Stutz Phil

Michels Barry

Išsilaisvink

Phil Stutz, Barry Michels

IŠSILAISVINK

Iš anglų kalbos vertė

Rita Kaminskaitė

Versta iš: Phil Stutz & Barry Michels,

THE TOOLS, Spiegel & Grau, 2012

ISBN 9786090104804

Copyright © 2012 by Phil Stutz and Barry Michels

Teksto iliustracijos © 2012 by Phil Stutz

Visos teisės saugomos.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rita Kaminskaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Redaktorė Vilma Zenevičienė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkė Asta Rastauskienė

Maketavo (epub) Jurga Morkūnienė

Liusei Kuvus, kuri niekada neleido man pasiduoti.

PHIL STUTZ

Mano seseriai Debrai, geriausiai dvasinei kovotojai, kuri išmokė mane gyvenimo malonės, drąsos ir meilės.

BARRY MICHELS

Nelaimė yra saldi ir patogi,

Nors kartu lyg rupūžė šlykšti, nuodinga,

Bet kaip brangakmenis vertinga.

WILLIAM SHAKESPEARE,

Pjesės „Kaip jums patinka“ ištrauka

Tai, kas žeidžia, moko.

BENJAMIN FRANKLIN

METODAI

1 SKYRIUS

Naujo kelio pradžia

Roberta buvo naujoji mano psichoterapijos seansų pacientė, su kuria bendraudamas jau po pirmųjų penkiolikos minučių pasijutau visiškai bejėgis. Ji kreipėsi į mane su labai neįprasta problema: ją buvo apsėdusi manija persekioti savo vaikiną, mat atrodė, kad jis ją apgaudinėja. Ji norėjo atsikratyti šios ydos. „Aš skaitau visas jo žinutes, baigiu nukamuoti klausimais, kartais net nuvažiuoju prie jo namų ir seku jį. Niekada nieko įtartino nepastebėjau, tačiau negaliu liautis.“ Visa, pamaniau, lengva paaiškinti tuo, kad Robertos tėvas netikėtai paliko šeimą, kada dukra buvo dar vaikas. Todėl net dabar, įpusėjusi trečią dešimtį, ji bijo būti pamesta. Bet mums nespėjus įsigilinti į jos bėdą, Roberta pažvelgė man į akis ir įsakmiai ištarė: „Tiesiog pasakykite, kaip man liautis. Nešvaistykite mano laiko ir pinigų aiškindami, kodėl jaučiuosi nesaugi – aš ir taip žinau.“

Jei Roberta apsilankytų pas mane šiandien, apsidžiaugčiau, kad ji tiksliai žino, ko nori, o aš tiksliai žinau, kaip jai padėti. Tačiau visa tai vyko prieš 25 metus, kada buvau tik pradėjęs psichoterapijos praktiką. Tiesmukas jos reikalavimas sužeidė mane skaudžiau nei strėlė. Nežinojau, ką jai atsakyti.

Nekaltinu savęs. Iki tol dvejus metus praleidau rydamas visas esamas psichoterapijos teorijas, be jokios atrankos. Tačiau kuo daugiau informacijos turėjau, tuo mažiau jaučiausi patenkintas. Tos teorijos buvo atitolusios nuo tikrų išgyvenimų, kada žmogus patenka į bėdą ir jam reikia pagalbos. Instinktyviai jaučiau, kad taip ir neišmokau atsakyti tokiems pacientams kaip Roberta.

Pradėjau galvoti, kad tokių sugebėjimų kažin ar pasisemsi iš knygų, juk viso to galima išmokti tik bendraujant akis į akį su tais, kurie turi vienokių ar kitokių problemų. Aš ėmiau palaikyti glaudžius ryšius su dviem savo studijų darbo vadovais, bet ne todėl, kad buvome gan gerai pažįstami. Jie turėjo darbo klinikose patirties, taigi neabejojau, kad galės atsakyti į daugelį mano klausimų.

Perpasakojau jiems Robertos reikalavimą. Jų atsakymas tik patvirtino blogiausius mano nuogąstavimus: jie irgi nežinojo, ką daryti. Dar blogiau buvo tai, kad ką aš laikiau pagrįstu pacientės noru, jie traktavo kaip dalį jos problemos. Kalbėdami jie vartojo daug profesionalių terminų, pasak jų, Roberta impulsyvi, priešiška ir trokštanti, kad jos norai nedelsiant būtų pildomi. Jei aš jai nusileisiąs ir stengsiąsis kuo greičiau išpildyti tuos norus, perspėjo jie, jos reiklumas tik išaugsiąs.

Jie vienbalsiai patarė man pasistengti grąžinti Robertą į vaikystę – kaip tik ten reikia ieškoti priežasties, sukėlusios jai tą maniją. Pasakiau, kad pacientė jau žino, kodėl ją kamuoja ši įkyri mintis. Tačiau jie atsakė, jog tai, kad tėvas paliko ją, negali būti tikroji priežastis. „Turite įsigilinti į jos vaikystės pasaulį.“ Bet aš jau buvau sotus iki kaklo tokių atsikalbinėjimų. Užtektinai buvau prisiklausęs: kaskart, kai pacientas prašo konkretaus patarimo, psichoterapeutas tarsi susikeičia su juo vietomis ir siūlo pačiam rasti sprendimą giliau pasiknaisiojus savo viduje. Man tai priminė strutį, kuris nenorėdamas susidurti su tikrove slepia galvą smėlyje: kada pacientui reikia neatidėliotinos pagalbos, psichoterapeutai vargiai gali kuo padėti. Nusivyliau, be to, mane apėmė slogus jausmas, kad jų lūpomis kalba pati profesija – visi psichoterapeutai kaip susitarę kartojo tą patį. Nežinojau, į ką kreiptis.

Ir tada man nusišypsojo laimė. Draugas pasakė, kad buvo sutikęs psichiatrą, kuris nepritaria esamai sistemai lygiai kaip ir aš. „Šis vyrukas tikrai atsakys į tavo klausimus, ir užtikrinu, kad tokių atsakymų dar nesi girdėjęs.“ Aš nusprendžiau išklausyti minėto psichiatro vedamų seminarų ciklą. Štai taip susipažinau su daktaru Filu Štucu, šios knygos bendraautoriumi.

Tas seminaras pakeitė visą mano praktiką – ir mano gyvenimą.

Filo požiūris buvo naujoviškas. Širdyje jaučiau, kad jis kalba tiesą. Jis pirmasis iš mano sutiktų psichoterapeutų galvojo apie sprendimą, o ne gilinosi į pačią problemą. Buvo absoliučiai tikras, jog išspręsti bėdas gali žmonių neišnaudotos galios. Tiesą sakant, jo požiūris į problemas buvo visiškai kitoks nei tas, kokio mane mokė. Bėdas jis laikė ne kliūtimis, trukdančiomis pacientui normaliai gyventi, o proga žengti į neišnaudotų galimybių pasaulį.

Iš pradžių man tai kėlė nepasitikėjimą. Jau anksčiau buvau girdėjęs, kad problemas reikia paversti galimybėmis, tačiau iki šiol niekas tinkamai nepaaiškino, kaip tai padaryti. Filo samprotavimai buvo tikslūs ir aiškūs. Jūs galite atverti sau tas paslėptas galimybes veiksmingomis, bet paprastomis technikomis, prieinamomis kiekvienam.

Šias technikas jis pavadino metodais.

Išėjau iš seminaro toks pakylėtas, regis, sparnai išaugo. Mane įkvėpė ne konkretūs žmonėms galintys padėti metodai, o Filo požiūris. Jis atvėrė mums širdį, atskleidė savo teorijas ir metodus. Nereikalavo, kad mes besąlygiškai priimtume tai, ką jis mums kalbėjo, ir reikalavo tik vieno: pritaikyti jo metodus ir prieiti prie savo išvadų, ką jie gali. Net ragino mus įrodyti, kad jis neteisus. Man Filas paliko labai drąsaus ar net kiek pamišusio žmogaus įspūdį – veikiausiai ir tokio, ir tokio. Kad ir kaip būtų, jo idėjos paveikė mane kaip katalizatorius, tarsi gavau įkvėpti šviežio oro po dusinančių dogmų, kurias dėstė tradiciškesnių pažiūrų mano kolegos. Dabar daug aiškiau suvokiau, kad jie tik slėpėsi už neperžengiamos įmantrių idėjų sienos, nejausdami poreikio nė vienos jų pritaikyti ar patikrinti patiems.

Seminaro metu aš išmokau tik vieną metodą, tačiau vos išėjęs ėmiau jį skrupulingai taikyti. Negalėjau sulaukti, kada galėsiu išmokyti to metodo Robertą. Buvau tikras, kad tai padės kur kas daugiau nei knaisiojimasis po praeitį. Per kitą seansą pasakiau jai: „Noriu jums kai ką pasiūlyti: tomis akimirkomis, kai jus vėl apims persekiojimo manija, imkitės štai ko“, ir išdėsčiau jai metodą (aprašysiu jį vėliau). Mano nuostabai, ji iškart nusitvėrė šios minties ir pradėjo neatidėliodama dirbti su savimi. Dar įstabiau, kad šis metodas pasiteisino. Mano kolegos klydo. Pasiūliau Robertai būdą, galintį, iškilus problemai, greitai padėti, ir ji nepasidarė nei reiklesnė, nei vaikiškai aikštingesnė, priešingai – tai paskatino ją pačią aktyviai ir noriai užsiimti savigalba.

Per labai trumpą laiką pasiekęs tokių gerų rezultatų, aš jau nebesijaučiau bejėgis. Troškau daugiau: daugiau žinių, daugiau metodų, dar daugiau gilintis į tai, kaip jie veikia. O gal tai tiesiog laimingas atsitiktinumas, tiesiog veiksminga yra kita technika? Ar vis tik atradau tai, ko tikėjausi – visiškai naują požiūrį į žmogų?

Norėdamas gauti atsakymus į savo klausimus, po kiekvieno seminaro stengdavausi ištraukti iš Filo kuo daugiau informacijos. Jis visuomet noriai bendraudavo, regis, jam patikdavo atsakinėti į klausimus, bet kiekvienas atsakymas man sukeldavo dar daugiau klausimų. Jaučiausi tarsi atvėręs didelį informacijos lobyną, todėl norėjau išsinešti tiek, kiek įmanoma. Buvau nepasotinamas.

Tačiau tada iškilo viena problema. Tai, ko išmokau iš Filo, man atrodė taip veiksminga, kad dirbdamas su pacientais norėjau remtis vien jo idėjomis. Tačiau nebuvo jokių mokymų, jokios akademinės programos. Troškau mokytis, bet jam, regis, tai visai nerūpėjo. Jaučiausi nejaukiai. Kokia turi būti mano kvalifikacija, kad jis imtų mane mokyti? Ar jis apskritai kada pagalvojo apie mane kaip apie kandidatą? O gal aš jam įkyrėjau savo klausimais?

* * *

Kai pradėjau vesti seminarus, iš kitų greit išsiskyrė šis rimtas jaunuolis, vardu Baris. Šiek tiek dvejodamas, jis prisistatė esąs psichoterapeutas, bet pamaniau, kad teisininkas, nes labai jau smulkmeniškai manęs visko klausinėjo. Kad ir kuo buvo, man Baris pasirodė sumanus vaikinas.

Bet ne todėl kantriai atsakinėjau į jo klausimus. Niekada pernelyg nesižavėjau intelektu ar kvalifikacija. Įspūdį padarė jo užsidegimas, grįžęs jis ėmė taikyti metodus su didžiausiu įkarščiu. Nežinau, gal man tik pasirodė, bet manęs neapleido jausmas, kad jis jau ilgą laiką ieškojo ko nors panašaus ir pagaliau rado.

Ir tada jis uždavė man klausimą. To dar niekas nebuvo klausęs.

– Man įdomu... kas jus viso to išmokė... šitų metodų ir panašiai? Kada aš mokiausi, net nieko panašaus nebuvo dėstoma.

– Niekas manęs nemokė.

– Pats visa tai atradote?

Dvejojau.

– Na... Ne visai.

Svarsčiau, ar galiu jam papasakoti, kaip iš tikrųjų įgijau tų žinių. Tai išties neįprastas atvejis. Tačiau jokios išankstinės jo nuostatos neįžvelgiau, todėl nusprendžiau surizikuoti. Viskas prasidėjo nuo pirmųjų mano pradėtų gydyti pacientų, ypač vieno.

Tonis buvo jaunas chirurgas rezidentas toje pačioje ligoninėje, kur ir man reikėjo atlikti psichiatrijos rezidentūros praktiką. Jis neatrodė išpuikęs kaip kiti chirurgai, tiesą sakant, kada pirmą kartą pamačiau jį, susigūžusį šalia mano kabineto durų, jis buvo kaip į spąstus pakliuvusi žiurkė. Kai paklausiau, kas atsitiko, Tonis prisipažino: „Aš bijau egzamino.“ Drebėjo taip, tarsi tas egzaminas jau po dešimties minučių, tačiau iki jo dar šeši mėnesiai. Jį baugino visi egzaminai, o šis buvo ypač svarbus – chirurgijos.

Aš aiškinau jo istoriją taip, kaip buvau išmokytas. Tonio tėvui pavyko prasimušti sauso valymo versle, tačiau jaunystėje jis išgyveno nevisavertiškumo kompleksą, nes buvo išmestas iš universiteto. Taigi būtų galima daryti išvadą, jog tėvas norėjo sūnų matyti įžymiu chirurgu, kad bent taip, netiesiogiai, atgautų savigarbą. Bet tėvą tebekankino nesaugumo jausmas ir jis baiminosi, kad sūnus gali jį pralenkti. Dėl šios priežasties Tonis nesąmoningai bijojo sėkmės: tėvas galėjo palaikyti jį varžovu. Neišlaikęs egzaminų jis jaustųsi saugus. Aš buvau išmokytas tikėti tokia versija.

Kada pasidalijau savo išvadomis su Toniu, jis į tai reagavo gan skeptiškai. „Skaitote kaip iš vadovėlio. Tėvas niekada nevertė manęs nieko daryti, juolab jo labui. Negaliu kaltės dėl savo bėdų suversti jam.“ Iš pradžių toks paaiškinimas, jam, regis, padėjo, jis ir atrodė, ir jautėsi geriau. Tačiau egzaminui artėjant simptomai atsinaujino. Tonis norėjo atidėti egzaminą. Patikinau, kad jis nesąmoningai bijo tėvo. Jam tereikia nesiliauti kalbėjus apie savo problemą, ir ji vėl praeis. Tai buvo tradicinis, laiko išbandytas požiūris į Tonio problemą. Aš labai pasitikėjau savimi, taigi buvau tikras, kad egzaminą Tonis išlaikys.

Klydau: egzamino jis neišlaikė, visiškai susimovė.

Paskui Tonis atėjo į dar vieną seansą – paskutinį. Jis vis dar atrodė kaip užspeista žiurkė, tik šį kartą įniršusi užspeista žiurkė. Jo žodžiai tebeskamba man ausyse: „Jūs taip ir nepatarėte man, kaip veiksmingai nugalėti baimę. Jūsų nuolatinės kalbos apie mano tėvą – tas pat, kas kovoti prieš gorilą su vandens pistoletu. Tai dėl jūsų aš neišlaikiau egzamino.“

Darbo su Toniu patirtis atvėrė man akis. Supratau, kokie bejėgiai yra pacientai, vieni patys akis į akį susidūrę su savo problemomis. Jiems reikia tinkamo sprendimo, išeities, kuri suteiktų galios kovoti. Teorijos ir kalbos, aiškinimai tokios galios neturi, pacientams reikia jėgos, kurią galėtų pajusti.

Paskui buvo ir ne tokių akivaizdžių nesėkmių. Kiekvienu atveju pacientai tam tikra prasme kentė depresiją, paniką, nuolatinį pyktį ir panašiai. Jie maldavo, kad numalšinčiau jų skausmą. O aš neturėjau supratimo, kaip jiems padėti.

Iki šiol lyg ir žinojau, kaip tvarkytis su nesėkmėmis. Vaikystėje buvau pamišęs dėl krepšinio, žaisdavau su vyresniais ir geresniais žaidėjais (tiesą sakant, beveik visi buvo už mane vyresni). Dažnai pralaimėdavau, bet bent jau supratau, ką daryti: jei žaisdavau blogai, tiesiog daugiau treniruodavausi. Dabar viskas buvo kitaip. Jei jau lioviausi tikėti tais psichoterapijos būdais, kurių buvau išmokytas, „treniruotis“ neliko prasmės. Tarsi kažkas atėmė iš manęs kamuolį.

Psichoterapijos mokiausi pas iškilias asmenybes, nuoširdžiai atsidavusias darbui. Bet staiga pasijutau taip, tarsi visai neišmanyčiau savo darbo. Ir tai nėra keista. Jauni psichoterapeutai dažnai abejoja savimi. Laikui bėgant jie supranta, kad psichoterapija nėra visagalė. O tai supratę jaučiasi ne tokie kalti dėl savo ribotumo.

Bet man visa tai netiko.

