Взех бинокъла.

За всеки случай проверих и от другата страна, откъм гората. Обходих с бинокъла хълма зад дърветата. И ги видях.

Бяха четирима. Засега се намираха далече и разстоянието не позволяваше да ги разгледам. Познах обаче единия. Оттам нататък вече не беше никак трудно да се досетя кои са другите трима.

Матис се клатушкаше с кривите си крака. Явно парите, които бе получил от мен, не му се бяха видели достатъчно, та бе решил да заработи още — от враговете ми. Сигурно се бе продал на по-висока цена, за да ги преведе по маршрут, който да им позволи да ме нападнат изневиделица.

Е, бяха закъснели. Щях да им свърша работата. Нямах никакво желание да ме измъчват, преди да умра. Първо, защото боли ужасно и второ, защото бързо ще им издам, че съм скрил парите в стената, а дрогата — под дъска на пода в пуст апартамент. Стоеше празен, защото кой иска да живее в апартамент, където се е самоубил човек? В този ред на мисли Туралф допусна икономическа грешка, застрелвайки се в апартамента си. Трябваше да избере друго място, та наследниците му да не загубят пари от спада в цената. Например, в ловна хижа на гъза на географията.

Гледах опряната о стената винтовка. Но не посегнах към нея. Имах достатъчно време. Първо трябваше да минат през гората. Щяха да пристигнат най-рано след десет минути, а навярно след петнайсет. Но причината да се бавя беше друга.

Камбаните. Биеха за мен. Тя теглеше въжетата. Моята любима нехаеше за църковните канони, нито какво ще кажат свещеникът и съселяните й. Нехаеше дори за собствения си живот, защото Матис, естествено, щеше да се досети какво прави тя. Тя мислеше само за едно: да предупреди мъжа, когото не искаше да вижда повече, че Йони е тръгнал към хижата.

А това променяше нещата.

И то коренно.

Приближаваха гората. През бинокъла видях фигурите на другите трима. У единия имаше нещо птиче. Тънък врат се точеше от възшироко яке. Йони. Над раменете на другите двама стърчеше нещо. Пушки. Най-вероятно автомати — Рибаря разполагаше с добре зареден оръжеен склад на пристанището.

Прецених шансовете си. Ако тръгнат да щурмуват хижата откъм гората, имах изгледи да успея да ги натръшкам един по един. Но не това щяха да направят те. Матис щеше да им помогне да се възползват от особеностите на терена. Приведени, щяха да се спуснат до потока, да се промъкнат до хижата и да я направят на решето. Огледах се. Всички възможни укрития наоколо бяха от дърво. Нямаше никаква разлика дали ще се крия в хижата, или ще застана пред хижата и ще махам на нападателите си. Единственият ми шанс да оцелея беше да ги застрелям, преди те да ме гръмнат. А за тази цел трябваше да са близо. Щеше да ми се наложи да ги гледам в очите.

Тримата се изгубиха в гората. Четвъртият, костюмар с пушка, спря и извика нещо. Не чух какво.

През следващите няколко минути излязоха извън полезрението им. Това беше шансът ми да избягам. Да хукна към селото, да взема фолксвагена. „Ако ти е мил животът, сега е моментът — казах си. — Грабвай парите и…”

Две точки.

Сега разбрах на кого е викал онзи тип. Бяха помислили за всичко. Кучета. Водеха две кучета. Безшумни кучета в моите представи кучета, които не лаят, докато тичат навън, са адски добре дресирани. Накъдето и да хукна нямаше измъкване.

Положението не изглеждаше никак розово. Не беше чак лошо колкото преди три минути — тогава стоях с дуло в устата, — но пък и ситуацията се бе променила. Далечният крехък звън ме известяваше не само, че ме преследва банда негодници, а и че имам какво да загубя. Все едно забих в плътта си два ножа. Единият — горещ, другият — студен. Щастие и страх от смъртта. Какво дяволско нещо е това надеждата.

Огледах се.

Очите ми спряха върху ножа на Кнют.

Щастие и страх от смъртта. Надежда.

Изчаках и последният да потъне в гората с кучетата, извадих паласката от стената, отворих вратата и изхвърчах навън.

Коленичих по трупа на елена. Оттам се вдигна рояк мухи. И мравките го бяха налазили. Козината на подутия труп сякаш беше жива. Надзърнах през рамо. Временно хижата щеше да ме скрива от погледите им. Но нямах много време.

Затворих очи и забих ножа в корема на мъртвото животно.

Газовете вътре се освободиха с продължителен стон.

Разпорих корема на елена. Вътрешностите започнаха да се изсипват на земята и аз затаих дъх. Имаше по-малко кръв, отколкото очаквах. Навярно се бе събрала в долната част на трупа и вече се бе съсирила. Или я бяха изпили. Защото живот кипеше не само от външната част на тялото. Плътта пукаше, разяждана от белезникави червеи, които пълзяха и се множаха. Отврат.

Поех си дъх. Затворих очи, потиснах гаденето, което напираше в гърлото ми, и вдигнах червения шал над устата и носа ми. Бръкнах с две ръце в отвора и извадих огромна слузеста торба — най-вероятно стомаха. Рязнах тук-таме с ножа, за да го освободя напълно. Пуснах го и той се търкулна по земята.

Вторачих се в тъмната утроба. Изтръпвах при мисълта да се напъхам вътре. Само след броени минути, а навярно дори секунди, щяха да пристигнат! „И така да е, няма да вляза в тая гнусна слузеста пихтия”, казах си. Тялото ми просто отказваше.

Излая куче. Мамка му.

Пред очите ми изплува Леа, очите й, устните. По лицето й бавно се разстила усмивка.