Kol negalėsiu duoti savo pacientams to, ko jie prašo – būdo, kaip kovoti su savo bėdomis, mano darbas neteiks man pasitenkinimo. Nusprendžiau, kad žūtbūt rasiu išeitį, kad ir kur visa tai mane nuvestų. Atsigręžęs į praeitį supratau, kad žengiau dar vieną žingsnį tame kelyje, į kurį stojau būdamas devynerių.

Tais metais nuo reto vėžio mirė mano trimetis broliukas. Tėvai, kurie niekada nebuvo emociškai stiprūs, taip ir neatsigavo, liko prislėgti nematomos lemties. Nuo tada mano vaidmuo šeimoje pasikeitė. Visą tikėjimą ateitimi jie sutelkė į mane – tarsi aš turėčiau ypatingų galių išsklaidyti tą piktos lemties debesį. Kiekvieną vakarą tėvas grįždavo iš darbo, sėsdavosi į supamąjį krėslą ir imdavo dejuoti.

Ir dejuodavo balsu.

Sėdėdavau ant grindų šalia jo, o jis skųsdavosi, kad jo verslas vieną dieną ims ir žlugs (jis sakydavo „sudegs“). Paskui pradėdavo klausinėti tokių dalykų: „Ar galėsi išsiversti turėdamas tik vienerias kelnes?“ Arba: „O jei mums prisieitų gyventi viename kambaryje?“ Nė viena jo baimė neturėjo nieko bendra su tikrove, tai buvo tas pats, kas įsikalbėti, kad mūsų šeimą vėl aplankys mirtis. Kelerius paskesnius metus tik tą ir teveikiau – guodžiau ir raminau jį. Taigi aš tapau savo tėvo psichoterapeutu.

Man buvo dvylika.

Bet tuo metu negalvojau, kad dariau būtent tai. Aš apskritai negalvojau. Mane ginė instinktyvi baimė, kad jei neprisiimsiu šio vaidmens, tas lemties debesis visus mus sunaikins. Kad ir kaip fantastiškai dabar tai skambėtų, tada man viskas atrodė tikriau nei tikra. Ši keista vaikystėje patirta įtampa, vėliau, kai suaugau ir ėmiau priiminėti pirmuosius pacientus, man suteikė stiprybės. Manęs jų problemos ir poreikiai negąsdino kaip mano kolegų, nes aš jau beveik dvidešimt metų vaidinau psichoterapeutą.

Tačiau vien mano pasiryžimas numalšinti jų skausmą nieko nereiškė: aš nežinojau, kaip tai padaryti. Tiesiog buvau paliktas likimo valiai. Nebuvo jokių knygų, kurias galėčiau perskaityti, specialistų, su kuriais būtų galima pasitarti, jokių akademinių programų, kurias būčiau galėjęs baigti. Galėjau pasikliauti tik savo nuojauta. Tada dar nežinojau, bet nuojauta ir padėjo man rasti visiškai naują informacijos šaltinį.

Man nuojauta pakuždėjo sprendimo ieškoti dabartyje. Dabar, ne kažkada, kenčia mano pacientai. Jaučiau, kad grąžindamas juos į praeitį pasuksiu neteisingu keliu, nenorėjau, kad mano sąžinę slėgtų daugiau tokių kaip Tonio likimų. Praeitis slepia prisiminimus, jausmus, įžvalgas, ir visi jie turi savo vertę. Tačiau man reikėjo ko nors galingo, tokio galingo, kad suteiktų jiems palengvėjimą dabar. O kad tai rasčiau, turėjau likti dabartyje.

Laikiausi tik vienos taisyklės: kiekvieną kartą, kai pacientas kreipdavosi prašydamas išvaduoti nuo kankinančių jausmų, drovumo, moralinio nuosmukio ar dar ko nors, turėdavau priimti sprendimą nedelsiant. Turėdavau tučtuojau rasti išeitį. Dirbdamas būdavau visiškai atviras: įgijau įprotį garsiai sakyti tai, ką galvoju ir kas galėtų padėti mano pacientui. Tai lyg Froido laisvųjų asociacijų atvirkštinis variantas – kada jomis dalijasi ne pacientas, o gydytojas. Abejoju, ar Froidas būtų tam pritaręs.

Taip dirbdamas – kai šnekėdamas nežinodavau, ką kalbėsiu toliau – aš perpratau esmę. Pradėjau jausti, kad mano lūpomis kalba kažkokia kita jėga. Po truputį ėmė ryškėti šioje knygoje aprašomi metodai (ir už jų slypinti filosofija). Jie turėjo atitikti tik vieną reikalavimą – duoti rezultatų.

Laikiausi nuomonės, kad mano tyrinėjimai nebaigti tol, kol negaliu savo pacientui pasiūlyti konkretaus metodo, taigi labai svarbu tiksliai suvokti, ką turiu omeny sakydamas „metodas“. Metodas reiškia daug daugiau nei „pakeisti požiūrį“. Jei savo gyvenimą galima pakeisti vien pakeitus požiūrį, šios knygos jums nereikia. Jei norite tikrų pokyčių, turite pakeisti elgseną – ne tik požiūrį.

Sakykim, vos supykę imate šaukti ant savo sutuoktinio, vaikų, darbuotojų. Tada kas nors iš šalies padeda jums suvokti, kaip nederamai elgiatės, kaip toks elgesys kenkia jūsų santykiams su aplinkiniais. Dabar jau kitaip žiūrite į savo įprotį šaukti. Džiaugiatės, kad pasikeitėte į gerąją pusę, imate labiau save gerbti... tik kol, pavyzdžiui, pavaldinys nepadaro rimtos klaidos. Ir jūs iškart vėl imate šaukti net nesusimąstęs.

Pasikeitęs požiūris neatpratins jūsų šaukti, nes požiūriai negali kontroliuoti elgsenos, jie nepakankamai galingi. Todėl jums reikia atitinkamos procedūros, veiksmų sekos, kurią pritaikytumėte tam tikru metu norėdami susidoroti su iškilusia problema. Štai kas yra metodas.

Jums reikia palaukti (tik, jei galite, neimkite šaukti), kol prieisite antrą skyrių, kad išmoktumėte ten išdėstytą metodą. Esmė ta, kad taikant metodą – kitaip nei keičiant požiūrį, kai nereikia nieko daryti, – jums reikės imtis tam tikrų veiksmų. Nesakau, kad turėsite nudirbti kokį nors darbą, nors šiuo atveju dirbti reikės kaskart, kai tik supyksite.

Požiūris – tai ne kas kita kaip minčių virtinė. Mes visuomet galvojimą laikome daug svarbesniu, nei jis to vertas. Kadangi gyvename nuolat skubančioje visuomenėje, mums norisi tikėti, kad užtenka praregėti ir priimti sprendimą, ir tai kaipmat duos rezultatų, kitaip tariant, pasikeisime visiems laikams. Bet mes tik tyčiojamės patys iš savęs. Naujas mąstymas nieko vertas, jei nepasikeis elgsena. Veiksmingiausias būdas ją pakeisti yra pasitelkti metodą.

Be to, kas pasakyta, yra dar vienas daug svarbesnis metodo ir požiūrio skirtumas. Požiūrį formuoja jūsų galvoje besisukančios mintys – net jei pakeisite požiūrį, negalėsite atsikratyti jums būdingų suvaržymų. Metodas vertingas tuo, kad jis perkelia jus į platesnę erdvę, už jūsų patirties ribų. Jis sujungia jus su pasauliu, neaprėpiamu, nepalyginti didingesniu nei jūs, su beribių galių pasauliu, nesvarbu, kaip jį pavadinsite – kolektyvine pasąmone ar dvasiniu pasauliu. Man pasirodė paprasčiausia pavadinti jį „aukštesniu pasauliu“, o jame veikiančias jėgas – „aukštesnėmis jėgomis“.

Ieškojau metodų, kurie turėtų tokią jėgą, todėl man prireikė nemažai pastangų jiems atrasti ir ištobulinti. Iš pradžių informacija buvo gana miglota, nebaigtos formos. Reikėjo išbandyti kiekvieną metodą šimtus kartų. Mano pacientai niekada nesiskundė, jiems, tiesą sakant, net patiko dalyvauti kuriant kažką nauja. Visuomet noriai išmėgindavo naują metodo versiją ir, grįžę pas mane, pasidalydavo patirtimi, kas buvo veiksminga ir kas ne. Jie tenorėjo, kad metodas jiems padėtų.

Tuo metu aš labai suartėjau su savo pacientais. Negalėjau laikytis per atstumą kaip visažinis psichoterapeutas, gaunantis informaciją kažkur iš aukštybių. Sėkmė priklausė nuo abipusių pastangų – iš tiesų, man taip buvo netgi lengviau. Niekada nepatiko tradicinis psichoterapijos modelis, kai pacientas laikomas „ligoniu“, o psichiatras, laikydamasis nuo jo per ištiestą ranką, tarsi šis būtų kokia padvėsusi žuvis, imasi jį „gydyti“. Tai visuomet mane žeidė – nesijaučiau kuo nors pranašesnis už savo pacientus.

Man, kaip psichoterapeutui, ypač patiko artimai bendrauti su pacientais, aš leidau jiems patiems valdyti padėtį. Mokydamas juos metodų, tam tikra prasme dovanojau jiems didžiausią dovaną – galimybę pakeisti jų pačių gyvenimus. Štai kodėl kaskart pajutęs, kad metodas veikia, pajusdavau milžinišką pasitenkinimą.

Tobulindamas atrastą metodą labai aiškiai suvokdavau, kada jis baigtas. Tačiau niekada nemaniau, jog pats vienas sukūriau jį iš nieko, priešingai, man susidarydavo įspūdis, kad tik atskleidžiau tai, kas jau egzistavo. Mano asmeninis indėlis – tai tikėjimas, kad yra kiekvienos problemos, kurią galiu įvardyti, paveikus sprendimo metodas. Buvau užsispyręs kaip tas šuo su kaulu: nenurimdavau, kol neišaiškėdavo naujas metodas.

Ir už šį tikėjimą man buvo atlyginta taip, kaip net sapne nesapnavau.

Laikui bėgant stebėjau, kaip keičiasi mano pacientai, nuolat taikantys metodus. Kaip ir tikėjausi, jie sugebėjo valdyti nemalonius požymius: paniką, neigiamas nuostatas, atsiskyrėliškumą ir panašiai. Tačiau atsitiko kai kas dar, ir tai buvo labai netikėta. Jie pradėjo atrasti, kad turi naujų gebėjimų: galėjo išreikšti save su daug didesniu pasitikėjimu, jiems atsivėrė tokios kūrybinės galios, kokių anksčiau net neįtarė turį, jie suvokė, kad tampa lyderiais. Be to, pradėjo daryti įtaką aplinkiniam pasauliui – dažnas pirmąkart gyvenime.

Niekada to nesiekiau. Savo darbo tikslu laikiau grąžinti pacientą į normalias jo gyvenimo vėžes. Tačiau šie pacientai pažengė daug toliau: jie atvėrė tokias savo galias, kokių net nemanė turintys. Išsprendę jų šiandienines problemas tie patys metodai, taikomi nuolat, paveikė visas jų gyvenimo sritis. Metodai pasirodė esą daug galingesni, nei aš tikėjausi.

Kad tai suvokčiau, turėjau pažvelgti plačiau, ne vien į pačius metodus, ir atidžiau panagrinėti aukštesnes jėgas, kurias jie išlaisvina. Darbe jau buvau susidūręs su jomis anksčiau. Jūs irgi – kiekvienas yra tai patyręs. Aukštesnės jėgos turi užslėptą, netikėtą galią, įkvepiančią mus daryti tai, ką buvome pratę laikyti neįmanomu. Tačiau daugumą žmonių šios jėgos užplūsta tik kritiniais atvejais. Tuomet mes įgauname neįtikėtinos drąsos ir išradingumo, bet kritinei situacijai praėjus jėgos vėl dingsta ir mes apie jas pamirštame.

Pacientų patirtis man akis atvėrė: ėmiau visiškai kitaip žiūrėti į žmogaus galimybes. Iš pacientų elgsenos mačiau, kad šios jėgos paklūsta jiems kiekvieną dieną. Taikant metodus, tas aukštesnes jėgas galima iškviesti kada panorėjus. Tai iš pagrindų pakeitė mano suvokimą, kokia turi būti psichoterapija. Užuot žvelgę į problemas kaip į tam tikros „būsenos“, kurios priežastis glūdi praeityje, išraišką, mes turime išnaudoti jas kaip katalizatorių, kad būtent dabar, šią akimirką, pažadintume savo vidines aukštesnes jėgas, esančias, tik snaudžiančias.

Tačiau psichoterapeutas turi padaryti daugiau, ne tik traktuoti problemas kaip katalizatorių. Jo pareiga išmokyti pacientus užmegzti ryšį su tomis jėgomis, kurių reikia jų bėdoms spręsti. Tas jėgas pacientai turi pajusti, nes kalbos čia neduos jokios naudos. Reikia to, ko psichoterapija iki šiol nesiūlydavo: metodų.

Kalbėjau nesustodamas visą valandą ir persakiau Bariui daugybę informacijos. Jis išklausė kartkartėmis energingai palinksėdamas galva. Tačiau šaukštas deguto statinę medaus pagadina. Kaskart, kai paminėdavau žodį „jėgos“, jį apnikdavo abejonės. Žinojau, kad Bariui prastai sekasi slėpti mintis, ir jau pasirengiau neišvengiamai klausimų virtinei.

* * *

Filas kalbėjo labai atvirai. Sugėriau žodžius kaip kempinė ir buvau pasirengęs išbandyti jo teoriją su pacientais. Tačiau vieno dalyko niekaip negalėjau suvirškinti... apie tas aukštesnes jėgas, kurias jis taip dažnai minėjo. Filas ragino mane patikėti kažkuo, ko negalima pamatuoti ar net pamatyti. Tačiau buvau tikras, kad neišsidaviau abejojantis. Ir tada Filas pertraukė mano mintis:

– Kažkas neduoda jums ramybės.

– Ne, nieko... Tai nuostabu.

Filas įbedė į mane akis. Paskutinį kartą panašiai jaučiausi vaikystėje, kai mane užtiko šaukštais beriant cukrų sau ant košės.

– Gerai. Tik viena smulkmena... Gerai, ne visai smulkmena. Ar jūs visiškai tikras dėl tų aukštesnių jėgų? – Jis atrodė pasitikintis savimi. – Ar esate gyvenime išgyvenęs kokį nors didelį pokytį – tarsi būtumėte žengęs milžinišką žingsnį į priekį? Tokį žingsnį, kad net neįtarėte galintys ką nors panašaus?

Tiesą sakant, buvau. Nors labai stengiausi tai pamiršti, savo profesinę karjerą pradėjau kaip teisininkas. Būdamas dvidešimt dvejų, įstojau į vieną prestižiškiausių teisės fakultetų šalyje. Dvidešimt penkerių baigiau mokslus geriausiai iš viso kurso studentų ir iškart buvau priimtas į garsią juridinę kontorą. Jaučiausi tarsi užkariautojas, pasiekęs neįtikėtinas aukštumas, bet greitai pradėjau viso to nekęsti. Visoje sistemoje tvyrojo troški, konservatyvi atmosfera, ir aš ėmiau mirti iš nuobodulio. Vos laikiausi neišėjęs iš darbo. Bet juk siekiau to beveik visą gyvenimą, todėl neketinau taip paprastai visko atsisakyti. Ir kaip būčiau galėjęs paaiškinti, kad atsisakau tokios įtakingos, gerai apmokamos profesijos, ypač savo tėvams, visą gyvenimą vertusiems mane tapti advokatu?

Tačiau vis dėlto aš mečiau tą darbą. Labai gerai prisimenu tą dieną. Tada buvau dvidešimt aštuonerių, stovėjau savo juridinės kontoros fojė ir žiūrėjau į nebylius, apsiblaususius veidus, plaukiančius šaligatviu kitapus lango stiklo. Vieną akimirką, dideliam mano siaubui, pasirodė, kad už lango matau savo veidą. Veidą negyvomis akimis. Tą akimirką visas pasaulis ėmė slysti man iš po kojų, atrodė, kad virstu vienu iš tų pilkų kostiumuotų zombių. O kitą akimirką, lygiai taip pat nei iš šio, nei iš to, pajutau, ko anksčiau niekada nebuvau jautęs: absoliutaus tikėjimo savimi, visiško tikrumo jėgą. Be mano pastangų ta jėga nunešė mane į viršininko kabinetą. Kada išėjau, šioje kontoroje jau nebedirbau. Po Filo klausimo visai kitaip pažvelgiau į šį praeities įvykį: supratau, kad taip pasielgti mane pastūmėjo galia, atsiradusi nežinia iš kur.

Kada papasakojau tą istoriją Filui, jis liko sužavėtas. Bedė į mane pirštu ir tarė: „Štai apie ką aš kalbėjau! Jūs patyrėte, kaip veikia aukštesnės jėgos. Žmonės tai patiria nuolat, tik jie nesuvokia, su kuo susiduria.“ Jis patylėjo ir paklausė: „Juk nenutuokėte, kad taip pasielgsite, ar ne?“

Papurčiau galvą.

– Ar įsivaizduojate, koks bus jūsų gyvenimas, jei galėsite pasinaudoti šiomis jėgomis, kada panorėjęs? Štai ką jums gali duoti šie metodai.