— Ти успя, Юлф — казва тя с плътния си топъл тембър.

Преглътнах с мъка, разтворих прореза и се вмъкнах в търбуха на мъртвия елен.

Макар еленът да беше едър и да бях извадил голяма част от карантиите му, вътре беше тясно. Едвам се напъхах. А трябваше и да „затворя” след себе си. Целият лепнех от всевъзможни телесни течности. Вътре беше топло заради газовете и енергията, освобождавана по време на гнилостните процеси, както и заради топлината, отделяна от активно пъплещите буболечки. Нали и в мравуняците непрекъснато е топло по същата причина. Вече не можех да сдържам гаденето. Повърнах няколко пъти. Опитах се да не вдигам шум.

После ми поолекна. Но все още не бях напълно скрит. Всеки, доближил трупа, щеше да ме види. Как да затворя процепа? Опитах се да хвана кожата от двете страни на прореза и да съединя ръбовете, но те бяха толкова слузести, че ми се изплъзваха.

Задаваха се още по-сериозни проблеми. С едри скокове към мен приближаваха две огромни черни кучета.

Хвърлиха се върху мъртвия елен. Едното завря глава в отвора и посегна да ме ухапе. Цапнах го с ножа и то мигом отстъпи. И двете псета нададоха лай. Трябваше час по-скоро да затворя процепа — преди да са дошли хората. Олелията, вдигана от кучетата, ставаше все по-оглушителна. До мен вече долитаха и мъжки гласове.

Хижата е празна!

— Ей там има животно!

Пробих кожата на елена и прокарах острието така, че да захване и отсрещния ръб на раната. Така сближих ръбовете и ги защипах с ножа. Ножът ми послужи като телбод. Криво-ляво затворих процепа. Сега ми оставаше само да чакам и да се надявам кучетата да не са обучени да говорят.

Чух да се приближават стъпки.

— Разкарай псетата, Бабанке. Нали уж много те слушали.

Усетих как изстивам. Да, гласът беше на мъжа, отбил се в апартамента ми в Осло, за да ме убие. Йони се беше върнал.

— Пощуряха заради мършата — отвърна Бабанката. — Не е лесно да се владееш, като имаш толкова малко мозък и толкова силни инстинкти.

— За кучетата ли говориш, или за себе си?

— Мамка му как смърди! — изпъшка трети глас. Тутакси го познах: Брюнхилсен от задната стаичка, дето все хитруваше на карти. — Какво се е закачило за рогата му? И защо всички черволаци са навън? Дали да не проверим…

— Изкормили са го вълци — обади се Матис. — Пардон, ама внимавайте да не вдишате миризмата, защото е отровна.

— Сериозно ли? — попита спокойно Йони.

— Ботулизъм — поясни Матис. — Спорите се разнасят из въздуха. Една е достатъчна да убие човек.

Проклятие! Нима след всичко, което преживях, щях да пукна от някаква шибана бактерия?

— Най-честият симптом е замъглено виждане — продължи Матис. — Често говорът е завален. Това е причината незабавно да изгаряме телата на мъртвите северни елени. Искаме да сме сигурни, че ще запазим доброто си зрение и нормалната си реч.

Настъпи мълчание. Представях си как Йони се взира в Матис и се опитва да разшифрова неразгадаемата му полуусмивка.

— Бабанке, Брюнхилсен — обади се Йони, — претърсете хижата сантиметър по сантиметър. Вземете проклетите псета.

— Не е вътре. Невъзможно е — възрази Брюнхилсен.

— Знам. Но ако намерим парите и дрогата, значи все още е наблизо.

Чух как Бабанката и Брюнхилсен теглят отчаяно лаещите кучета нататък.

— Ще прощавате за въпроса, ама ако не откриете нищо, тогава какво?

— Тогава сигурно си бил прав — отвърна Йони.

— Сигурен съм, че той управляваше лодката — настоя Матис. — Тя беше само на петдесетина метра от брега, а той е грозен южняк. Тук нямаме такива. Ако гребе здраво и вятърът остане постоянен, за едно денонощие ще се отдалечи много.

— А ти си го видял, докато си лежал на камъните брега посред нощ?

— Да. През лятото там се спи най-добре.

Усетих как нещо пъпли по прасеца ми. Беше прекалено голямо за червей или мравка. Дишах през устата. Усойница? Мишка? О, моля те, Боже, дано е мишка. Сладка, мъхната мишница — пък ако ще и да е гладна. Само да не е…

— Сериозно? — Йони понижи глас. — Наистина ли от селото дотук се стига най-бързо по този път, заобикаляйки цялото възвишение? Отне ни повече от час. Последния път бях сам и взех разстоянието за по-малко от половин час.

— Да, но ако той беше в хижата, щеше да те застреля.

Животното — или каквото беше — се изкачваше нагоре по крака ми. Изпитвах почти непреодолимо желание да го изтръскам, но знаех, че и най-малкото движение или звук ще ме издаде.

— Да ти кажа — разхили се Йони, — за това, последното, дълбоко се съмнявам.

— И защо? Вярно, раменете ти са тесни, ала затова пък главата ти е достатъчно голяма за мишена.

— Юн Хансен може да стреля, но го е страх.

— Сериозно? Ако беше казал малко по-рано, щях да ви преведа по по-бърз маршрут…

— Казах ти, глупако!

— Да, ама явно нещо не сме се разбрали.

Животното стигна до коляното ми и продължи нагоре по бедрото. В същия миг съобразих, че то пълзи под панталона ми.

— Шшшт!

Да не би да бях извикал или да бях шавнал?

— Какъв беше този звук?

Възцари се пълна тишина. Притаих дъх. Мили Боже…

— Църковните камбани — поясни Матис. — Днес погребват Вилям Свартщайн.

Да не би да е леминг? Чувал бях, че хапят много лошо. Животното вече приближаваше мъжкото ми съкровище. Внимателно хванах крачола на панталона и го свих плътно с юмрук, така че да блокирам достъпа до ценните ми атрибути.

— Тая воня не се трае. Да се махаме — предложи Йони. — Дайте да проверим надолу по потока. Може да се е скрил там.

Чух стъпки по пирена. В крачола ми животното направи няколко опита да се провре през стеснението, но разбра, че тунелът е затворен, примири се и се върна по същия път.

— Тук няма нищо! Само винтовка и костюм! — извика глас от хижата.

— Добре, момчета, да се връщаме, преди да е заваляло.

Изчаках известно време — стори ми се цял час, но може да е било и десет минути. После издърпах ножа от еленската кожа и надникнах.

Беше чисто.

Допълзях до потока по корем. Потопих се в леденостуденото корито и оставих водата да ме облива, да ме очисти от смъртта, от шока, от гнилоча.

Полека-лека се върнах към живота.

Шестнадесета глава

Мили Боже…

Не го бях изрекъл, но го бях мислил вътре в търбуха на елена; мислех го толкова гръмко, сякаш се намирах на улицата и го крещях с все сила. И чудовищата си тръгнаха. Чувствах се като малко момче, което проверява за страшилища под леглото, в кутията с играчки и в гардероба.

Възможно ли е да е толкова лесно? Нима е достатъчно да се помолиш?

Седях пред хижата, пушех и гледах нагоре. Оловносивите облаци застилаха вече цялото небе, а с тях дойде и мракът. Все едно времето страдаше от треска. Влага и горещина се редуваха с леденостудени пориви на вятъра.

Господ. Избавление. Рай. Безсмъртие. Примамлива мисъл. Сякаш специално създадена за изплашени, изморени сърца. Толкова примамлива, че накрая дядо ми се предаде, измени на разума и заложи на надеждата.

— На аванта ли е, не се отказва — смигваше ми той.

Все едно шестнайсетгодишен тийнейджър, останал без пукнат петак, да откаже да влезе в дискотека с фалшив билет и преправена лична карта.

Събрах си основния багаж: дрехи, обувки, костюма, винтовката, бинокъла. Все още облаците не изпускаха дъжд, но моментът наближаваше.

Йони щеше да се върне, защото той, разбира се, нямаше да се довери изцяло на Матис. И съвсем обяснимо. Матис определено изглеждаше съмнителен с тези негови обиколни маршрути, вълци, ботулизъм, с разказа как ме видял да отплавам. С погребението на Вилям Свартщайн.

Не помня кой знае колко от двете изгубени години в университета, но си спомням Уилям Блекстоун, юрист и теоретик на правото, живял през XVIII век. Блекстоун се намирал на същия кръстопът като Матис: между юридическата наука и вярата в бог. Запомнил съм го, защото дядо ми използваше него, Исак Нютон, Галилео Галилей и Сьорен Киркегор като примери, че и най-гениалните умове са склонни да вярват в християнски фантасмагории, ако съзрат в религията възможност да избегнат смъртта.

Не Матис ме беше издал. Тъкмо обратното: той ме бе спасил. Тогава кой се бе свързал с Йони и му бе снесъл, че въпреки всичко не съм си тръгнал от Косюн?

Вятърът пак задуха, сякаш за да ми напомни, че нямам време за губене. На запад тътнеха гръмотевици. Добре де, добре. Тръгвам. Сега, през нощта, ако Йони и компания още бяха в Косюн, най-вероятно спяха.

Угасих цигарата в стената на хижата, грабнах кожената чанта и я метнах през рамо. Поех по пътеката, без да се обръщам. Само напред. Така щеше да бъде отсега нататък. Което е зад мен, щеше да си остане там.

Небето ръмжеше и пукаше от напрежение. Крачех по чакъла. В гъстия мрак различавах само очертанията на къщите и тук-там по някой осветен прозорец.

Не хранех никакви илюзии, очаквания или надежди. Исках просто да позвъня на вратата й, да й върна винтовката и бинокъла, да й благодаря, задето ми бе услужила с тях и задето ми бе спасила живота. И да я попитам дали случайно няма желание да прекара с мен остатъка от живота си. А после да си тръгна — със или без нея.

Минах покрай църквата, покрай къщата на Анита, покрай молитвения дом. И се озовах пред дома на Леа.

Внезапно от небето лумна злокобно сгърчен показалец — сякаш ме посочи вещица. За миг призрачна синкава светлина окъпа къщата, гаража и раздрънканото волво.

И след гръмотевична прелюдия се разрази буря.

Бяха в кухнята.

Видях ги през прозореца, защото лампата светеше. Леа стоеше облегната на кухненския плот. Тялото й беше силно наведено назад в неестествена, вцепенена поза. Надвесен над нея, Уве държеше нож — по-голям от ножа, с който ме бе нападнал. Размаха го заплашително пред лицето й. Тя се изви още по-назад — да се отдалечи и от ножа, и от девера си. Той я сграбчи за гърлото със свободната си ръка и започна да крещи — личеше по мимиката и движенията на устните му.

Опрях винтовката на рамо. Прицелих се в главата му. Стоеше странично обърнат към прозореца и щях да го улуча в слепоочието. През ума ми се стрелна нещо, свързано с пречупването на светлината през стъклото, и леко свалих пушката. Прицелих се в гърдите му. Повдигнах лакти, вдишах дълбоко само веднъж — за повече нямаше време. Издишах и бавно започнах да натискам спусъка. Изпитвах удивително спокойствие. Нов огнен пръст разцепи небето. Видях как лицето му машинално се завъртя към прозореца.