Aš vis dar iki galo neperpratau aukštesnių jėgų esmės, tačiau tai buvo nebesvarbu. Kad ir kaip pavadinsi jėgą, galinčią pakeisti mano gyvenimą, žinojau, kad ji tikra. Aš ją jaučiau. Jei taikydamas metodus galėsiu naudotis ja kiekvieną dieną, man visai nesvarbu, kaip ji vadinasi. Ir kada supažindinau su metodais savo pacientus, jie taip pat nesuko sau dėl to galvos. Sujaudintas, kad iš tikrųjų galiu pakeisti jų gyvenimus, aš spinduliavau tokį entuziazmą, kokio niekas nebūtų palaikęs apsimestiniu. Ir mano pacientai susidomėjo metodais taip, kaip niekas niekada niekuo nebuvo domėjęsis.

Ir rezultatų nereikėjo ilgai laukti: viskas ėjo tik į gera. Dauguma pacientų pripažino, kad seansai pasidarė daug naudingesni. „Paprastai išeidavau iš čia abejodamas, ar seansas apskritai davė man kokios naudos. Dabar išeinu jausdamas, kad galiu kai ką padaryti – kai ką realaus, kas išties duos man naudos.“ Pirmą kartą per savo trumpą karjerą jaučiausi galintis įkvėpti savo pacientams vilties. Tai pakeitė viską. Mano ausis vis dažniau glostė frazė: „Per vieną seansą man davėte daugiau, nei aš gavau per visus psichoterapijos metus.“ Mano praktika greitai plėtėsi. Dabar labiau nei kada nors jaučiau, kad mano darbas prasmingas. Negana to, mano pacientų elgesys pasikeitė, lygiai tą patį pastebėjo ir Filas, kada atrado metodus. Jų gyvenimai neįtikėtinai keitėsi: jie tapo geresni vadovai, geresni tėvai, tiesiog visose gyvenimo srityse pasidarė išskirtiniai.

Nuo tada, kai susitikau su Filu, praėjo dvidešimt penkeri metai. Metodai veikė taip, kaip jis ir sakė: užtikrino kasdienį ryšį su gyvenimą keičiančiomis aukštesnėmis jėgomis. Kuo daugiau taikiau metodus, tuo aiškiau suvokiau, kad tos jėgos ateina pas mane, o ne sklinda iš manęs – kad tai dovana iš kažkur kitur. Jos turėjo nepaprastą galią, įkvepiančią elgtis taip, kaip niekada iki tol. Ilgainiui iš tikrųjų suvokiau, kad šias naujas galias man suteikia aukštesnės jėgos. Aš ne tik pats išgyvenau stebuklingą šių jėgų poveikį du su puse dešimtmečio, bet turėjau laimės išmokyti savo pacientus nuolat palaikyti su jomis ryšį.

Šios knygos tikslas – suteikti ir jums galimybę pasinaudoti tomis pačiomis jėgomis. Jos iš pagrindų pakeis požiūrį į gyvenimą ir problemas. Problemos daugiau nebegąsdins ir nebetemdys jums gyvenimo. Užuot dejavę: „Ar apskritai kas nors galėtų padėti išspręsti man šią problemą?“, jūs užduosite visiškai kitokį klausimą: „Kuris metodas padės man su ja susitvarkyti?“

Aš ir Filas, kartu sudėjus, turime šešiasdešimties metų psichoterapijos patirtį. Remdamiesi ja, mes išskyrėme penkias svarbiausias problemas, kurios trukdo žmonėms gyventi taip, kaip jie norėtų. Ar gyvensite laimingi ir patenkinti, priklausys nuo to, sugebėsite ar ne atsikratyti jus kamuojančių bėdų. Toliau penkiuose skyriuose gvildensime penkias skirtingas problemas ir kiekviename jų pasiūlysime metodą, kuris padės veiksmingiausiai susidoroti būtent su ta problema. Mes paaiškinsime, kaip tas metodas padės jums susijungti su aukštesne jėga ir kaip ši jėga išspręs jūsų problemą.

Galbūt mūsų aprašyti pacientų, kurie bandė susidoroti su viena ar kita problema, pavyzdžiai neatitiks ar ne visai atitiks jūsų problemą. Laimei, jūs vis tiek galite išbandyti metodų privalumus. Patys netrukus suprasite, kad metodai paveikūs įvairiose gyvenimo situacijose. Kad tai įrodytume, kiekvieno skyriaus pabaigoje aprašysime „Kitas metodo taikymo sritis“. Veikiausiai atrasite vieną kurį variantą, kuris tiks ir jūsų atvejui. O mes atradome, jog penkios aukštesnės jėgos, kurias pažadina metodai, yra pagrindiniai gyvenimo pilnatvės veiksniai. Todėl nėra taip svarbu, su kokia problema jūs susiduriate, svarbu taikyti metodus.

Mes pasirašome po kiekvienu šios knygos žodžiu, nes visa tai buvo atrasta ir išbandyta remiantis mūsų ir mūsų pacientų patirtimi. Ir vis tik patariame: geriau nepasitikėkite mūsų žodžiais, būkite skeptikai. Tik tuomet jums kils klausimų dėl mūsų idėjų. Per savo praktiką tokių klausimų prisiklausėme daug, todėl kiekvieno skyriaus pabaigoje atsakome į dažniausius. Tačiau tik taikydami metodus galėsite patirti, kaip veikia aukštesnės jėgos. Mes pastebėjome, kad žmogaus priešiškumas dingsta tik keliskart su jomis susidūrus.

Galutinis mūsų tikslas – paskatinti jus taikyti metodus, todėl kiekvieno skyriaus pabaigoje pateikiama problemos ir metodo santrauka ir glaustai aprašoma, kaip jį taikyti. Jei rimtai susidomėsite metodais, ne kartą grįšite prie šių santraukų, kad neišklystumėte iš kelio.

Perskaitę pirmuosius keturis skyrius, būsite išmokę taikyti keturis metodus, ir jie atvers jums galimybes gyventi visavertį gyvenimą. Pagalvosite, kad tai jau viskas, ko reikia. Deja, ne. Galbūt nustebsite, tačiau dauguma žmonių liaujasi juos taikę, nors šie ir veikia. Tai viena iš labiausiai siutinančių žmogaus savybių: mes apleidžiame tai, kas mums duoda daugiausia naudos.

Mes nuoširdžiai norime jums padėti pakeisti savo gyvenimą. Jei jums tai irgi rūpi, tuomet nugalėsite vidinį pasipriešinimą. Štai čia susidursite su dar viena kliūtimi. Kad pasisektų, turite suvokti, kas neleidžia jums taikyti metodų, ir turite rasti būdą, kaip su tuo kovoti. Šeštame skyriuje aprašyta, kaip tai padaryti. Jame pristatysime penktą metodą, tam tikra prasme patį svarbiausią. Šis metodas užtikrins, kad nesiliautumėte taikę pirmų keturių.

Yra dar vienas dalykas, kurio jums reikės, kad taikytumėte metodus, padedančius susijungti su aukštesnėmis jėgomis. Tai tikėjimas. Aukštesnės jėgos apgaubtos paslapties, todėl beveik neįmanoma kartkartėmis nesuabejoti jų egzistavimu. Kai kas gal net pavadintų tai egzistenciniu šiuolaikinės visuomenės klausimu – kaip galima tikėti kažkuo neapčiuopiamu. Jei kalbėtume apie mane, tai aš gavau tas abejones su motinos pienu, mat abu mano tėvai buvo ateistai. Vien išgirdę žodį „tikėjimas“ jie būtų pradėję juoktis, ką jau kalbėti apie kažkokias aukštesnes jėgas, kurių negalima racionaliai ar moksliškai paaiškinti. Septintame skyriuje aš aprašiau savo vidinę kovą, kol galų gale įtikėjau, kad aukštesnės jėgos yra, galbūt patikėsite ir jūs.

Taigi jei aš išmokau tikėti, vadinasi, tai gali kiekvienas.

Maniau, kad pripažinęs aukštesnes jėgas iš tikrųjų egzistuojant, būsiu žengęs paskutinį žingsnį tikėjimo kelyje. Deja, klydau. Filas turėjo užslėpęs dar vieną beprotišką idėją. Jis tvirtino, kad kiekvieną kartą žmogui taikant metodą pažadintos aukštesnės jėgos padės ne tik jam, bet ir aplinkiniams. Metams bėgant, ši jo mintis atrodė vis mažiau beprotiška. Aš patikėjau, kad aukštesnės jėgos yra daug daugiau nei vien nauda visuomenei – be jų mes negalėtume išgyventi. Galite manimi netikėti. Aštuntas skyrius suteiks jums galimybę patirti tai patiems.

Tai reiškia, kad mūsų visuomenės būklė, kitaip tariant, sveikata priklauso nuo kiekvieno individo pastangų. Kai bent vienas mūsų užmezga ryšį su aukštesnėmis jėgomis, naudą gauname visi. Ir tai užkrauna ypatingą atsakomybę tiems, kas žino, kaip taikyti metodus. Jie tampa pirmaisiais aukštesnių jėgų kelyje, tais, kurie paskleidžia jas likusiai visuomenės daliai. Jie pionieriai, kuriantys naują, atsigaunančią bendruomenę.

Kiekvieną rytą aš atsikeliu laimingas, nes žinau, kad aukštesnės jėgos yra. Jos niekada nesiliauja mūsų stebinti, atsiskleisti naujais aspektais. Šioje knygoje mes pasidalysime aukštesnių jėgų stebuklu su jumis. Ir jau iš anksto mėgaujamės tuo, kas jūsų laukia.

2 SKYRIUS

Metodas:

priešingas noras

Aukštesnė jėga:

judėjimas į priekį

Mano pacientas Vinis turėjo abejotiną dovaną: pabendravęs kelias minutes jis galėjo nuteikti prieš save kiekvieną. Pirmą kartą atėjusį pas mane sutikau jį laukiamajame ir pasisveikinau, Vinis pašaipiai viauktelėjo: „Kur atkapstėt tokius baldus? Per senienų išpardavimą? Iš koto verčia! Gal dar užsukit į „IKEA“, tai būtų viršūnė!“ Jei Vinis juokaudavo mėgindamas kam nors įgelti, jam nebuvo lygių. Tačiau vien iš gyvenimo aprašymo to nesužinosi. Kada mes susitikome, Viniui buvo trisdešimt treji, ir pradirbęs estrados artistu dešimt metų nenuėjo toliau nei nedidelio klubo scena.

Ir ne dėl to, kad neturėjo progų. Jo agentas atidavė visas jėgas tam, kad pristatytų Vinį platesnei auditorijai: didesniuose klubuose, pokalbių šou, humoro serialuose. Konkurencija buvo didžiulė, bet Vinis turėjo taiklų liežuvėlį ir meistriškai gebėjo prajuokinti. Bėda ta, kad Viniui buvo nusispjaut į agento pastangas. Taurę perpildė paskutinis atsitikimas: Vinio agentas susitarė dėl susitikimo su didelio klubo savininku, vienu iš tų, kurie gali arba sukurti, arba sugriauti kieno nors karjerą, bet Vinis paprasčiausiai nepasirodė, jis net nepaskambino, kad pasiteisintų ar perkeltų susitikimą. Agento kantrybė trūko, jis pagrasino nebedirbsiąs Viniui, nebent šis sutiktų apsilankyti pas mane. „Taigi teko nusileisti, kur dėsies“, – suokalbiškai mirktelėjo man Vinis.

Paklausiau Vinio, kodėl jis tada nenuėjo į susitikimą. Jo pasiteisinimas – pirmasis iš daugelio – nuskambėjo baisiau nei absurdiškai.

– Mėgstu pamiegoti, – burbtelėjo nepatenkintas, – ir mano agentas tai puikiai žino.

– Nejau negalėjote bent šį kartą laiku atsikelti? Juk susitikimas buvo labai svarbus jūsų karjerai.

Vinis papurtė didelę kaip jaučio galvą.

– Ne. Neketinu pasiduoti šitai „padaryk-ką-nors-dėl-savo-karjeros“ karštligei. Per daug įtampos.

Jei atsikelti ryte yra taip neįmanomai sunku, nenuostabu, kad Vinio karjera nepajuda iš mirties taško. Praleistas susitikimas – tai tik vienas iš pavyzdžių, kaip Vinis kenkė pats sau. Kitą kartą jis patyrė visišką nesėkmę, kada agentas surengė jam pasirodymą didelėje salėje, kur vyko lėšų rinkimo labdarai vakaras. Pasirodymo pradžia buvo puiki, tačiau greitai aštrus Vinio liežuvėlis atsirišo, ir jį tiesiog nušvilpė nuo scenos. Atrodė, kad siutindamas žmones Vinis jaučia malonumą. Kitą sykį agentas išrūpino jam pasirodymą madingame Holivudo vakarėlyje, ten buvo įtakingų žmonių, sprendžiančių, kas filmuosis televizijos serialuose. Vinis, užuot pasistengęs juos sudominti savo talentu, pasirodė girtas, susitaršęs ir dvokiantis vėmalais.

– Ar kada galvojote, kodėl sąmoningai griaunate savo karjerą? – pasiteiravau.

– Nieko aš negriaunu. Tik nenoriu parsidavinėti. Pabučiuoji kam nors į š..., su tuo dar galima taikytis. Gal jie teiksis padaryti tau paslaugą? Netrukus jau šoki pagal jų dūdelę ir perdarai geriausius savo gabalus. Kas nori būti visiems malonus, baigia kokiam nusususiam bare kaip apgailėtinas mulkis, iš kurio pokštų niekas nesijuokia.

Jei „būti visiems maloniam“ reiškė ir laiku ateiti į susitikimus, tai kaip tik to Viniui ir trūko, bet jis viską matė kitaip.

– Mano darbas – tai visus juokinti... o ne būti maloniam... Jei jiems reikia malonaus, tegul pasisamdo vaikiną, kuris alpės gavęs majonezo su balta duona ir laikys tai karališku valgiu. Net padovanočiau tokiam popierinį maišelį, kad galėtų panaudoti pagal paskirtį.

Iš Vinio išties buvo galima pasimokyti, kaip susigadinti karjerą. Negana to, jis įtikino save, kad taip elgiasi vedamas kilnių tikslų. Bet aš nesileidau apgaunamas.

– Matau, jūs apsisprendėte. Grįžkite pas savo agentą ir pasakykite, kad galite puikiai apsieiti be jo, kad jus tenkina tas lygis, kokį turite dabar, ir kad galėsite pats tartis dėl savo susitikimų, – nusviedžiau savo užrašų knygutę ir rašiklį ant stalo ir pakilau iš kėdės. – Jei dabar baigsime seansą, aš net neimsiu iš jūsų pinigų.

Vinio akys išsiplėtė.

– Bet... aš, – sumikčiojo jis, – maniau, mes galėtume... – jis užsimerkė ir susiėmė į rankas. – Na... aš nesakau, kad daugiau nebenoriu.

– Tada gal pasipasakosite, kodėl viską gadinate?

Stojo tyla, bet galiausiai jis prisipažino, kad nekenčia situacijų, kada jo sėkmė priklauso nuo kitų žmonių: pokalbių dėl darbo, konkursų, bodisi net paskambinti telefonu kam nors, kas galėtų padėti pagerinti karjerą. Tokiose situacijose jis jaučiasi pažeidžiamas ir bėga nuo jų kaip nuo maro.

Paklausiau jo, kas blogo, jei priklausai nuo kitų.

– Nekenčiu to, – suniurzgė jis. Uždaviau kelis klausimus, ir jis pagaliau prisipažino, kodėl. – Aš gimiau su klouno kostiumu, jau tada rėkiau, kad atkreipčiau į save dėmesį. Kai paūgėjau, visus naujus pokštus rodydavau tėvo klientams, tai jį baisiausiai siutino.

– Kodėl?

– Jis dirbo namie ir...

– Kuo jis užsiėmė?

– Turėjo laidojimo biurą.

Nusijuokiau.

– Liaukis, Vini. Surimtėk.

– Aš kalbu rimtai. Kiekvieną dieną įsėlindavau į laukiamąjį ir imdavau visus juokinti, ir kas vakarą būdavau išpertas diržu. Jei neišlaikydavau ir imdavau verkti, tėvas išvadindavo mane skystablauzdžiu ir mušdavo dar smarkiau, – Vinio akyse ėmė tvenktis ašaros. – Tai buvo suknistas košmaras.

Dabar man pasidarė aišku, kodėl Vinis kaip išmanydamas vengė nemalonių situacijų: jis nenorėjo, kad jį kas nors vėl skaudintų. Tik už tai sumokėjo labai aukštą kainą – paaukojo savo karjerą.

Galbūt jūsų auka ir mažesnė už Vinio. Tačiau nesu sutikęs žmogaus, kuris nebūtų ko nors paaukojęs, kad išvengtų skausmo.