Обгръщаше ме мрак, но той се вторачи в прозореца. В мен. Беше ме видял. Изглеждаше по-скапан от последния път — сигурно заради поредния няколкодневен запой. Навярно бе психясал от недоспиване или полудял от нагон, от скръб по брат си или задето е впримчен в нежелан живот. Може би с него си приличахме.

Ще застреляш огледалния образ.

Такава, значи, ми била съдбата: да застрелям човек, да ме арестуват, да ме осъдят и да ме тикнат в затвора, където хората на Рибаря лесно ще се доберат до мен и ще ме довършат окончателно. Е, хубаво. Приех го. Проблемът беше друг: бях видял лицето му.

Усетих как показалецът ми се отпуска, как пружината в спусъка ме надвива и избутва назад безсилния ми пръст. Щях да се проваля. За пореден път.

Дори Футабаяма е претърпял много загуби, преди да започне да побеждава.

Пак си поех дъх. Бях си изтърпял отредените загуби. Прицелих се в противната мутра на Уве и дръпнах спусъка.

Гърмежът отекна над покривите. Свалих пушката. Погледнах през счупения прозорец. Закрила уста с ръка, Леа се взираше надолу. До нея, върху бялата стена над главата й, някой сякаш беше нарисувал уродлива роза.

Отмря и последното ехо. Сигурно цял Косюн чу. Скоро тук щеше да загъмжи от народ.

Качих се по стълбите. Почуках — и аз не знам защо. Влязох. Тя продължаваше да стои в кухнята. Не беше помръднала от мястото си. Взираше се в тялото, проснато в локва кръв на пода. Не вдигна поглед. Не бях сигурен дали изобщо е забелязала появата ми.

— Добре ли си, Леа?

Тя кимна.

— Кнют…

Над мен се разнесе поредният трясък, все едно прогърмя заповеднически глас. Кнют.

— Изпратих го при баща ми — прошепна тя. — Очаквах да се досетят защо бия камбаните и да дойдат тук…

— Благодаря. Ти ме спаси.

С наклонена глава огледах мъртвия. Взираше се в мен с изцъклени очи. Беше загорял от слънцето след последната ни среща. Иначе лицето му бе непокътнато. Само в челото му имаше на вид безобидна дупчица — точно под началото на косата.

— Той се върна — прошепна тя. — Знаех си, че ще се върне.

В този миг забелязах, че лявото му ухо е напълно невредимо. Не личеше дори драскотина. Нямаше логика.

От ухапването бяха минали едва два дни. Започна да ми просветва. С думите, че той се е върнал, Леа е имала предвид…

Не беше Уве, а Хюго. Братът близнак. Бях застрелял огледалния образ.

Стиснах очи. Пак ги отворих. Но нищо не се бе променило. Уви, не бях сънувал. Бях убил съпруга на Леа.

Наложи се да се прокашлям, за да си възвърна гласа:

— Взех го за Уве. Помислих, че се кани да те убие.

Тя най-после вдигна очи и ме погледна.

— По-добре, че уби Хюго, а не Уве. Уве не би посмял да ме нарани.

— А Хюго? — отметнах глава към трупа.

— Беше на един замах с ножа да го стори.

— Защо?

— Защото му казах.

— Какво?

— Че искам да се махна оттук. И да отведа Кнют. И че не искам да го виждам повече.

— И него ли?

— Казах му, че… обичам друг.

— Друг…

— Теб, Юлф — Леа поклати глава. — По-силно е от мен. Обичам те.

Думите отекнаха между стените като църковен химн. Синьото сияние в очите й беше толкова ярко, че сведох поглед. Единият й крак бе стъпил в кървавата локва.

Направих крачка към нея. После втора. Нагазих в кръвта и с двата крака. Внимателно обгърнах раменете й. Първо исках да усетя дали има нещо против да я привлека към себе си. Тя мигом се отпусна в обятията ми и зарови лице под брадичката ми. Изхлипа два пъти. Под ризата ми потекоха топлите й сълзи.

— Ела — подканих я.

Подкрепяйки я нежно, я въведох в дневната. Светкавица озари стаята и ни огря пътя към дивана.

Легнахме плътно един до друг.

— Той се появи на вратата на кухнята и аз изпаднах в шок — прошепна тя. — Напил се в лодката и заспал на работещ двигател. Събудил се и наоколо виждал само вода, а бензинът вече бил свършил. Имал гребла, но вятърът бил много силен и продължавал да тласка лодката навътре в морето. През първия ден Хюго си казал, че така е по-добре. Били сме му внушили, че вината е изцяло негова — така каза. Че за нищо не става, щом посяга на Кнют. Хванал риба и валял дъжд — благодарение на това оцелял. После вятърът се обърнал. И Хюго осъзнал, че вината въпреки всичко не е негова — тя се засмя горчиво. — Щял да оправи всичко, така се зарече. Да вкара мен и Кнют в правия път. Казах му, че с Кнют заминаваме. Той ме попита има ли друг. Ще заминем сами, отговорих, но наистина обичам друг. Стори ми се важно да го знае. Да знае, че съм способна да обичам. Защото тогава щеше да разбере, че никога няма да се върна при него.

Докато Лея говореше, температурата в стаята спадна.

Тя се сгуши още по-плътно в мен. Все още никой не беше дошъл да провери защо сме стреляли. При следващата гръмотевица се досетих за причината. Никой нямаше и да дойде.

— Кой знае, че Хюго се е прибрал? — попитах.

— Никой. Следобед видял суша и се добрал до брега. Завързал лодката на пристана и дошъл направо вкъщи.

— Кога?

— Преди половин час.

Преди половин час. Тогава вече е било тъмно, а хората сигурно си стояха вкъщи заради лошото време. Никой не беше видял Хюго. Никой не знаеше, че той е жив. Всъщност вече не беше. Никой освен един човек, който обичаше да скитосва нощем по улиците. За всички други Хюго Елиасен беше поредният рибар, прибран от морето. Вече никой не го издирваше. Щеше ми се да можех да кажа същото и за себе си. Никой да не ме издирва. Но, както каза Йони: „Докато не види трупа, Рибаря не спира да издирва длъжниците си.”

Нова светкавица озари стаята. После пак се възцари мрак. Но аз го видях. И то доста ясно. Умът — ще се повторя — е изумително, феноменално изобретение.

— Леа?

— Да? — прошепна тя в прегръдките ми.

— Май имам план.

Седемнадесета глава

Тактиката на опожарената земя — така нарекох плана наум. При отстъплението си щях да се ръководя от начина, по който Вермахтът се е изтеглил при настъплението на руснаците. А после щях да изчезна. Да потъна вдън земя.

Най-напред увихме трупа в найлонови чували, които стегнахме с въже. После измихме добре пода и стените. Изчегъртахме куршума от стената на кухнята. Леа извади джантите от ръчната количка и я докара в гаража, където вече чаках в готовност с трупа. Натоварих го в количката, а под него пъхнах винтовката. Отпред на количката завързахме въже, та Леа да може да дърпа и така да ми помага, докато бутам. Влязох в работилницата и взех клещи. Тръгнахме.

Навън не се мяркаше жива душа. Цареше успокояващ мрак. До разбуждането на селцето оставаха два-три часа, но за всеки случай бяхме опънали брезент над количката. Експедицията мина по-леко, отколкото очаквах. От време на време ръцете ми отмаляваха и Леа ме отменяше зад количката, а аз заемах нейното място и дърпах отпред.

Всъщност — стана ясно — Кнют видял преследвачите ми да пристигат с автобуса.

— Влетя като хала и ми съобщи, че били трима плюс две кучета. Искаше веднага да се качи до хижата да те предупреди, но аз се опасявах да не би кучетата да го надушат и подгонят. Затова изтичах до Матис да го помоля за помощ.

— Точно Матис?

— Ти ми спомена, че ти предлагал услуга срещу заплащане, и аз се досетих за каква услуга става дума. Поискал ти е пари, за да не те издаде.

— Но откъде си била сигурна, че не го е направил?

— Заради Анита.

— Тя пък какво общо има?

— Тя не дойде у нас, за да ми поднесе съболезнованията си, а за да подпита защо си пътувал в моята кола. Обяснението ми не я задоволи. Реакцията й я издаде. Не бих тръгнала на пазар в Алта със случаен мъж и тя го знае. А аз съм наясно на какво е способна една излъгана жена…

— Анита. Никой не дава празни обещания на Анита, ясно?

Тя държеше душата ми в залог, имаше телефонния ми номер и достатъчно ум да събере две и две. Въпреки предпазните мерки бях лепнал нещо кофти от нея.

— Но на Матис имаш доверие? — попитах.

— Да.

— Ами той е пълен мошеник.

— И безскрупулен търговец, който не ти сипва и капчица над платеното. Но си държи на думата. Освен това ми е задължен. Помолих го да ги отклони или поне да ги забави, колкото да те предупредя с камбаните.

Разправих й как Матис ги е излъгал, че ме е видял да си тръгвам от Косюн с лодка. И как, след като са настояли да проверят хижата, ги е превел по обходен маршрут. Иначе — ако бяха минали напряко — щяха да пристигнат при мен, преди да чуя камбанния звън.

— Голям чешит — отбелязах.

— Чешит и половина — засмя се Леа.

Стигнахме до хижата за около час. Изведнъж застудя. Облаците продължаваха да висят ниско. Помолих се да не завали. Поне още няколко часа. Запитах се дали молитвите не започват да ми стават навик.

Приближихме и ми се стори, че мярнах как някакви силуети изчезват бързо и безшумно нагоре по възвишението. Всички вътрешности на елена бяха извадени и разпръснати, а коремът му зееше широко разпран.

Влязохме в хижата. Бяха преобърнали всичко нагоре с краката: матракът беше изтърбушен, стенният шкаф — съборен, печката — отворена, а пепелта вътре — изгребана. Последната бутилка с алкохол лежеше под масата, а дъските по пода и стените бяха изкъртени. Това ми подсказваше, че дрогата в дома на Туралф вече не е на сигурно място, ако решат да тършуват и там. Всъщност все тая — и бездруго нямах намерение да ходя да си я вземам. Бях решил да скъсам окончателно с наркотиците отсега нататък. Имах си причини. Не кой знае колко многобройни, но до една основателни.

Леа изчака отвън. Срязах найлона и развих трупа. Постлах няколко рула битумна мембрана на леглото и стоварих тялото отгоре. Лесно му свалих халката. Или защото беше отслабнал в морето, или просто защото винаги му е хлабавеела. Откопчах ланеца с идентификационната плочка около врата ми и го окачих на неговия. После прокарах език по предните ми зъби — да си припомня кой беше счупен, — извадих клещите, защипах съответстващия зъб в неговата уста и го отчупих ниско до венеца. Поставих пушката върху корема му, а сплескания куршум — под главата. Погледнах си часовника. Времето летеше.

Покрих тялото с още няколко слоя битумна мембрана, отворих бутилката с алкохол и наръсих обилно по леглото, по насмолената мембрана и из хижата. На дъното остана една глътчица. Поколебах се. Обърнах бутилката и видях как нелегално произведените капки от алкохола на Матис попиват в сухите дъски на пода.