KOMFORTO ZONA

Noras išvengti skausmo gal ir nebūtų didelė bėda, jei taip elgtumės kartą ar du per metus. Tačiau dauguma mūsų patvirtins, kad šis įprotis giliai įleidęs šaknis. Mes atsitveriame nematoma siena ir nedrįstame jos pereiti, nes kitapus laukia skausmas. Ši saugi erdvė vadinama komforto zona. Kraštutinis šio įpročio atvejis – kada žmonės slepiasi tarp savo namų sienų ir apskritai bijo iškelti koją į lauką. Tai vadinama agorafobija – erdvės baime. Tačiau daugumai komforto zona nėra kažkokia materiali erdvė, tai gyvenimo būdas, kada vengiame visko, kas galėtų sukelti skausmą.

Vinio komforto zona susideda iš situacijų, kuriose jis jaučiasi saugus: tai nedideli klubai, Vinis žinojo, kad ten jam visuomet atsiras darbo; nedidelis būrelis draugų iš vidurinės mokyklos, jie visuomet juokėsi iš jo pokštų; mergina, niekada nepaliksianti, kad ir ko jis iš jos pareikalautų. Vinis vengė situacijų, kuriose turėjo atsiverti: lankytis pokalbiuose dėl geresnio darbo, susitikti su žmonėmis, kurie galėtų padėti jam daryti karjerą, vaikščioti į pasimatymus su savarankiška, nepriklausoma moterimi.

Jūsų komforto zona gal ne tokia akivaizdi kaip Vinio, tačiau ir jūs ją turite, tuo neabejoju – mes visi turime. Pažiūrėkime, kokia gi jūsų komforto zona. Atlikite tokį pratimą.

Išsirinkite ką nors, ko nekenčiate daryti. Tai gali būti kelionė, susitikimas su naujais žmonėmis, šeimos susibūrimai ir panašiai. Ką darote norėdami to išvengti? Įsivaizduokite, kad šie veiksmai yra tarsi vieta, kur stengiatės pasislėpti. Tai jūsų komforto zona. Ką jaučiate būdami joje?

Tikriausiai jaučiatės tarsi saugioje ir pažįstamoje vietoje, kur pasaulis negali jūsų įskaudinti. Tai beveik tikslus komforto zonos apibūdinimas, jei ne vienas „bet“. Gal nuskambės keistai, tačiau vien išvengti skausmo mums nepakanka – reikia, kad skausmą pakeistų malonumas.

Kad pajustume tą malonumą, imamės įvairiausios papildomos veiklos: naršome internete, vartojame narkotikus ir alkoholį, susidomime pornografija ar paprasčiausiai „guodžiamės“ valgydami. Prie tokių malonumų galima priskirti ir azartinius lošimus ar besaikį apsipirkinėjimą. Tokia elgsena gan paplitusi – susiformavo žmonių, ieškančių komforto zonos, kultūra.

Šita papildoma veikla virto neatsiejama mūsų kasdienio gyvenimo dalimi. Vinis, pavyzdžiui, kiekvieną vakarą eidavo atsipalaiduoti su tais pačiais draugais: rūkė žolę, valgė picą ir žaidė kompiuterinius vaizdo žaidimus. Jis sakė, kad taip jis tarsi persikelia į paralelinį pasaulį: „Vienas dūmas, ir visas šitas pasaulis pradingsta.“

O paralelinis pasaulis primena raminančią, maloniai šiltą vonią, tarsi trumpam vėl atsiduriate motinos įsčiose. Deja, tokie panirimai į „šiltą vonią“ tik kenkia vidinei mūsų pusiausvyrai. Kuo ilgiau lepinsitės „šiltoje vonioje“, tuo didesnis šokas bus patekus po šaltu tikrovės dušu.

O dabar pagalvokite, kas jums atstoja „šiltą vonią“? Kuo dažniau pasiduodate tam tikram impulsui mėgautis malonumais, tuo labiau tikėtina, kad taip stengiatės susikurti komforto zoną. Atlikite šį pratimą.

Įsivaizduokite, kad mėgaujatės vienu iš malonumų ir to malonumo vedami persikeliate į kitą pasaulį. Kaip šis pasaulis paveiks jūsų tikruosius ketinimus, siekius?

Kad ir iš ko susideda jūsų komforto zona, jūs mokate už tai brangiai. Gyvenimas suteikia mums begalę galimybių, tačiau greta jų visada yra skausmas. Jei vengiate būti įskaudinti, negyvenate visaverčio gyvenimo. Tai atsiskleidžia labai įvairiai. Jei jūs drovus ir vengiate žmonių, prarandate gyvybingumą, kurį duoda bendruomenė. Jei esate kūrybinga asmenybė, tačiau negalite pakęsti kritikos, vadinasi, vargu ar pasidalysite savo idėjomis su dauguma. Jei turite lyderio savybių, bet bijote stoti akis į akį su minia, neturėsite pasekėjų.

Manoma, kad komforto zona suteikia mums saugumo jausmą, tačiau iš tikrųjų uždaro mus mažame pasaulėlyje. Vinis – puikus pavyzdys. Kiekviena jo gyvenimo sritis – karjera, draugystė, net santykiai su moterimis – tai tik apgailėtina miniatiūra to, koks galėtų būti jo gyvenimas.

Šiame piešinėlyje pavaizduota komforto zona ir kaina, kurią mokate už ją.

Dauguma mūsų, kaip žmogeliukas piešinyje, esame įstrigę komforto zonoje. Kad pasinaudotume visais begalinių galimybių, kurias mums siūlo gyvenimas, privalumais, turime išdrįsti išeiti iš šios zonos. Pirmas dalykas, su kuo susiduriame, yra skausmas. Neradę būdų jį įveikti, mes skubame atgal į saugų pasaulėlį. Tai vaizduoja rodyklė iš komforto zonos link skausmo ir atgal. Galiausiai mes pasiduodame ir susitaikome su mintimi, kad niekada neištrūksime iš komforto zonos, taip atsisakydami karščiausių troškimų ir siekių. XIX a. eseistas ir poetas Henris Deividas Toras rašė štai ką: „Dauguma žmonių pragyvena gyvenimą tylioje neviltyje ir į kapus nusineša nesudainuotą dainą.“

Mirti nusinešant į kapus nesudainuotą dainą yra tragedija. Blogiausia, kad dėl to kalti patys – tai mes nutildome patys save. Geriau mokame siaubingą kainą, bet komforto zonos nepaliekame. Kodėl?

Todėl, kad mus sulaiko būdinga šiuolaikinės visuomenės silpnybė: noras tučtuojau gauti atlygį. Komforto zona suteikia mums trumpalaikį gerovės jausmą. Kam rūpi, kokia bausmė už tai laukia ateityje? Tačiau bausmė ateis, o su ja ir pati baisiausia kančia – suvokimas, kad tuščiai iššvaistėme savo gyvenimą.

Mes, kaip visuomenė, taip išauklėti: turime, tiesiog privalome nedelsiant gauti atlygį. Mes išsiugdėme nepaprastą sugebėjimą pateisinti šią silpnybę. Užuot pripažinę, kad vengiame skausmo, įsikalbame nebūtas dorybes – kaip Vinis, kuris įtikino save, kad nenori „parsiduoti“. Tai baigiasi iškreiptu požiūriu į pasaulį: vengdami skausmo įsivaizduojame esantys teisūs, drąsūs ir idealistai. Tai baisiausia iš nuodėmių – meluoti pačiam sau.

Visa tai paaiškinau Viniui. Suvokęs, kodėl sėdi rankas sudėjęs, jis pasijuto geriau. Jis man padėkojo ir nuskubėjo prie durų.

– Luktelėkite, – sustabdžiau jį ir man pasirodė, kad jis išsigando. – Džiaugiuosi, kad jaučiatės geriau, bet jei dabar viską taip ir paliksime nieko nepakeitę, tai ir toliau tūnosite komforto zonoje. Ar norite sulaukti bausmės?

– Jei leisite man dabar išeiti, sutinku, – atsakė Vinis pusiau juokaudamas. Tačiau grįžo ir atsisėdo į savo kėdę. Pirmą kartą išvydau jo akyse viltį, kad jo gyvenimas galėtų būti geresnis.

AUKŠTESNĖ JĖGA: JUDĖJIMAS Į PRIEKĮ

Tik pavieniai individai atsisako gyventi ribotą gyvenimą. Jie turi iškentėti nenusakomą skausmą – nuo ilgai trunkančių nesėkmių iki trumpų keblių situacijų ir rūpesčių. Be to, jiems prisieina kasdien išgyventi nereikšmingas kančias, nes jie privalo laikytis drausmės: prisiversti užsiimti tuo, kuo neužsiimame, nors ir žinome, kad reikia, pavyzdžiui, atlikti pratimus, sveikai maitintis ir išlikti organizuotiems. Kadangi nieko nebijo ir nevengia, jiems nėra kliūčių siekti karščiausių troškimų. Tokie žmonės atrodo gerokai gyvybingesni nei daugelis iš mūsų.

Jie turi kai ką, kas padeda iškęsti kančias. Tikslo siekį. Jų veiksmai dabartyje, kad ir kiek skausmo tai teiktų, vertinami tik vienu aspektu – ką tai duos ateityje. Tam, kuris visko bijo ir dėl to stovi vietoje, pirmiausia rūpi gauti greitą atlygį, jam nusispjaut į ateitį.

Tikslo nepasieksite vien apie jį galvodami. Reikia imtis veiksmų, kurie verstų jus judėti į priekį. Veikdami pažadinate jėgą, daug galingesnę nei skausmo baimė ir noras jo išvengti. Mes vadiname tai judėjimo į priekį jėga.

Tai pirma iš aukštesnių jėgų, apie kurias kalbėsime šioje knygoje. Jos vadinamos aukštesnėmis todėl, kad egzistuoja ten, kur tvarkosi ir kuria pats pasaulis, suteikdamas joms paslaptingų galių. Šios jėgos nematomos, tačiau jų poveikis jaučiamas visur. Ir ryškiausiai juntama judėjimo į priekį jėga.

Jos galia – tai paties gyvenimo galia. Visa, kas gyva – nuo vienaląsčio organizmo iki rūšies ir iki visos planetos – laikui bėgant evoliucionuoja tik vedami tikslo. Nepertraukiamas gyvybės egzistavimas per milijonus metų – geriausias nenugalimos judėjimo į priekį jėgos įrodymas.

Ši jėga palytėjo ir jūsų gyvenimą. Jūs įžengėte į gyvenimą kaip bejėgis kūdikis ir per trumpą laiką iš šliaužiojančios būtybės virtote žmogumi, tvirtai stovinčiu ant kojų ir einančiu pirmyn. Pasiekėte tai, nors kelyje teko patirti daug skausmingų pralaimėjimų. Pastebėkite, kaip vaikščioti mokosi vaikas. Nesvarbu, kiek kartų jis krinta, tučtuojau atsikelia ir vėl siekia savo tikslo. Vaikų tikslo siekis nepaprastas, juos veda judėjimo į priekį jėga.

Judėjimo į priekį jėga ugdo svarbiausius vaikų gebėjimus, kurių jiems reikia augant. Kadangi ši jėga vienodai veikia visus vaikus, ją galime laikyti visuotine, tik apie jos egzistavimą vaikai nė nenutuokia. Su suaugusiaisiais viskas kitaip. Pagrindinis subrendusio žmogaus tikslas – suvokti savo tikslą gyvenime. Tas tikslas kiekvieno yra kitoks – jį rasti yra individualus kiekvienos asmenybės reikalas. Judėjimo į priekį jėga suaugusį žmogų veikia tik tada, kai jis sąmoningai sutinka ją naudoti, tai yra priimti ir iškęsti tą skausmą – neišvengiamą šios jėgos dalį.

Dauguma mūsų mieliau vengia skausmo. Todėl neišnaudojame visų savo galimybių ir niekada netampame savimi. Vinis – puikus pavyzdys. Vaikystėje jį tarsi kas iš vidaus vertė juokinti žmones, jis vis tiek, nors ir gaudavo diržų, kiekvieną dieną linksmindavo tėvo klientus. Tačiau suaugęs nusprendė, kad nebenori daugiau kentėti. Dėl tokio apsisprendimo jis virto tuo, kuo virto – ribota, apgailėtina asmenybe, maža dalele to, kuo galėtų būti.

Pagautas entuziazmo, ėmiau karštai aiškinti Viniui: „Kada judate į priekį, gyvenimas kaip žvaigždė spinduliuoja šviesą visiems aplink. Jei slepiatės komforto zonoje, gyvenimas virsta juodąja skyle ir ji vis traukiasi.“

Tačiau Vinis neužsikrėtė mano džiūgavimu. „Jūs kalbate kaip mano sekmadieninės mokyklos mokytoja, senmergė, kuri taip niekada su niekuo ir nepermiegojo. Jūs neturite supratimo, ką reiškia atiduoti sudraskyti savo kiaušus įsisiautėjusių šiknių miniai.“

Kad ir kaip šiurkščiai tai nuskambėjo, aš jį supratau. Viniui judėjimo į priekį jėga tereiškė krūvą beprasmių žodžių. Jam reikėjo pajusti tą jėgą, kaip ji išeina iš jo ir priverčia judėti. Tik tada jis galės ja patikėti.

Mano supratimu, kaip tik to trūksta tradicinei psichoterapijai. Ji gali paaiškinti mintis ir jausmus, tačiau negali padėti pacientui atrasti tiesioginio ryšio su jėgomis, kurias pasitelkęs jis pakeistų savo gyvenimą. Susipažinęs su Filu iškart supratau, kad jis žino, kaip užmegzti šitą ryšį. Visa tai galėjo padaryti jo išrasti metodai.

Metodai buvo sukurti tam, kad galima būtų išnaudoti nepaprastos aukštesnių jėgų prigimties privalumus. Mes pripratę prie jėgų, kurias galime kontroliuoti: paleidžiame dujas, įjungiame šviesą, atsukame karšto vandens čiaupą ir gauname norimą rezultatą. Šios jėgos egzistuoja atskirai nuo mūsų, mes naudojamės jomis, bet nesame su tuo susiję. Ir nesvarbu, kokios vidinės būsenos tą akimirką esame.

Su aukštesnėmis jėgomis kitaip, jų nepatirsime, jei nebūsime su jomis susiję. Kad priverstumėte dirbti aukštesnę jėgą, turite veikti su ja išvien. O tai galima padaryti priimant tokią pat formą kaip pati jėga – tampant mažyte pačios jėgos versija. Todėl, kad ir kiek galvotumėte, tai nepadės, privalote pakeisti vidinę būseną.

Tuo ir genialūs metodai. Kiekvienas aprašomas metodas leis jums pajusti, ką reiškia veikti išvien su skirtingomis aukštesnėmis jėgomis, naudotis jų energija. Knygoje aiškinama pagrindinių penkių aukštesnių jėgų prigimtis. Paskui mokoma metodų, padedančių susitapatinti su kiekviena iš jėgų. Kada įgusite, galėsite išsikviesti aukštesnes jėgas kada panorėję. Jos padovanos jums neįkainojamą dovaną – galimybę kurti savo gyvenimą.

METODAS: PRIEŠINGAS NORAS

Pirmiausia pasirinkome judėjimo į priekį jėgą, nes jos prigimtis akivaizdžiausia, ji nepaliaujamai eina per pasaulį, skatinama tikslo siekio. Kad susitapatintumėte su šia jėga, irgi turite nesustodami žengti pirmyn savo gyvenimo keliu – tik tada įgausite šios jėgos formą.

Tačiau tai nėra taip lengva. Iki šiol mes, kaip žinome, vengėme žengti pirmyn. Tačiau Filo, regis, negąsdino ši bjauri žmonių silpnybė. Jis sakė man, tuo visiškai įsitikinęs, kad kiekvienas gali nugalėti savo baimę. Paklausiau, kodėl jis toks tikras. Filas paaiškino, kad atrado metodą, galintį išmokyti trokšti skausmo.

Nuskambėjo keistai, netgi iš Filo lūpų. Net ėmiau galvoti, gal jis mazochistas ar dar blogiau. Tada jis man papasakojo šią istoriją, ir aš viską supratau.

* * *

Man buvo trylika, mokiausi vidurinėje mokykloje. Palyginti su kitais berniukais, buvau liesas ir mažas, kiekvienas šalia manęs atrodė aukštas kaip bokštas. Labiausiai tada bijojau piešimo pamokų. Mano piešiniai atrodė kaip didelės dėmės ir priminė veikiau Roršacho rašalo dėmių testą, o ne piešinius.

Bet dar labiau už pamoką bijojau savo suolo „draugo“: stambaus, apžėlusio tankiais gaurais aštuoniolikmečio futbolo komandos kapitono ir galinio saugo. Ta mokyklos žvaigždė man atrodė kaip Dievo ir labai pavojingo gyvulio hibridas. Laimei, mus siejo bent jau viena savybė – abu buvome blogiausi piešėjai klasėje. Kadangi tapome nelaimės draugais, jis atvėrė man širdį.

Kalbėjo apie tai, kas jam brangiausia – amerikietiškąjį futbolą. Jį pirmąjį iš mokyklos pakvietė į miesto lygą, ir ten jis pelnė geriausio galinio saugo vardą. Kaži kodėl, bet jis degė noru papasakoti man, kaip jam pavyko taip išgarsėti.