Извадих кибритена клечка. Драснах главичката в страничната стена на кутийката и потръпнах при стържещия звук. Клечката пламна.

Сега.

Пуснах клечката върху битумната мембрана.

Чел съм, че труповете не горят добре. Шейсет процента от човешкото тяло са вода — сигурно това е причината. Видях обаче колко силно лумна мембраната и ми стана ясно, че, тъй да се каже, по скарата няма да остане кой знае колко месо.

Излязох. Оставих вратата отворена, та пламъците да се подхранят, да набъбнат, да се уголемят.

Опасенията ми се оказаха напразни.

Пламъците сякаш ни говореха. Първо с шепнещи, приглушени гласове, които обаче постепенно ставаха все по-гръмки и диви и накрая се усилиха до непрекъснат рев. Ех, как ли би се зарадвал Кнют на такъв огън! И сякаш прочела мислите ми, Леа каза:

— Кнют често повтаряше, че баща му ще гори в ада.

— А ние? Ние ще горим ли?

— Не знам. — Тя хвана ръката ми. — Пробвах да се допитам до интуицията си, но странното е, че нямам никакво предчувствие. Хюго Елиасен… С този мъж живях под един покрив повече от десет години, но въпреки това не тъгувам и не го съжалявам. Но вече не му се сърдя, затова смъртта му не ме радва. Не изпитвам и страх. От години все се страхувам. За Кнют, за себе си. И за теб се боях. Но знаеш ли кое е най-странното?

Тя преглътна с мъка и се вторачи към хижата, обвита в огромни пламъци. Леа беше просто неотразима под червеникавото сияние.

— Не съжалявам. И занапред няма да съжалявам. Ако това, което правим, е смъртен грях, ще горя в ада, защото нямам намерение да моля за опрощение. През последните денонощия се разкайвам само за едно — тя се обърна към мен — … че те пуснах да си тръгнеш.

Навън беше захладняло. Бузите и челото ми обаче горяха — сигурно заради жегата от пожара.

— Благодаря ти, че не се отказа, Юлф. — Тя погали сгорещената ми буза.

— Хм… Не Юн?

Тя се наведе към мен. Устните й почти докосваха моите.

— Предвид плана ти, май е по-далновидно да продължаваш да се подвизаваш под името Юлф.

— Като стана дума за планове и имена… ще се омъжиш ли за мен?

Тя ме стрелна с поглед.

— Брак ли ми предлагаш? Точно сега, когато бившият ми съпруг изгаря на пепел пред очите ни?

— Сега е най-уместно.

— Уместно. — изсумтя презрително тя.

— Да — скръстих ръце. Погледнах към небето. После към часовника. — Освен това те обичам повече, отколкото съм обичал която и да е друга жена през живота си. А съм чувал, че лестадианците нямат право дори да се целуват преди брака.

Покривът пропадна, стените рухнаха, изригна порой от искри. Леа ме притегли в обятията си. Устните ни се срещнаха. И този път нямаше съмнение.

Тя ме целуна първа.

Бързешком се спуснахме към селото. Зад гърба ни хижата представляваше димяща развалина. Разбрахме се да се скрия в църквата и да изчакам, а тя да се прибере, да си стегне багажа, да вземе Кнют от дядо му и после да дойдат с фолксвагена.

— Опаковай само най-необходимото — потупах се по паласката. — Другото ще го купим.

Тя кимна.

— Не се показвай навън. Ще вляза да те взема.

Разделихме се на чакълестата алея — точно там, където срещнах за пръв път Матис в нощта на пристигането ми в Косюн. Оттогава сякаш бе изминала цяла вечност. Сега — както и тогава — бутнах тежката врата на църквата и отидох до олтара. Вгледах се в разпнатия.

Само затова ли дядо се бе предал на религията — защото не е можел да отказва безплатни предложения? Дали молитвите ми бяха чути? Дали онзи тип на разпятието ме бе спасил? Дължах ли му нещо?

Поех си дъх.

На него? Та той беше просто нищо и никаква дървена фигура. В Транстайншлета се кланяха на камъни, които навярно вършеха същата работа.

И все пак.

Мамка му.

Седнах на първия ред. Потънах в размисъл. Едва ли ще е пресилено да кажа, че размишлявах над живота и смъртта.

След двайсет минути вратата се хлопна гръмко. Завъртях се отривисто. Беше прекалено тъмно, за да видя кой е. Но не беше Леа, стъпките бяха прекалено тежки.

Йони? Уве?

Сърцето ми запрепуска лудешки. Опитах се да се сетя защо изхвърлих онзи пистолет в морето.

— Е? — изрече провлечено влезлият. Познах ниския глас — Да не би да се съветваш с Всевишния? Допитваш се, предполагам, дали постъпваш правилно?

По една или друга причина приликата с Леа личеше по-отчетливо върху лицето на баща й сега, когато явно тъкмо бе станал от леглото. Малкото неокапала коса не беше сресана прилежно като при миналите ни срещи, а ризата висеше закопчана накриво. Небрежният вид смекчаваше страховитото му излъчване, а и тонът му, и изражението му подсказваха, че идва с добри намерения.

— Все още не съм истински вярващ — казах. — Но вече не отричам, че съм скептик.

— Всички се съмняват. Вярващите — най-много.

— И вие ли?

— И аз, естествено. — Якоб Сара седна до мен със стон. Не беше пълен, но въпреки това скамейката се разклати. — Точно затова се нарича „вяра”, а не „знание”.

— Дори ако си проповедник?

— Особено ако си проповедник. — Той въздъхна. — На проповедника му се налага да изпитва твърдостта на вярата си при всяко прогласяване на Божието слово. Гласът му издава и най-малкото колебание, защото съмнението и вярата трептят в гласните му струни. Днес вярвам ли? Вярвам ли достатъчно?