Tai, ką išgirdau, mane šokiravo – vis dar prisimenu tą pokalbį, nors praėjo keturiasdešimt metų. Jis prisipažino, kad nebuvo nei greičiausias, nei vikriausias. Daug žaidėjų buvo stipresni už jį. Tačiau jis, o ne kuris kitas buvo laikomas geriausiu saugu mieste, ir pavydėtina stipendija tą tik patvirtino. Sakė, kad savo titulą gavo visai ne dėl išskirtinių fizinių duomenų, jo pranašumas – požiūris į smūgius.

Kai atkovotas kamuolys atsidurdavo jo rankose, jis bėgdavo tiesiai prie artimiausio puolėjo. Nemėgindavo jo suklaidinti ar išbėgti už aikštės ribų – lėkė tiesiai į priešininką ir tyčia trenkdavosi į jį visu smarkumu, kad ir koks skausmingas būtų smūgis. „Kada atsistodavau ant kojų, jausdavausi puikiai, tarsi iš naujo gimęs. Štai kodėl aš geriausias. Puolėjai manęs bijo, matau tai iš jų akių.“ Jis buvo teisus – kas norėtų būti sutraiškytas žaidimo metu.

Pirma mintis buvo, kad jis kuoktelėjęs. Jis gyveno nuolatinio skausmo ir pavojaus pasaulyje – ir jam tai patiko. Kaip tik tokio pasaulio aš, būdamas jaunas, ypač vengiau. Jo beprotiška idėja niekaip nėjo man iš galvos. Vadinasi, jei pakeistume požiūrį į skausmą, galėtume išsiugdyti neįtikėtinas galias. Kuo ilgiau gyvenau, tuo labiau man jo žodžiai panėšėjo į tiesą – ir ne tik kalbant apie sportą.

Pats to nesuprasdamas, jis atskleidė man paslaptį, kaip prisijaukinti skausmą, taip paskatino atrasti metodą, galintį susieti mus su judėjimo į priekį jėga.

* * *

Šis futbolo žaidėjas išsiskyrė iš kitų tuo, kad ne vengė kaip visi, o troško skausmo. Kas jam buvo normalu, eiliniam žmogui neįmanoma. Tačiau ne. Taikydamas tinkamą metodą, kiekvienas gali įprasti trokšti skausmo.

Šio metodo pavadinimas – „priešingas noras“. Pirmiausia pasirinkite situaciją, kurioje vengiate atsidurti. Ji nebūtinai turi kelti fizinį skausmą, kaip tam futbolo žaidėjui. Turbūt dažniau stengiatės išvengti emocinio skausmo, pavyzdžiui, atidėliojate telefoninį skambutį ar darbą su projektu, kuris jums atrodo neįgyvendinamas, nenorite imtis jums neįdomios užduoties. Vinis bijojo būti nepripažintas, jei pavyktų užimti aukštesnę padėtį pramogų versle.

Pasirinkę situaciją, įsivaizduokite skausmą, kurį teks iškentėti. Tada pamirškite situaciją ir susitelkite į pačią kančią. Dabar išbandykite metodą.

PRIEŠINGAS NORAS

Įsivaizduokite, kad skausmas iškyla priešais jus tarsi debesis. Nebyliai jam sušukite: „ATEIK!“ Pajuskite stiprų norą išgyventi skausmą, traukiantį jus į tą debesį.

Judėdami link debesies, be žodžių sušukite: „AŠ MYLIU SKAUSMĄ!“ Panirkite į skausmą ir laukite, kol pasijusite su juo nedaloma visuma.

Pajauskite, kaip debesis jus išspjauna ir užsiveria jums už nugaros. Užtikrintai ištarkite sau: „SKAUSMAS MANE APLEIDO!“ Palikę debesį įsivaizduokite, kad virtote tyra šviesa ir skriejate į priekį, savo tikslo link.

Pirmuosius du pratimo žingsnius atlikite savo valios vedami, tačiau vėliau turite pajusti, kad jus stumia jėga, daug stipresnė už jus pačius: tai judėjimo į priekį jėga.

Kada „pakviečiate“ skausmą, tebūnie jis kuo stipresnis. Įsivaizduokite, kaip jaustumėtės patyrę didžiausią nesėkmę. Pavyzdžiui, auditorija nušvilpia jūsų kalbą. Sutuoktinis įpusėjus šeiminiam kivirčui staiga palieka jus. Jei išmoksite nugalėti stiprų skausmą, susitvarkyti su mažesniu bus visai lengva. Kuo stipresnis skausmas – ir kuo drąsiau ir su noru pasinersite į jį – tuo daugiau energijos sukursite.

Išmokite pereiti visus tris etapus greitai, tačiau su įkarščiu. Pasistenkite tai padaryti vienu kartu. Vis kartokite žingsnius, kol būsite tikri, kad sugebate visą skausmą paversti energija. Kiekvieną žingsnį galite įsiminti pagal ištartą frazę.

1. „Ateik!“

2. „Aš myliu skausmą!“

3. „Skausmas mane apleido!“

Jau vien šių frazių kartojimas jums padės.

Dabar turėtų būti aišku, kodėl metodą vadiname priešingu noru. Savo įprastą norą išvengti skausmo jūs apverčiate aukštyn kojomis: jūs trokštate išgyventi skausmą.

KAIP PRIEŠINGO NORO METODAS

PADEDA VALDYTI SKAUSMĄ

Nuolat taikydami metodą, perprasite paslaptį, kaip galima valdyti skausmą: skausmas nėra nenugalimas. Jūsų gebėjimas išgyventi skausmą keičiasi priklausomai nuo to, kaip jūs į jį reaguojate. Kada pasineriate į skausmą, jis susitraukia. Kada nuo jo bėgate, jis auga. Skausmas tarsi pabaisa iš nakties košmarų: jei nuo jos sprunkate, ji ima jus persekioti. Jei stojate prieš pabaisą akis į akį, ji išnyksta.

Štai kodėl jūsų noras yra svarbiausias metodo veiksnys. Jis gena jus link skausmo. Trokštate skausmo ne todėl, kad esate mazochistai, o dėl to, kad norite jį sumažinti. Kai būsite tikri, jog įstengiate kaskart tai padaryti, vadinasi, jau galite valdyti skausmo baimę.

Piešinėlis vaizduoja, kaip tai veikia. Šį kartą žmogeliukas, palikęs komforto zoną, mąsto visiškai kitaip: nesistengia išvengti skausmo, maža to, trokšta jo. Kaip jau sakėme, troškimas gena pirmyn, o kada savo noru pasineriama į skausmą, jis susitraukia ir ne taip gąsdina. Dabar jau galite įveikti skausmą ir žengti į platų begalinių galimybių pasaulį.

Mano tėvas davė man pirmąją pamoką, kokią naudą gauni savo noru pasinerdamas į skausmą. Tąkart jis mokė mane plaukti bangos ketera be banglentės, ir pirmiausia – kaip pasinerti į šaltą vandenį. Reikia panirti iš karto, negalvojant. Mes abu įsibėgėdavome taip greitai, kaip tik įstengdavome, ir nerdavome kuo giliau. Pūkštelėjus trumpam užimdavo kvapą, tačiau mes jau šliuoždavome bangos paviršiumi, kol kiti dar tik kankindavosi bandydami žingsnis po žingsnio įbristi į vandenį. Prisiminęs tą praeities epizodą, supratau, kad tąkart pirmą kartą buvau paskatintas savanoriškai pasinerti į skausmą.

KADA TAIKYTI PRIEŠINGO NORO METODĄ

Kartu su Viniu per seansus daugybę kartų bandėme priešingo noro metodą, kol neabejojau, kad jis galės pritaikyti jį pats vienas. „Jaučiuosi kaip pripumpuotas, tarsi būčiau treniravęsis ir man užaugo raumenys, – prisipažino jis. – Tai kada man reikia pradėti tai daryti?“

Geras klausimas, vienas iš tų, kuris kyla imant taikyti bet kurį iš knygoje aprašomų metodų. Žinoti, kada taikyti metodą, yra ne mažiau svarbu nei išmokti juo naudotis. Supratome, kad tokio svarbaus klausimo negalima palikti likimo valiai. Yra daugybė lengvai atpažįstamų akimirkų, kada kuris nors metodas prašyte prašosi pritaikomas. Mes pavadinome jas ženklais, tai tarsi užuomina, signalas, panašiai kaip ženklas aktoriui pradėti sakyti savo tekstą. Kai tik atpažinsite tokį ženklą, nedelsdami pritaikykite metodą.

Kalbant apie priešingo noro metodą, vienas iš ženklų yra gana akivaizdus – imkitės metodo, kai tik pajuntate, jog imate išsisukinėti nuo kokios nors veiklos. Sakykim, turite paskambinti asmeniui, kurio nemėgstate ar prisibijote, arba jums verkiant reikia užsiimti tam tikra veikla, o jūs neramūs ir išsiblaškę. Tokiomis akimirkomis pabandykite įsivaizduoti skausmą, kuris apimtų ėmus iš tikrųjų tai daryti. Taikykite metodą (jei reikia, kelis kartus), kol pajusite, kaip, atlikus paskutinį žingsnį, energija pati pradeda nešti jus pirmyn. Nesiliaukite galvoję – tegul ta energija pastūmėja jus atlikti tą nemalonų darbą.

Antrasis ženklas ne toks akivaizdus, nes pajuntamas mintyse. Mes visi turime šį blogą įprotį. Jei reikia padaryti ką nors labai nemalonaus, užuot veikę, pradedame apie tai galvoti. Kodėl turiu tuo užsiimti? Ne, negaliu, atidėsiu kitai savaitei, ir panašiai. Galvodami skausmo nenugalėsite, tiesą sakant, taip tik dar labiau imsite vengti veiklos. Galvojimas šiuo atveju gali būti naudingas tik vienu aspektu: jei jis paskatina jus imtis priešingo noro metodo. Tai antrasis ženklas: kiekvieną kartą, kai pagaunate save galvojant apie nemalonią užduotį, liaukitės ir pritaikykite metodą.

Šis ženklas leidžia suprasti, kad reikia taikyti metodą tučtuojau. Nesvarbu, kada privalėsite imtis to darbo, jėgą, kuri jus vers žengti pirmyn, galima pabudinti šią akimirką. Kaskart, kai pasinaudojate antru ženklu, tarsi padedate indėlį į nematomą banko sąskaitą, tačiau tas indėlis ne pinigai, o energija, galiausiai sukaupiate energijos tiek, kad randasi noras veikti.

Vinis turėjo galimybę tai išbandyti. Kad susitvarkytų gyvenimą, Viniui reikėjo paskambinti įtakingo klubo savininkui, kurį jis buvo supykdęs. Vėl reikėjo prašytis pas jį į darbą, o tai gana baugino, maža to, Vinis privalėjo to žmogaus dar ir atsiprašyti. Kiekvienas kartas, kai jis imdavo sau kartoti: „Aš negaliu to padaryti“, buvo ženklas pritaikyti priešingo noro metodą. Pradelsęs dvi savaites Vinis, savo paties nuostabai, ėmė ir paskambino. Klubo savininkas nepaskambino jam penkias dienas, dėl to Vinis gavo progą dar šimtą kartų išgyventi ženklus.

Galiausiai jis sulaukė atsakomojo skambučio, kurio taip bijojo. Klubo savininkas kaip reikiant išbarė Vinį. „Tai buvo ilgiausios, labiausiai suknistos minutės mano gyvenime“, – prisiminė Vinis. Tada klubo savininkui kažkas paskambino kita linija ir jis paliko Vinį laukti „dar penkias labiausiai suknistas minutes“. Per tą laiką Vinis nesustodamas taikė metodą, lyg tai būtų ne gyvybės, o mirties klausimas, manė, kad tas žmogus dar stipriau jį išplūs, tačiau kada klubo savininkas vėl paėmė ragelį, apgailėtina Vinio karjera perėjo į visai kitą lygmenį. Savininkas pasiūlė jam nuolatinį pasirodymų laiką savo klube – ir tai išvertė Vinį iš koto. Toks įvykių posūkis jį pribloškė, arba, kaip jis apibūdino: „Pasisekė, kaip aklai vištai grūdas.“

UŽSLĖPTA NAUDA:

SKAUSMAS PAVERČIAMAS GALIA

Iš tiesų, čia jokia atsitiktinė sėkmė. Esu tai matęs daugybę kartų: pacientai negaili pastangų žengti pirmyn, ir staiga, tarsi burtų lazdele mostelėjus, atsiranda reikiamų žmonių ar aplinkybės susiklosto taip, kad pacientams atsiveria nauji keliai.

Tą patyriau savo kailiu, kai dar nieko nežinojau apie metodus. Man teisininko profesija, vadinasi, ir savaime suprantamas prestižas bei aukštas atlyginimas, atrodė tarsi paauksuotas narvas, kitaip tariant, savotiška mano komforto zona. Kad vėl imčiau judėti į priekį, turėjau palikti juridinę kontorą, kurioje dirbau. Nusprendžiau tapti psichoterapeutu, tačiau kol įgysiu reikiamą kvalifikaciją, praeis ketveri metai. Iš ko gyvensiu visą tą laiką? Nesitikėdamas nieko doro, išsiunčiau savo gyvenimo aprašymą aibei advokatų, prašydamas dirbti ne visą dieną. Dauguma jų į mano pasiūlymą atsakė neigiamai. Kada jau buvau bepuoląs į neviltį, netikėtai man paskambino vienas advokatas, su kuriuo mokiausi tame pačiame universitete. Pats Dievas man jį atsiuntė. Tas advokatas sutiko, kad dirbčiau tiek valandų, kiek pats panorėsiu. Jis netgi supažindino mane su skyrybų teise, šios srities išmanymas man labai padėjo lavinti savo, kaip psichoterapeuto, įgūdžius. Be šio žmogaus pagalbos nebūčiau taip pakeitęs savo gyvenimo.

Vos pradėjęs psichoterapeuto praktiką, jau neabejojau, kad mano akademinis kursas turi nemažai spragų. Nepadėjau žmonėms tiek, kiek maniau galintis. Ėmiau ieškoti, kas galėtų mane išmokyti to, ko trūko. Nors daugybę kartų teko nusivilti, aš nesilioviau ieškojęs. Ir tos paieškos galiausiai atvedė mane į Filo seminarą. Pripažįstu, tai buvo dar viena iš dangaus man siųsta dovana. Filas sąžiningai man atsakinėjo, nors apibėriau jį tūkstančiais klausimų. Skirtingai nei kiti, jis neįsižeisdavo ir nepradėdavo išsisukinėti, jei mėgindavau užginčyti jo atsakymą. Jaučiausi taip, lyg man į rankas būtų patekusi enciklopedija, bet ji kalbėjo su manim, atsakinėjo į klausimus, kankinusius mane visą sąmoningą gyvenimą.

Jei šie susitikimai ir netikėtai atsivėrusios galimybės ne atsitiktinė sėkmė, tai kas tada? Štai kaip tai apibūdino XX a. škotų tyrinėtojas V. H. Maris: „Tą akimirką, kai žmogus ima visiškai pasitikėti savimi, apsireiškia Dievo apvaizda... ir ima jo labui siųsti nenumatytus įvykius, susitikimus ir materialinę naudą, kokių nė vienas žmogus nesvajoja galįs gauti.“

„Dievo apvaizda“ – senamadis posakis, tačiau labai tikslus. Jis reiškia pagalbą, nematomą vedlį, kurie ateina iš kažkur aukščiau. Maris norėjo pasakyti, kad apsisprendę judėti į priekį jūs imate žengti išvien su pačiu pasauliu, ir tai leidžia jums pasinaudoti nesuskaitoma daugybe jo siūlomų galimybių. Ši neregima pagalba – tai tik lašas tos didžiulės naudos, kurią jums gali duoti aukštesnės jėgos. Mes apie tai jau kalbėjome: jei norite naudotis šių jėgų energija, negalite jų valdyti nesusitapatinę su jomis.

Tik negalvokite, jog viskas taip paprasta. Kad pateiktų savo viršininkui neprilygstamą kūrybingą pasiūlymą, mano pacientas labai sunkiai dirbo daug naktų ir savaitgalių, tačiau kada pagaliau įgavęs drąsos išklojo savo idėją, viršininkas ją atmetė. „Jūs sakėte man, kad jei žengsiu į priekį, pasaulis man padės“, – papriekaištavo jis man.

Štai taip šiuolaikinis protas įpratęs klaidingai suvokti dvasines jėgas. Žmogus nori, kad jėgos veiktų, kaip suplanavo. Taip, judėjimas į priekį yra galingas būdas susijungti su aukštesnėmis jėgomis. Tačiau neįminta paslaptis, kaip jos veikia, kokiais būdais, mums dažniausiai nesuvokiama. Pasaulis atsimokės jums kaip dresuotas ruonis kaskart, kai žengsite žingsnį pirmyn. Tiesą sakant, naivus tikėjimas, kad taip ir bus, tai tik dar viena komforto zonos versija.

Mokydamiesi dirbti su aukštesnėmis jėgomis pacientai susiduria su dar viena paslaptimi. Jie jaučia, kad jų jėgos auga, bet staiga, nežinia kodėl, ima ir atsitinka kas nors bloga. Dažniausiai jie pasipiktina, tarytum ryšys su aukštesnėmis jėgomis galėtų stebuklingu būdu apsaugoti juos nuo nelaimių.