— Хм. Ами когато заставаш зад амвона, без да вярваш достатъчно?

Той прокара ръка по брадичката си.

— Тогава трябва да си внушиш, че животът като християнин е добър сам по себе си. Да устояваш на съблазни, да отказваш да се поддадеш на греха, си има стойност и в земния живот. Горе-долу на сходен принцип професионалните спортисти намират смисъл в болката и в изтощителните усилия по време на тренировките, дори никога да не завоюват шампионски медал. Дори Царството Небесно да не съществува, поне съществува кроткият, спокоен живот на християнина, който се труди, живее праведно, оползотворява възможностите, дадени му от Бог и от природата, и се грижи за ближните си. Знаеш ли какво казваше за лестадианството баща ми, който също беше проповедник? Ако преброиш колко души е спасило движението от алкохолизъм и колко семейства — от разпад, този успех ни оправдава, дори да разпространяваме пълна лъжа. — Пое си дълбоко дъх. — Е, в отделни случаи педантичното спазване на Божиите закони изисква твърде голяма жертва. Както се случи с Леа… Както аз в заблудата си я принудих да живее — в гласа му се появи леко треперене. — Отне ми години да осъзная, че никое момиче не заслужава баща й да я принуди насила да живее в брак с мъж, когото ненавижда, мъж, който я е изнасилил. — Вдигна глава и устреми поглед към разпятието горе. — И все пак продължавам да смятам категорично, че според Светото писание постъпката ми е била правилна. Понякога за спасението се плаща твърде висока цена.

Амин.

— А вие двамата, ти и Леа… — обърна се към мен. — Видях ви в молитвения дом на най-задния ред. Двама млади. С каква любов я гледаше крадешком, а тя — теб. — Поклати глава и се усмихна тъжно. — Може дълго да се спори какво казва Светото писание за повторната женитба и за женитбата за неверник. Но преди малко Леа се отби да вземе Кнют. Никога не съм я виждал такава. И гласът й никога не е звучал така. Върнал си красотата на дъщеря ми, Юлф. Ще бъда откровен: напът си да излекуваш нанесените от мен рани. — Постави голямата си сбръчкана ръка върху коляното ми. — Постъпвате правилно. Махнете си от Косюн. Семейство Елиасен са влиятелни, по-влиятелни от мен. Останете ли тук, няма да ви дадат бял ден.

Чак сега разбрах. Във въпроса дали възнамерявам да отведа дъщеря му от Косюн… Якоб Сара не бе вложил заплаха. А молба.

— Пък и… — потупа ме по коляното. — Ти си мъртъв, Юлф. Леа ми даде подробни заръки. Бил си самотен и депресиран и си подпалил ловната хижа. После си легнал в леглото и си се застрелял с винтовката. Върху овъгления труп ще намерят метална плочка с името ти. И аз, и Уве Елиасен ще потвърдим пред ленсмана, че единият ти преден зъб е избит. Ще съобщя за кончината ти на всичките ти роднини, ще обясня, че си изявил желание да бъдеш погребан тук, ще уредя формалностите, ще говоря със свещеника и бързо ще погребем тленните ти останки. Някакви предпочитания за заупокойните псалми?

Обърнах се към него. В сумрака проблесна златен зъб.

— Единствен аз ще знам истината — обеща старецът. — Но дори аз няма да съм наясно къде заминавате. Не искам да ми казвате. Надявам се обаче един ден пак да видя Леа и Кнют.

Изправи се. Коленете му изпукаха.

Подадох му ръка.

— Благодаря.

— Не, аз трябва да ти благодаря, задето ми даде шанс да изкупя поне донякъде греха към дъщеря ми. Бъдете здрави, на добър час и Бог да ви пази!

Изпратих го с поглед. Усетих хладен полъх, преди вратата да се хлопне.

Чаках. Погледнах си часовника. Леа се забави повече, отколкото очаквах. Надявах се да не я е сполетяла беда.

И да не е размислила…

Чух пърпоренето на двигател с четиридесет конски сили. Фолксвагенът. Тъкмо преди да тръгна към вратата, тя отхвръкна и в църквата влетяха трима души.

— Не мърдай! — избоботи заповеднически глас. — Ще приключим бързо.

Мъжът се завтече между скамейките, като се поклащаше наляво-надясно. Зад него се зададе Кнют. Погледа ми обаче привлече Леа. Беше облечена в бяло. В сватбена рокля?

Матис застана пред олтара. Сложи си чифт смешно малки очила и запрелиства книжа, които извади от джоба на шушляковото си яке. Кнют скочи на гърба ми.

— Комар! — започнах да се гърча, да се мятам и да се извивам.

— Не е комар, а рикиши Кнют-сан от Финмарк-кен! — извика радостно той и се вкопчи по-здраво.

Леа дойде при мен и ме хвана под ръка.

— Прецених, че е най-добре да го уредим веднага — прошепна тя. — Така е най-уместно.

— Най-уместно — повторих.

— Да минем към съществената част. — Матис се прокашля и приближи книжата до очите си. — Пред лицето на Бог Отец, нашия Творец, и по силата на властта, предоставена ми от норвежкия съд, прощавайте за въпроса, но ти, Юлф Хансен, вземаш ли тук стоящата Леа Сара за своя съпруга?

— Да — отговорих високо и ясно. Леа стисна ръката ми.

— Обещаваш ли да я обичаш и почиташ и да й бъдеш верен — Матис прелисти — в добро и в лошо?

— Да.

— А ти, Леа Сара, вземаш ли…

— Да!

— Моля? — Матис погледна над очилата.