Mes tokį reiškinį vadiname dvasiniu nesubrendimu. Subrendęs žmogus supranta, kad tikslai, kuriuos keliamės ir kuriuos mums numato pasaulis, labai skiriasi. Dažniausiai žmonės nori pasiekti sėkmę išoriniame pasaulyje, kitaip tariant, visuomenėje: pavyzdžiui, turėti sėkmingą verslą ar susirasti gyvenimo partnerį. Pasauliui, priešingai, nerūpi mūsų išoriniai laimėjimai, jo tikslas – padėti mums įgauti vidinės stiprybės. Mes stengiamės pasiekti ko nors išoriniame pasaulyje, pasauliui rūpi mūsų vidus.

Tai paaiškina, kodėl mūsų nelaimės nesibaigia, net kada pradedame judėti pirmyn: nesėkmės – tai tik vienas iš būdų, kuriais pasaulis gali padidinti mūsų vidinę stiprybę. Visiems aišku, kad norint užsiauginti raumenis reikia stiprinti jų atsparumą, šiuo atveju, kuo sunkesniems krūviams. Tiesą sakant, nelaimės – tai ir yra krūvis, didinantis vidinę stiprybę.

Pats patyriau, kokią neįtikėtiną tvirtybę įgyja žmonės, bandydami atsilaikyti prieš nelaimes. Į mano seansus vaikščiojo moteris. Jos vyras tvarkė visus šeimos finansus, kada jis mirė, ji susidūrė su nelengva užduotimi – įgyti bent jau finansų tvarkymo pradmenis. Praėjus metams po jo mirties, ta moteris ne tik pradėjo sėkmingą verslą, bet ėmė daugiau bendrauti su artimaisiais, savo pavyzdžiu mokydama juos pasitikėti savimi. Imkime atsitikimą su jos paaugle dukra: jai buvo svarbi draugystė su viena mergaite – populiariausia klasėje, bet ši įskaudino ją žinute: „Pavargau apsimetinėti tavo drauge.“ Mama išgyveno, kad po tokios nuoskaudos jos dukra niekada neatsigaus. Bet ji susidraugavo su kitomis mergaitėmis, ir netrukus įsitikino, kad gali būti įdomi kitiems ir be savo įžymiosios draugės. Mergaitės draugystė su kitomis ir savigarba tik stiprėjo.

Vidinė jėga neatsiskleidžia, kol jūs neprisiverčiate peržengti savo nesėkmių. Frydrichas Nyčė, žymus XIX a. pabaigos mąstytojas, puikiai nusakė tai vienu savo aforizmu: „Tai, kas mūsų nenužudo, padaro mus stipresnius.“ Jo mintis, kad nelaimės gali turėti teigiamą aspektą, buvo visiškai nauja.

Kada pacitavau F. Nyčę Viniui, jis užvertė akis į lubas ir išpoškino: „Klausyk, Harvarde, aš ne toks kvailas kaip atrodau. Kai ką apie Nyčę ir aš žinau, kalbėjo jis gražiai, bet negyveno kaip Indiana Džounsas.“ Vinis buvo teisus, F. Nyčė gyveno kaip atsiskyrėlis.

Tai nestebina. Filosofinius veikalus rašo intelektualai, kurie retai klausia savęs, kaip jų idėjas reikėtų taikyti tikrovėje. Kada jūsų rūsį apsemia ar jus palieka sutuoktinis, vargu ar prisimenate apie Nyčę. Tokiomis akimirkomis visi mąstome vienodai: „Taip neturėjo nutikti.“

Kad ir kokia natūrali atrodo ši reakcija, ji tikrai ydinga: jūs atsisakote priimti tai, kas jau įvyko. Tai pats didžiausias laiko švaistymas. Kuo daugiau skųsitės, tuo labiau įstrigę jausitės. Apibrėžti tam, kuris pasyviai skendi skausme, yra labai paprastas žodis – auka.

Auka įsitikinusi, kad žino, kaip turi veikti pasaulis. Kada reikalai klostosi ne taip, kaip „norima“, auka nusprendžia, kad pasaulis eina prieš ją. Tai tampa pagrindine priežastimi pasiduoti ir vėl grįžti į komforto zoną: ten ji gali sau leisti nieko nedaryti.

Nereikia didelio proto suprasti, kad toks žmogus nejuda pirmyn ir nepasidaro stipresnis. F. Nyčės teiginio prasmė tokia: pačios nelaimės padaro jus stipresnius. Bet taip nėra. Vidinės stiprybės įgauna tik tie, kas sugeba nelaimės akivaizdoje judėti į priekį.

Aukai tai yra neįmanoma. Savo energiją ji iššvaisto pirmiausia mintims, kad taip neturėtų būti. Ši energija negrįš, kol auka nesusitaikys su tuo įvykiu, kad ir koks skausmingas jis būtų. Tik kada susitaikome su nesėkmėmis, mechanizmas ima veikti.

Štai tada ir ateina metas pritaikyti priešingo noro metodą. Šiuo atveju visai nesvarbu, turėjo taip būti ar neturėjo, metodas pasiūlo jums veiksmingą būdą susitaikyti su skausmu. Šiuo atveju yra truputį kitaip: metodas taikomas ne tam, kad pasirengtumėte būsimam skausmui. Pats metodas veikia taip pat, tik šį kartą nukreipiamas į skausmą, išgyventą praeityje (net jei tai įvyko vos prieš 5 minutes). Taigi jūs mokotės trokšti to, kas jau įvyko.

Kuo skubiau ir dažniau atsitikus bėdai pritaikysite metodą, tuo greičiau sugebėsite atgauti pusiausvyrą. Kai kurie galbūt pirmąkart gyvenime įvykus nelaimei nesijaus aukomis. Tiems, kas moka taikyti priešingo noro metodą, F. Nyčės idėjos tampa tikrove.

Tai bent jau veikia, kada nemalonumai nereikšmingi, tarkim, vėluojate dėl transporto spūsčių arba sugenda kopijavimo aparatas. Tuomet pradedate atsigauti daug greičiau nei manėte, kad įstengsite, ir jūsų atsparumas skausmui tik didėja. Tačiau ką daryti, kai susiduriame su nepalyginti didesnėmis, siaubingesnėmis nelaimėmis? Pavyzdžiui, prarandame viso gyvenimo santaupas arba miršta vaikas? Ar įmanoma – o gal tai net prieštarauja sveikam protui – susitaikyti su įvykiu, kuris sugriauna visą jūsų gyvenimą?

Žinau žmogų, kuris yra pakankamai išgyvenęs, kad atsakytų į šitą klausimą. Tai žymus austrų psichiatras Viktoras Franklis. Tačiau išminties jis įgijo ne mokydamasis, o išgyvenęs protu nesuvokiamų dalykų. Jam teko kalėti keturiose nacių koncentracijos stovyklose, tada buvo nužudyta jo motina, tėvas, brolis ir žmona. Bet jis neketino pasiduoti: net koncentracijos stovyklose gydė žmones. Jis labai stengėsi sustiprinti dvasią tiems, kurie, kaip ir jis, prarado viską, įskaitant ir norą gyventi. Atsakymą į šį klausimą jis apibendrino savo knygoje „Žmogus ieško prasmės“.

V. Franklis priėjo neįtikėtiną išvadą, kad net baisiausiomis aplinkybėmis, tokiomis kaip nemiga, badas ir nuolatinė, kasdienė mirties baimė, išlieka galimybė tobulinti vidinę stiprybę. Tiesą sakant, tai buvo vienintelis dalykas, kurio naciai nepajėgė atimti iš kalinio. Patekus į koncentracijos stovyklą, naciams atitekdavo viskas: asmens turtas, jam brangių žmonių ir galiausiai jo paties gyvenimas. Bet naciai neįstengdavo atimti ryžto nepalūžti, dvasinės stiprybės, nesvarbu, kiek laiko jam likę.

Kad ir koks nykus ir beprasmis buvo gyvenimas mirties stovyklose, V. Franklis teigė, kad jis vis tiek „teikė galimybių ir iššūkių. Vieni galėjo šią patirtį pritaikyti paversdami gyvenimą vidiniu triumfu, kiti nepriimti iššūkių ir paprasčiausiai vegetuoti“. Čia susiklosčiusi „ypač sunki išorinė situacija suteikė žmogui galimybę pasiekti neįtikėtiną dvasinę stiprybę“. Palaikomi šios vidinės dvasinės stiprybės silpni kaliniai kartais lengviau pakeldavo stovyklos baisumus, o fiziškai ištvermingesni palūždavo.

V. Franklis tik patvirtino, ką mes jau buvome pastebėję: nesvarbu, kokie jūsų išoriniai tikslai, gyvenimas jums iškelia kitus tikslus. Jei šie tikslai skiriasi, gyvenimas visuomet laimi. Pasak V. Franklio: „Ne taip svarbu, ko mes tikimės iš gyvenimo, svarbu, ko jis tikisi iš mūsų.“ Turite išsiaiškinti, ko iš jūsų nori gyvenimas, net jei kentėti neprarandant garbės ir orumo, pasiaukoti dėl kitų ar nepasiduoti nevilčiai dar bent vieną dieną – tada pakilkite ir priimkite tą iššūkį.

Šis kelias atskleidžia vidinę didybę – tai, ko į išorę orientuotai mūsų visuomenei labiausiai trūksta.

Mes pripratę sieti didybę su tokiais žmonėmis kaip Napoleonas ar Tomas Edisonas, kurie tapo galingi ar garsūs matomais darbais. Ir labai menkai vertiname vidinę didybę, kurią gali išsiugdyti kiekvienas, nesvarbu, kokia to žmogaus padėtis visuomenėje. Tačiau prasmės mūsų gyvenimui suteikia tik vidinė didybė, be jos visuomenė taptų bedvasiu kiautu.

Toks visuomeninės sėkmės sureikšminimas skatina mūsų savanaudiškumą renkantis tikslus. Kita vertus, vidinė didybė stiprėja tik tada, kai gyvenimas padaro jūsų tikslus neįmanomus. Tuomet jums prisieis stoti į kovą su savimi, kad priderintumėte savo planus prie tikslų, kuriuos jums numatė gyvenimas. Ir būsite priversti nebūti tokie savanaudžiai – turėsite patikėti savo gyvenimą kažkam aukštesniam nei jūs. V. Franklio knyga – tai žmogaus triumfo kraštutinėmis aplinkybėmis aprašymas. Tikroji V. Franklio didybė atsiskleidė ne tada, kai jis tapo žymiu psichiatru, o būtent koncentracijos stovyklose, kur gyvendamas nežmoniškomis sąlygomis vis tik sugebėjo įžvelgti prasmę.

BAIMĖ IR DRĄSA

Ir dar viena nauda, kurią gaunate taikydami priešingo noro metodą, yra pati svarbiausia – jūs įgyjate drąsos. Mane visą laiką erzino, kad psichoterapija tiesiogiai neužsimena apie drąsos poreikį – visiems pacientams, su kuriais dirbau, jos trūko. Tačiau psichoterapeutai, kaip ir mes visi, traktuoja drąsą ne kaip psichologijos tyrinėjimo objektą, o kaip kažkokią mitinę galią, būdingą tik didvyriams, nepažįstantiems žmogiškos baimės.

Didvyrių galima pamatyti tik filmuose. Tikroji drąsa užgimsta paprastų žmonių, kurių baimės visų vienodos, širdyse. Dažniausiai drąsa išryškėja netikėtai ir paslaptingai – pats žmogus nesuvokia, kaip jis tai padarė.

Filas drąsos nelaikė nei mitine galia, nei paslaptimi. Jis apibūdino drąsą kaip paprastą žmogišką savybę, būdingą kiekvienam. Drąsa – tai gebėjimas veikti baimės akivaizdoje. Daugumai tai atrodo neįmanoma ir priklauso nuo to, kaip išgyvenama baimė.

Baimę beveik visuomet siejame su kokiu nors grėsmingu ateities įvykiu. Jei išsakysiu savo nuomonę, mane atleis. Jei pradėsiu verslą, bankrutuosiu. Juo labiau jūsų pasąmonėje įsigali šis ateities vaizdinys, tuo labiau paralyžiuoti darotės – negalite žengti žingsnio, kol neįsitikinate, kad tas nemalonus įvykis neatsitiks. Tačiau to garantuoti jums niekas negali, tai neįmanoma.

Nors ir sunku tai pripažinti, visa mūsų kultūra pagrįsta melu, kad įmanoma būti tikram dėl ateities. Eik į gerą mokyklą, valgyk sveiką maistą, nusipirk tinkamų akcijų – ir tavo ateitis garantuota. Kad įgautumėte drąsos, privalote atsisakyti užtikrintos ateities iliuzijos.

Tuomet pasijusite laisvi ir sugebėsite susitelkti į dabartį, nes tik čia galėsite parodyti savo drąsą – veikdami. Apie „buvimą čia ir dabar“ buvau skaitęs dar prieš susitikimą su Filu, bet tada pamaniau, kad tai tik banali Naujojo amžiaus1 frazė. Tačiau kada jis išmokė mane, kaip tiksliai, žingsnis po žingsnio užvaldyti dabarties galią, aš savo nuomonę pakeičiau.

Pirmas žingsnis – išmokti žiūrėti į baimę, nesiejant jos su įsivaizduojamu baugiu ateities įvykiu. Pabandykite išgyventi tą baimę šiuo metu, dabartyje. Kada atsiesite baimę nuo nemalonaus ateities įvykio, ji taps tik dar viena skausmo atmaina, ir galėsite ją nugalėti taikydami priešingo noro metodą.

Metodas veikia lygiai taip, kaip išmokote anksčiau. Galite pakeisti žodį „skausmas“ žodžiu „baimė“ ar tiesiog galvoti, kad baimė – tai viena iš skausmo atmainų. Bet kuriuo atveju priešingo noro metodo energija paskatins jus imtis veiksmų. Įgiję praktikos, pamatysite, kad visiškai nesvarbu, ko bijote, kiekvieną baimę galima nugalėti tuo pačiu būdu.

Jei jums atrodo, kad tik beprotis gali trokšti baimės, žinokite, kad jūs netrokštate ne paties siaubingo įvykio, o tik baimės, kurią sukelia to įvykio numatymas. Tai paradoksas, tačiau tik trokšdami baimės sugebėsite imtis veiksmų jos akivaizdoje – štai tokia yra drąsos esmė.

Bet jūs negalite prikaupti drąsos. Baimė greitai grįžta kartu su bauginamo ateities įvykio paveikslu ir vėl ištraukia jus iš dabarties. Jei rimtai pasiryžote gyventi drąsiai, išmokite taikyti priešingo noro metodą tą akimirką, kai tik pajuntate baimę. Nustebsite pamatę, kad vos tai virs refleksu, – ir jūs visai nebegalvosite apie ateitį, – imsite veikti su tokia drąsa, kokios dar niekada neišgyvenote.

Filas pavadino tai „išsikovoti kelią atgal į dabartį“. Buvimas dabartyje nėra kokia nors mistinė pasyvumo būsena, tai aktyvus procesas, reikalaujantis pastangų. Tikslas yra susigyventi su baime taip, kad ji netrukdytų jums veikti. O jei norite pamatyti bebaimį antžmogį, visuomet galite nueiti į kiną.

DAŽNIAUSI KLAUSIMAI

1. Tai, ką jūs vadinate metodu, pavadinčiau pasikeitusiu požiūriu. Ar aš teisus?

Ne. Kiekvienas gali pareikšti, kad jis pakeitė požiūrį, dažniausiai žmonės ir patys tuo patiki. Tačiau tai, ką jūs kalbate ar galvojate, nesukels jokių pokyčių. Žmonės atsisako keistis iracionaliame, primityviame lygmenyje, tame, kuriam mąstymas neturi įtakos. Tiesiog prisiminkite, kiek naujamečių pasižadėjimų įvykdėte.

Kad įvyktų pastebimų pokyčių, reikia jėgų, galinčių paveikti pirminę mūsų esybės dalį. Metodai sukurti pabudinti jėgoms, kurios yra anapus žmogaus suvokimo ribų. Šios jėgos pakeičia ne tik jūsų įsitikinimų sistemą, bet ir jus: jūsų mąstymą, elgseną ir intuityvų pasaulio suvokimą.

2. Iš manęs tikimasi, kad taikysiu priešingo noro metodą kaskart, kai imsiuosi to, ko norėčiau išvengti, arba kaskart, kai galvosiu apie tai, ko norėčiau išvengti, ir kaskart, kai atsitiks kas nors bloga. Tad kaip užsiimant įprasta veikla rasti laiko dar ir metodui?

Visi metodai, kuriuos aprašome šioje knygoje, reikalauja daug pastangų. Tam tikru metu veikiausiai pajusite, kad jums viso to jau per daug. Kartais ir mes nerandame laiko taikyti metodus.