— Да, вземам Юлф Хансен за мой съпруг и обещавам да го обичам, да го почитам и да му бъда вярна, докато смъртта ни раздели. А това ще стане съвсем скоро, ако не побързаме.

— Така, така… — Матис прелисти по-нататък. — Да видим сега какво… А, да! Моля младоженците да се хванат за ръце. А, вие вече сте го направили. После… да! Пред лицето Божие и пред мен, законен представител на норвежките правни власти, вие се врекохте един на друг… в много неща. И се хванахте за ръце. Официално ви обявявам за законни съпруг и съпруга.

Леа се обърна към мен.

— Слез, Кнют.

Той ме пусна, свлече се по гърба ми и се приземи на пода. Леа ме целуна бързо и пак се обърна към Матис:

— Благодаря. Ще се подпишеш ли?

— Разбира се. — Той щракна една химикалка в гърдите си, положи инициалите си върху листа и й подаде химикалката. — Това е официален документ и важи навсякъде по света.

— И като основание за издаване на нови документи за самоличност ли? — попитах.

— Тук е вписана рождената ти дата, стои моят и твоят подпис, а съпругата ти може да потвърди самоличността ти. Следователно това брачно свидетелство би трябвало да е достатъчно да ти издадат временен паспорт в което да е норвежко задгранично дипломатическо представителство.

— Повече не ни трябва.

— За къде заминавате?

Изгледахме го мълчаливо.

— Аз пък! — засмя се той и поклати глава. — Лек път!

И така, излязохме от църквата в полунощ — вече съпруг и съпруга. Бях женен. Дали максимата на дядо — „първия път е най-кофти” — важеше и в този случай? Сега трябваше само да се метнем във фолксвагена и да духнем от Косюн, преди някой да се е събудил и да ни е видял. Ала стояхме на стълбите леко стъписани.

— Нямаме кой да хвърли ориз — отбелязах. — Само това липсва.

— Вали сняг! — възкликна Кнют.

От небето тихо се сипеха едри парцали и се стелеха по черната коса на Леа. Тя се разсмя високо. Спуснахме се по стълбите, притечахме до колата и се качихме.

Леа завъртя ключа, двигателят запали, тя отпусна съединителя и потеглихме.

— Къде отиваме? — попита Кнют от задната седалка.

— Строго секретно е — отвърнах. — Мога да издам само, че става въпрос за столица на държава, чиято граница можем да прекосим без паспорти.

— И какво ще правим там?

— Ще живеем. Ще се опитаме да си намерим работа. Ще играем.

— На какво?

— На много неща. На тайна криеница. Между другото, хрумна ми виц. Как ще качиш пет слона във фолксваген?

— Пет… — промърмори той и се наведе напред между седалките. — Не се сещам. Кажи!

— Ами два отпред и три отзад.

Секунда мълчание. После той се тръшна обратно на седалката и избухна в смях.

— Е? — попитах.

— Имаш напредък, Юлф. Но това не е виц.

— А какво?

— Гатанка.

Кнют заспа, преди да напуснем пределите на административна област Финмарк.

Пресякохме границата с Швеция. Еднообразният пейзаж започваше да добива релеф и цветове. Планините приличаха на поръсени с пудра захар. Леа тананикаше песен, която беше научила наскоро.

— Точно преди Йостерсунд има малък хотел — прелиствах пътния атлас от жабката. — Изглежда уютен. Ще наемем две стаи.

— Първата брачна нощ.

— Какво?

— Предстои ни довечера.

Позасмях се.

— Да. Виж, Леа, времето е пред нас. Не е нужно да бързаме.

— Не знам ти от какво имаш нужда, скъпи съпруже — прошепна тя и провери в огледалото дали Кнют спи. — Но нали си чувал какво казват за лестадианците и за първата брачна нощ…

— Не. Какво?

Тя не отговори. Шофираше и следеше пътя със загадъчна усмивка на алените устни. Защото според мен тя знаеше от какво се нуждая. Според мен го е знаела още когато ми зададе въпроса през онази нощ в хижата, впрочем така и не й отговорих: на каква мисъл ме е навела, сравнявайки мен с огън, а себе си — с въздух. Защото — ако използвам израза на Кнют — всички знаят отговора на тази загадка.

Огънят не съществува без въздух.

Мамка му, колко беше красива.

И така, как ще завършим тази история?

Не знам. Но така или иначе, тук слагам край на разказа. Защото точно тук е идеалният момент да спра. Възможно е, разбира се, после да се случат неща, които да не са особено хубави. Но аз още не го знам. Знам само, че точно тук и сега е идеалният момент, точно сега съм на мястото, където винаги съм искал да бъда. На път и същевременно достигнал крайната цел.

И че съм готов.

Готов да се престраша да понеса още една загуба.

Примечания

1

Изход. 20:3. — Бел. прев.

2

Ларш Леви Лестадиус (1800—1862) — шведски проповедник, основоположник на пиетистко течение в шведската църква, известно като лестадианство; бележит ботаник, писател и яростен противник на алкохола. — Бел. прев.

3

Панираният език от треска е традиционно ястие по норвежкото крайбрежие, а по време на сезона, когато треската хвърля хайвера си, се смята за голям деликатес. — Бел. прев.

4

Оригиналното произношение на името на героинята и на заглавието на пиесата от X. Ибсен е Сулвай, респ. „Пер Гюнт“. Поради липсата на превод от оригинал в българското културно пространство са навлезли преводи на драмата през други езици, в които имената са изписани Солвейг, респ. „Пер Гинт“. Редакцията на издателството счете, че последните са добили гражданственост през десетилетията на употреба и реши да използва тях в превода на настоящата книга. — Бел. изд.

Content

Ю Несбьо
Среднощно слънце
Кръв по снега  #2

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Примечания