Tačiau nepamirškite, kad gyvename visuomenėje, kur įprasta tikėtis gauti daug, įdėjus labai mažai pastangų. Mes ketiname paskirti šiai temai visą šeštą skyrių. O kol kas pamėginsiu atsakyti trumpai, gal tai padės suprasti keistą metodų paradoksą: nors iš pradžių jie pareikalaus daug energijos, ilgainiui energijos jums padaugės. Taigi jei atrodo, jog prašome jus padaryti daugiau, nei iki šiol darėte, tai dėl to, kad mes matome rezultatą: kada taikote metodus, gyvenimas palengvėja.

Jei esate sąžiningi su savimi, suprantate, kad be priešingo noro metodo taip ir liksite įstrigę komforto zonoje ir tenkinsitės tik maža dalele energijos. Kad ir kaip sunku jums atrodo taikyti metodus, jei išsivaduosite iš šios dvasinio paralyžiaus būsenos, jums bus atlyginta dešimteriopai. Taikykite metodus ir pasijusite daug geriau.

Be to, pritaikyti metodą jums užtruks tris sekundes. Net jei taikysite jį dvidešimt kartų per dieną, sugaišite tik minutę. Sutikite, už tokią neįtikėtiną naudą tai išties maža kaina.

3. Taikiau priešingo noro metodą laikydamasis visų nurodymų, tačiau nieko nepajutau.

Metodų mokomasi kaip bet kurio kito gebėjimo. Kad įgustumėte, reikia laiko. Juk nesitikite pirmąkart paimtu į rankas smuiku iškart pradėti griežti.

Šiuolaikinėje visuomenėje mes reikalaujame greitų rezultatų. Jei negauname, esame linkę viską mesti. Kaip tik šiomis akimirkomis – kada norime viską mesti – ir yra svarbiausia nepasiduoti. Tiesą sakant, turite išmokti taikyti priešingo noro metodą tada, kai labiausiai juo abejojate. Ne tam, kad įrodytumėte, jog metodas veikia, o tam, kad suformuotumėte teisingą požiūrį: „Kada negaunu greitų rezultatų, mano ryžtas taikyti metodą tik sustiprėja.“ Tuomet turėsite laiko tapti pačiu tikriausiu metodo praktiku. Jei ir toks pasižadėjimas neduos naudos taikant metodą, galite liautis, bent jau žinosite, kad padarėte viską, ką galėjote.

4. Ar taikydamas metodą neprisišauksiu nelaimių?

Tai dažniausias, bet lengviausiai paneigiamas nuogąstavimas. Pagalvokite, kas prisišaukia nelaimių – žmogus, kuris taiko priešingo noro metodą, kad išmoktų valdyti skausmą, ar žmogus, kuris nesugeba ateiti į susitikimą, galintį pakeisti jo gyvenimą?

Tačiau vis tiek žmonės bijo, kad trokštant negatyvios situacijos metodas gali iš tikrųjų prišaukti tą nelaimę. Mes vadiname tai „Pietų Kalifornijos protestu“, mat krašte, kur abu gyvename ir dirbame, žmonės itin linkę viską mistifikuoti.

Šis protestas kyla iš neteisingo suvokimo. Metodai moko jus trokšti ne paties įvykio, o skausmo, susieto su tuo įvykiu. Štai kodėl nurodymuose sakome, kad „reikia pamiršti pačią situaciją ir susitelkti į patį skausmą“. Tikslas – išsilaisvinti, kad galėtumėte imtis veiksmų. Jei ėmęsi metodo ir nulemsite ateitį, tai tik savo aktyviais veiksmais.

Aišku, labai paranku galvoti, kad jūsų mintys gali tiesiogiai paveikti ateities įvykius, tačiau pacientai, kurie karščiausiai tuo tiki, dažniausiai tiesiog stengiasi išsisukti nuo veiksmo.

5. Gyvenime patyriau gana daug skausmo. Kada tai liausis?

Tokia jau žmogaus prigimtis: mes linkę galvoti, kad jau išgyvenome pakankamai skausmo, taip tarsi vildamiesi atsikvėpti nuo nelaimių. Deja, gyvenimas eina visai kitu keliu. Ateityje jūsų dar laukia daug gerų dalykų – ir džiaugsmo, ir laimės valandų. Gyvenimas niekada neatribos mūsų nuo skausmo. Kada tai suvoksite, jūsų tikslas bus ne sustabdyti skausmą, o padidinti jūsų pakantumą jam. Ir tada jums kaip tik padės priešingo noro metodas.

Tai moko teigiamai žvelgti į skausmą. Skausmas – universalus dalykas, užtikrinantis, kad nesiliausite mokęsi. Kuo daugiau skausmo sugebėsite iškęsti, tuo daugiau išmoksite. Šiame skyriuje jus mokome JUDĖTI Į PRIEKĮ nepaisant kliūčių. Kiekvienas skausmingas įvykis yra tarsi mokomosios programos dalis. Tik šitai suvokę galėsite atskleisti savo gebėjimus iki galo. Jei susidarysite tokį požiūrį į gyvenimą, daugiau nebenorėsite, kad skausmas liautųsi, nes tai reiškia, kad baigsite mokytis.

6. Argi trokšti skausmo nėra mazochistiška?

Priklauso nuo to, koks skausmas. Jis būna dvejopas: reikalingas ir nereikalingas. Reikalingas tas, kurį reikia išgyventi, kad pasiektumėte tikslus. Jeigu jūs prekybininkas, privalote išmokti išgyventi, pavyzdžiui, nepavykusį sandorį. Nereikalingas skausmas yra tas, kurį mes paprastai vadiname mazochistiniu. Jis ne tik neskatina jūsų judėti į priekį – jo tikslas laikyti jus vienoje vietoje. Mazochistas sukelia sau skausmą savo noru ir daro tai nuolat. Jis pasinaudoja skausmu, kad vėl išgyventų tai, kas jam gerai pažįstama, vadinasi, taip jis siekia atsidurti savo komforto zonoje.

7. Kodėl turėčiau taikyti metodą? Man netenka išgyventi nei baimės, nei skausmo.

Turime ir tokių pacientų, kurie pareiškia tai rimtu veidu. Kartais jie meluoja, nes mano, kad tik silpnas žmogus gali prisipažinti kenčiantis ar bijantis. Paprastai prailgsta, kol juos įtikiname, jog daugiau stiprybės reikia ne paneigti, o pripažinti ir nugalėti šiems išgyvenimams.

Tačiau toks neigimas gali reikšti ir tai, kad žmonės taip įsitvirtinę komforto zonoje, kad net nežino, jog už jos jų laukia visas pasaulis su nuostabiomis galimybėmis. Tokie asmenys paprastai bijo stipriau nei kiti, tiesiog taip stengiasi išvengti baimės – neigdami, kad iš gyvenimo jie trokšta kur kas daugiau.

Dirbdami su šiais žmonėmis, mes stengiamės padėti jiems atrasti naujų tikslų. Gal tai ir nemalonu, kaip traukti dantį, tačiau visi turi pripažinti neturintys to, ko galbūt norėtų. Kada paprašome jų mintyse pereiti visus etapus, reikalingus tikslui pasiekti, visuomet kuriame nors iš jų jie išsigąsta – taigi jiems tenka pripažinti, kad sąmoningai vengia skausmo. Nors tuo metu jie to dar nesuvokia, tai pripažinti jau yra pirmas žingsnis į tikrąjį gyvenimą.

8. Pažįstu žmonių, kurie nuolat juda į priekį, bet aš nenoriu būti toks, nes jie niekada neatsipalaiduoja ir nesugeba mėgautis gyvenimu.

Toks hiperaktyvumas nėra tas pats, kas judėti į priekį, tiesą sakant, tai dažniausiai tik dar viena vengimo gyventi forma. Šie žmonės apsiverčia darbais, kad negalvotų apie nemalonius dalykus: baimę, nesėkmes, silpnąsias savo vietas. Kaip tik dėl to jie neturi laiko atsikvėpti, tarsi už nugaros nuolat girdėtų žingsnius ir bėgtų negalėdami sustoti.

„Judėjimas į priekį“ kiekvienam iš mūsų reiškia ką kita. Priešingo noro metodas suteikia jums stiprybės kovoti su tuo, ko labiausiai vengiate. Dažnai tai išorinė situacija, tačiau gali būti ir vidiniai išgyvenimai, keliantys jums įtampą.

Pastebėjome, kad žmonės, kurie, palyginti su kitais, nevengia nemalonumų, sugeba geriau atsipalaiduoti ir pailsėti. Tik tada, kai drąsiai stojate akis į akį prieš negandas, kurių labiausiai bijote, nesvarbu, vidines ar išorines, jūsų protas gali atsipalaiduoti. Tokių žmonių negąsdina pasaulis, jie labiau patenkinti savo pastangomis, todėl mažiau jaudinasi ir nerimauja, o atėjus laikui sugeba atsipalaiduoti ir nekvaršina galvos dėl viso to, kas jiems nemalonu ir ko jie norėtų išvengti.

KITOS PRIEŠINGO NORO METODO TAIKYMO SRITYS

Taikant priešingo noro metodą išsiplečia profesinių ir socialinių interesų ratas. Yra žmonių, su kuriais norėtume susipažinti, tačiau jaučiamės neužtikrinti ir drovimės tai padaryti. Jei esate sąžiningi su savimi, pirmiausia paklausiate savęs, ar jūs jų verti. Aišku, lengviausia bendrauti tik su tais, kurie yra jums lygūs ir nekelia grėsmės. Tai akivaizdi vengimo forma, neleidžianti gyventi visaverčio gyvenimo.

Įkopusi į ketvirtą dešimtį Merilina buvo patraukli ir vieniša. Jai iš paskos nuolat sekiojo pulkas vaikinų, tačiau nė vienas jų netiko. Merilinos problema buvo jos požiūris į vyrus. Moteris buvo įsitikinusi, kad egzistuoja „A“ grupės vyrai, turtingesni, dailesni, žavesni, su kuriais jai nelemta užmegzti ryšių. Supažindinta su vienu iš jų, ji elgėsi šaltai ir nedraugiškai, nes giliai širdyje bijojo tokių ir nenorėjo, kad jis pakviestų ją į pasimatymą. Visi vyrai, su kuriais ji susitikinėjo, priklausė žemesnei „B“ grupei. Jie, nors Merilina ir skundėsi jų trūkumais, simbolizavo jos komforto zoną. Kol nesiliovė susitikinėti su tokiais vyrais, Merilina neturėjo galimybės susirasti tinkamą ir jai patinkantį vyriškį. Kaskart, kai tekdavo bendrauti su „A“ grupės vyrais, Merilina, kad nugalėtų baimę, imdavo taikyti priešingo noro metodą. Galiausiai ji sugebėjo atsiverti ir elgtis natūraliai.

Taikydami priešingo noro metodą įgysite autoritetą. Būnant lyderiu, nesvarbu, skyriaus viršininku, įmonės generaliniu direktoriumi ar šeimos galva, tenka viena nemaloni pareiga: priimti nepalankius sprendimus. Štai kodėl vadovai jaučiasi itin vieniši. Geras lyderis turi sugebėti taikytis su žmonių nepasitenkinimu.

Elizabetą, universiteto profesorę, ką tik paskyrė katedros dekane. Savo srityje ji buvo gana įžymi šalies mastu, bet išsiskyrė kuklumu ir noriai bendraudavo su visais. Iš prigimties Elizabeta linko visus laikyti savo draugais. Visi ją mėgo – nuo studentų ir kitų profesorių iki valytojų. Taigi jos darbo aplinka jai buvo savotiška komforto zona. Jai tapus dekane, tai negalėjo ilgiau tęstis. Eidama tokias pareigas, ji turėjo tvirtinti dėstytojų krūvius, pasirašyti paskaitų grafikus, atostogų prašymus, įsakymus dėl drausminių nuobaudų ir panašiai. Dabar Elizabeta jau nebegalėjo būti kiekvieno drauge, nes kad ir kaip pasielgdavo, visada atsirasdavo nepatenkintų. Ji taip dėl to išgyveno, kad pradėjo atidėlioti sprendimus, ir katedroje įsivyravo visiškas chaosas. Galiausiai Elizabeta suprato turinti prisiversti priimti nepopuliarius sprendimus, antraip praras darbą. Ir ji pradėjo taikyti priešingo noro metodą norėdama įveikti sąžinės graužatį, kad žmonės ja nepatenkinti. Galiausiai ji liovėsi buvusi visų drauge ir tapo gera vadove.

Elizabeta pradėjo suvokti, kad kiekvienuose santykiuose yra vadovavimo elementas ir kad dažnai aplinkiniams ji reikalinga ne tik kaip draugė, bet ir kaip vadovė. Galų gale jos santykiai su visais pagerėjo. Draugams ir kolegoms, kuriuos pažinojo daugelį metų, ėmė patikti skaidrūs ir aiškūs jos sprendimai. Ir tai jai suteikė pasitikėjimą, kokio niekada nejautė. Pagerėjo ir šeimos santykiai, ypač su paaugle dukra: dabar, kai mamai išeidavo nustatyti jai tikslias elgesio ribas, jos ėmė bendrauti daug atviriau, ir tai buvo didelis palengvėjimas abiem.

Priešingo noro metodas padeda nugalėti fobijas. Fobija – tai iracionali baimė, pavyzdžiui, vorų ar uždarų erdvių. Dėl savo fobijų mes priversti atsisakyti dalies gyvenimo. Fobijos, net ir lengvos, gali trukdyti dirbti ar bendrauti. Metodas suteikia drąsos išgyventi tokias situacijas, ir tuomet baimė išnyksta. Vėl atsiveria visas gyvenimas.

Inžinierius Maiklas darbo reikalais keliaudavo po visą pasaulį. Deja, jis bijodavo skraidyti, ir dėl šios fobijos jo karjerai grėsė galas. Vos stiuardesė uždarydavo lėktuvo duris, jo kvėpavimas sutankėdavo, krūtinę imdavo spausti. Dažnai baimė baigdavosi nevaldomos panikos priepuoliu: jis imdavo galvoti, kad tikrai žus. Namie, vos pagalvojus apie skraidymą, jį iš anksto apimdavo nevaldoma baimė. Kad išsisuktų nuo kelionių lėktuvu, Maiklas vis ką nors sugalvodavo, bet jo viršininkui pradėjo aiškėti viso to priežastis. Tada Maiklas ėmė taikyti priešingo noro metodą nuolatos, kai tik apimdavo baimė, ir pamažu sugebėjo įveikti skraidymo fobiją. Baimė daugiau nebebuvo jam kliūtis.

Priešingo noro metodas padeda išsiugdyti gebėjimą laikytis drausmės ir ilgalaikių įsipareigojimų. Didžiausias skirtumas tarp tų, kurie pasiekė savo tikslų, ir tų, kurių pastangos nueina šuniui ant uodegos, yra jų įsipareigojimų lygmuo. Daugelis žmonių norėtų nuoširdžiai atsidėti savo tikslui. Tačiau atsidavimas reiškia virtinę galbūt nereikšmingų, tačiau nemalonių žingsnių. Kada žmonės nežino, kaip įveikti šį skausmą, jų ryžtas nueina perniek.

Džefris buvo gatvėse patruliuojantis policininkas, bet jis svajojo ne apie tokią karjerą. Būdamas paskutiniame kurse metė universitetą. Nors ir išsiskyrė kaip puikus rašytojas, suprato, kad niekada nepasieks literatūrinių aukštumų dėl tingumo. „Mano galvoje pilna puikių idėjų, bet abejoju, ar jos kada nors virs tekstu.“ Taigi Džefrio gebėjimai čia niekuo dėti. Jis pasirinko lengviausią kelią – po darbo bare pasakodavo istorijas draugužiams policininkams. Tai buvo ypač lengva išlenkus taurelę kitą. Vos pradėjęs galvoti, kad reikėtų šias istorijas išguldyti popieriuje, nuleisdavo rankas. „Namo grįžtu pavargęs. Tik prisėdu prie kompiuterio, ir man įsiskausta galva.“ Jis tiesiog negalėdavo susikaupti. Norint sutelkti dėmesį, reikia atsiriboti nuo pasaulio ir galvoti tik apie vieną dalyką. Tam reikia didžiulių pastangų, ir tos pastangos daugumai iš mūsų yra ypač nemalonios. Taip atsitiko ir Džefriui. Pritaikęs priešingo noro metodą ir išmokęs nepaisyti skausmo, jis pagaliau rado laiko ir energijos pradėti rašyti, ko iš tikrųjų ir troško.

PRIEŠINGO NORO METODO SANTRAUKA

Kam skirtas metodas

Taikykite metodą tada, kai norite imtis veiksmų, kurių vengiate. Mes dažniausiai vengiame daryti tai, kas mums kelia didžiausią skausmą. Geriau renkamės gyventi komforto zonoje, bet ji stipriai apriboja tai, ką galime gauti iš gyvenimo. Metodas moko jus veikti nepaisant skausmo. Jūs vėl pradėsite judėti į priekį.

Su kuo kovojate

Vengti skausmo – giliai įsišaknijęs įprotis. Atidėliojant tai, kas jums kelia skausmą, trumpam palengvėja. Be to, bausmė – kada tegalėsite tuščiai apgailestauti dėl iššvaistyto gyvenimo – jūsų laukia tik tolimoje ateityje. Štai dėl ko daugelis nejuda į priekį ir negyvena visaverčio gyvenimo.

Ženklai, kada taikyti metodą

1. Kada reikia atlikti ką nors nemalonaus ir jus apima baimė arba pradedate priešintis. Prieš imdamiesi nemalonių darbų, pritaikykite metodą.

2. Antrasis ženklas randasi jūsų mintyse: imate be perstojo galvoti, kad reikės padaryti ką nors sunkaus ar skausmingo. Jei kaskart, kada galvoje ima suktis panašios mintys, pritaikysite metodą, sukaupsite energijos, ir ji pastūmės jus veikti, kai ateis tam laikas.

Apie metodą glaustai

1. Susitelkite į skausmą, kurio vengiate, įsivaizduokite, kaip jis iškyla priešais jus it debesis. Kad prisišauktumėte skausmą, nebyliai sušukite: „Ateik!“, jūs trokštate jo, nes jis didelė vertybė.

2. Judėdami pirmyn, be žodžių sušukite: „Aš myliu skausmą!“ Giliai pasinerkite į skausmą, kol kartu su juo tapsite nedaloma visuma.

3. Pajuskite, kaip debesis jus išspjauna ir užsiveria jums už nugaros. Ištarkite sau: „Skausmas mane apleido!“ Palikę debesį įsivaizduokite, kad virtote tyra šviesa ir skriejate į priekį, savo tikslo link.

Aukštesnė jėga

Aukštesnė jėga, viso pasaulio varomoji jėga, pasireiškia kaip nepaliaujamas judėjimas pirmyn. Vienintelis būdas susijungti su šia jėga – pačiam judėti į priekį. Bet tam turite išmokti nepaisyti skausmo, peržengti per jį. Priešingo noro metodas jus to išmokys. Kada taikydami metodą susijungiate su judėjimo į priekį jėga, pasaulis jau nebe taip baugina, jūsų energija sustiprėja ir ateitis atrodo kupina vilčių.

1 Vakarų kultūros socialinis ir dvasinis judėjimas, atsiradęs XX a. antrojoje pusėje.

3 SKYRIUS

Metodas:

gyvybinga meilė

Aukštesnė jėga:

meilės banga

Per pirmąjį seansą Amanda, įpusėjusi trečią dešimtį ambicinga, ryškiai apsirengusi moteris, įsiveržė į mano kabinetą tarsi visa užkariautojų armija. Jos santykiai su širdies draugu klostėsi nekaip, ir ji reikalavo, kad nedelsiant pasiūlyčiau jai sprendimą. „Kartu buvome pobūvyje ir jis, kaip čia pasakius, per visą vakarą nesiteikė su manim pasikalbėti, net nežiūrėjo į mano pusę. Visą laiką prasėdėjo kampe flirtuodamas su mergina, dirbančia „Macy’s“ prekybos centre už kosmetikos prekystalio! – tai sakydama ji sužaibavo akimis. – Kokiuose padebesiuose jis skrajoja, jei mano, kad visa taip ir paliksiu!“ – paniekinamai išspjovė.

Mus pertraukė jos mobilusis, Lady Gagos balsu uždainavęs „Bad Romance“. Amanda išsitraukė telefoną ir viauktelėjo: „Negaliu kalbėti, aš susirinkime“, paskui nė nemirktelėjusi atsisuko į mane. „Tuoj viską paaiškinsiu: aš įkūriau bendrovę, kuri užsiima elitinių moteriškų drabužių kūrimu – nuo dizaino iki pasiuvimo. Dabar mums žūtbūtinis etapas: arba gausime krūvą pinigų, arba aš vėl eisiu dirbti padavėja, – išpoškino užrietusi nosį. – Kas vakarą suplanuotas vis kitas susitikimas su galimais investuotojais. Bleikas – tai mano vaikinas – Bleikas žino, kad jis privalo eiti kartu, kad jo pareiga palaikyti mane, o ne žeminti flirtuojant su kažkokia mergše pardavėja!“

Kada įsikalbėjome apie jos santykius, mano nuostabai, paaiškėjo, kad daugeliu aspektų Bleikas buvo puikus partneris Amandai: dailus, manieringas, malonus ir mokėjo pasirodyti viešumoje. Tačiau jis nesusijęs su mados pasauliu (Bleikas dirbo mokslinį darbą medicinos srityje), todėl pernelyg nesidomėjo jos karjera. Jis taikstėsi su valdingu Amandos būdu ir nuotaikų kaita. Tiesą sakant, jis taip puikiai atitiko jos reikalavimus, kad vos jiems susitikus Amanda įtikino jį, jog jie turi būti kartu.

– Regis, šie santykiai jums labai svarbūs, – pagaliau įsiterpiau.

– Aišku. Dėl šitų santykių paaukojau daug daugiau nei kada nors anksčiau.

– Tikrai? O kaip ilgai jūs esate kartu?

– Keturis mėnesius.

Aš ėmiau juoktis, bet paskui supratau, kad ji nejuokauja.

– Mados industrija nepalieka daug laiko santykiams, – atšovė ji gindamasi.

Tačiau kalta buvo ne madų industrija, o Amanda. Moteris, kuri įsiveržė į mano kabinetą kaip generolo Patono2 armija, neabejotinai turėjo turėti bėdų dėl santykių. Deja, pirmiausia dėl to kentėjo ji pati.

Uždaviau klausimą stengdamasis jos nesupykdyti.

– Ar nemanote, kad jūsų taip greit pasibaigiantys santykiai turi dėsningumų?

– Man nerūpi dėsningumai, – purkštelėjo Amanda. – Mano draugė, taip pat jūsų pacientė, patikino, kad jūs negaišite laiko kapstydamasis po praeitį. Tenoriu, kad padėtumėte man susigrąžinti vaikiną ir kad vėl galėčiau jį kontroliuoti.

Iš paskutiniųjų stengiausi nenusišypsoti.

– Galiu jums padėti, bet tik ne ką nors kontroliuoti... Tačiau apie tai vėliau. Kodėl jums nepapasakojus, kas vyko vėliau?

Paaiškėjo, kad važiuojant iš vakarėlio Amanda automobilyje užkūrė Bleikui tikrą pirtį – už tai, kad elgėsi kaip nepritinka kukliam jos palydovui. Tačiau šį kartą, užuot nusileidęs, Bleikas mandagiai atrėžė: „Ar supranti, kaip aš aukojuosi vaikščiodamas į šiuos nuobodžius susitikimus? Einu tik todėl, kad taip nori tu. Vienintelį kartą per mūsų draugystės mėnesius aš ištrūkau iš tavo priežiūros ir gerai praleidau laiką! Ir dėl to tu dabar ketini mane prikalti prie kryžiaus?“

Amanda apstulbo. Toliau jie važiavo tylėdami, tačiau jai virė kraujas. Ji nesiliovė galvojusi, kaip bjauriai jis elgiasi. Mintyse vis kartojo tarsi užsikirtusi plokštelė: „Aš plušu iki devinto prakaito, kuriu verslą dėl mūsų abiejų, ir dar tokioje sunkioje srityje, o jis negali bent jau elgtis taip, kad jausčiausi moterimi?“ Ir ji ėmė kurti keršto planus. Įsivaizdavo, kaip atsiduria lovoje su pažįstamu „GQ“3 modeliu ir Bleikas užtinka juos pačiame įkarštyje. Kada grįžo namo, jautėsi visiškai išsekusi, tačiau kerštingos mintys, regis, gyveno savo gyvenimą. Amanda nemiegojo visą naktį, galvoje virte virė.

Ryte Bleikas labai stengėsi ištaisyti padėtį. Nustebino ją atnešdamas į lovą pusryčius ir šviežiai skintų gėlių. Bet Amandai nieko nereikėjo. Ji nesikalbėjo su juo, net nepažvelgė į tą pusę. Šiaip ar taip, jos kerštingos mintys per naktį tik sustiprėjo. Dabar ji jau matė visas jo ydas, net pačias mažiausias, pavyzdžiui, kaip bjauriai jis kosti. Ši neapykanta ėmė reikštis net fiziškai.

– Kai jis prieidavo arti, man oda pašiurpdavo. Aš nebegalėdavau būti su juo vienam kambary.

– Ar bendraudama su kitais vaikinais esate patyrusi tokią kraštutinę reakciją? – paklausiau.

Ji pakėlė akis.

– Tik kada jie to nusipelnydavo.

– Ar dažnai taip nutikdavo?

Amanda apsipylė ašaromis. Paaiškėjo, kad šitaip baigdavosi visi jos santykiai. Vaikinas padarydavo ką nors, kas išvesdavo ją iš pusiausvyros, kaip dabar atsitiko su Bleiku. Ji gūžtelėjo.

– Negaliu po šito mylėti to žmogaus. Mano draugė tai vadina „nėra kelio atgal“.

LABIRINTAS

Bleiko elgesys ją išties įskaudino, gali būti, kad jis taip pasielgė tyčia. Bet tokių dalykų nutinka kiekvienai porai. Du žmonės, jei bus išmintingi, nesunkiai ras sprendimą. Šiuo atveju didžiausia bėda buvo Amandos reakcija: ji užsispyrė niekada neatleisti, todėl susitaikyti pasidarė nebeįmanoma. Nuo to momento ne Bleikas ėmė žlugdyti jų santykius, o ji pati. Nuolat taip elgdamasi Amanda atbaidydavo net sukalbamiausius vaikinus.

Amandą apėmusi būsena pasireiškia skirtingai: ji atsisakė bendrauti, kitiems prasideda nevaldomo įsiūčio priepuoliai, treti užima akivaizdžią puolimo poziciją. Tačiau priežastis viena ir ta pati: jūs įstringate skausmo ir pykčio spąstuose ir negalite išsivaduoti.

Kiekvienas yra išgyvenęs tokią būseną, net žmonės, manantys esą ramūs ir protingi. Tereikia akstino. Tai gali būti šalia esantis žmogus, įžeidęs žvilgsniu ar nemaloniu žodžiu. Tokiu akstinu gali tapti ir kaimynas, besiklausantis garsios muzikos, ar draugo politinės pažiūros.

Mes pavadinome šią būseną labirintu, mat kuo toliau į jį įeinate, tuo sunkiau rasti kelią atgal. Jus įskaudinęs žmogus jums tampa savotiška manija, įsitvirtina jūsų galvoje ir jūs niekaip negalite išmesti jo iš savo minčių. Jūs jį koneveikiate, ginčijatės su juo, rezgate keršto planus. Kai esate tokios būsenos, tas kitas žmogus tarsi kalėjimo prižiūrėtojas neišleidžia jūsų iš jūsų pačių minčių labirinto.

Raskite laiko ir pamėginkite išsirinkti žmogų, kuris galėtų sukelti jums tokią būseną. Tada atlikite šį pratimą.

Užsimerkite ir įsivaizduokite jus erzinantį žmogų. Netramdykite savo reakcijos, išgyvenkite nepasitenkinimą tarsi tai vyktų iš tikrųjų. Ką dabar galvojate ir kaip jaučiatės? Pabandykite įsisąmoninti, kad tai viso labo kitokia proto būsena.

Veikiausiai jūs pateisinsite tokią savo reakciją – bet tai visai nesvarbu.

Jei jau patekote į labirintą, vadinasi, kenkiate sau. Kalbant apie Amandą, žala jos asmeniniam gyvenimui buvo akivaizdi. Jeigu ji nepajėgė susitaikyti su tuo nesusipratimu, atsitikusiu su jos vaikinu per vakarėlį, negali būti net kalbos, kad susidoros su daug didesnėmis problemomis, su kokiomis neišvengiamai susiduria kiekviena pora. Štai dėl ko jos santykiai taip greitai žlugdavo. Ar ji galėtų ištekėti ar susilaukti vaikų, jei pirmai bėdai pasitaikius sprunka, o ne stoja į kovą?

Tačiau labirintas kelia grėsmę visiems santykiams, ne tik vedybiniams, nes jis iškreipia jūsų požiūrį į žmogų. Kada esate labirinte, tiesiog pamirštate visas gerąsias to žmogaus savybes – galite galvoti tik apie tai, ką blogo jis padarė. Objektyviai žiūrint, Bleikas buvo vienas iš šauniausių Amandos sutiktų vaikinų. Tačiau visos gerosios Bleiko savybės tarsi išsitrynė jai patekus į labirintą, net Bleikui kostelėjus Amandai jau norėdavosi šaukti.

Lygiai taip pat – praradusi objektyvų požiūrį – Amanda sugadino ir kai kuriuos darbinius savo santykius. Ji nesusivaldė bendraudama su potencialiu jos drabužių linijos pasiturintiesiems pirkėju. Šis atkeršijo sudarydamas sandorį su didžiausiu jos varžovu. Amandos galvoje jau ėmė suktis vaizdiniai, kaip pigioje užkandinėje ji skaičiuoja arbatpinigius. Vėl tapti padavėja Amandai atrodė baisiau nei mirti, todėl kelis pastaruosius mėnesius ji praleido kankindamasi ir visaip mėgindama įkalbėti tą pirkėją apsigalvoti. Ir vėl per savo būdą nukentėjo tik ji pati.

Labirintas ne tik kenkia jūsų santykiams su žmonėmis, jis sugadina jūsų santykius su pačiu gyvenimu.

Kada esate labirinte, gyvenimas eina pro šalį.

Dauguma klysta manydami, kad žmonių poelgiai nepadaro ilgalaikės žalos, ir jei sugebate išsivaduoti iš pirminio skausmo, jau galite eiti išvien su gyvenimu. Bet taip nėra. Jūs tarsi apsėsti galvojate apie tai, kas jums atsitiko. Ir dėl to atsukate nugarą savo ateičiai.

Labai ryškus pavyzdys – viena suaugusi moteris, kuri tebekaltina tėvus, kad sugriovė jai gyvenimą. Ji įžengė į labirintą prieš daugelį metų ir niekada iš jo neišėjo. Kaskart, kai atsisakydavo susidurti su sunkumais, turėdavo iš anksto parengusi pasiteisinimą: negalėjo parašyti knygos, nes tėvai nepripažino jos talento; atsisakė eiti į pasimatymą, ir savo drovumą pateisino tuo, kad nuo vyrų ją atgrasė bjaurus tėvas.

Šie pavyzdžiai rodo, kaip ilgai labirintas gali gadinti jums gyvenimą. Kitas pavyzdys: Amanda buvo draugės dukters krikštamotė. Jos ir draugės smulkūs nesutarimai baigėsi tuo, kad Amanda užsidarė labirinte. Ji, kaip visada, nutraukė su drauge visus ryšius. Po kelių mėnesių Amanda susizgribo, kad praleido pirmąjį krikšto dukters gimtadienį. „Šito aš gailėsiuos visą gyvenimą.“

Kaip psichoterapeutas, prisižiūrėjau ganėtinai labirinto padarytos žalos. Tai begalė tuščiai iššvaistytų valandų, prarastų puikiausių galimybių ir milžiniška neišgyventa gyvenimo dalis.

Beviltiškiausi atvejai, kada žmogus, net ir suvokęs, kiek jam tas kainavo, vis tiek nesugeba išeiti iš labirinto. Amanda – ne išimtis. Po keleto seansų ji suprato, kad didžiausias jos priešas – ji pati. Tačiau net ir tai suvokusi nesugebėjo kontroliuoti savo minčių. Pyktis, keršto fantazijos ir nuoskauda toliau nuodijo mintis. „Pasiekiau tokį tašką, kada daugiau nebepajėgiau pakelti savo minčių. Kokią sekundę lioviausi galvojusi. Bet tada prisiminiau, kaip Bleikas mane apkaltino, kad jį kontroliuoju, ir viskas prasidėjo iš naujo.“

TEISYBĖ

Kodėl taip sunku ištrūkti iš labirinto?

Kad patenkame į jo spąstus, kaltas visuotinis įsitikinimas, jog pasaulis visuomet bus mums teisingas. Naivi ir vaikiška prielaida: „Jei aš esu geras, pasaulis irgi bus man geras.“ Jau turėtume žinoti – pasaulis kasdien laužo šią taisyklę. Kas nors įžūliai užlenda prieš jus greitkelyje, klientas šiurkščiai aprėkia. Tačiau nepaisydami kasdienių įrodymų, mes tebepuoselėjame vaikiškas viltis.

Kol laikysitės nuomonės, kad pasaulyje turi vyrauti teisybė, kaskart įskaudinti imsite reikalauti, kad Temidė išlygintų svarstykles. Jūs užsispirsite ir nenusileisite tol, kol taip neatsitiks. Štai kodėl labirintas neatsiejamas nuo minčių apie kerštą ar atpildą. Pastangos atkurti teisybę savo pasaulyje – tai kova su vėjo malūnais.

Jūs negalvojate, kad žmonės turėtų būti jums teisingi. Tačiau ta nuostata yra, ji visuomet jūsų galvoje. Tai reiškia, kad bet kurią akimirką galite atsidurti ant labirinto slenksčio ir nuolankiai leisitės praryjami. Tereikia neteisybės – net mažiausios, ir nespėję net pagalvoti jau atsiduriate spąstuose ir negalite ištrūkti.

AUKŠTESNĖ JĖGA: MEILĖS BANGA

Atsisakyti vaikiško tikėjimo visuotine teisybe nėra taip lengva. Remdamasis savo patirtimi, galiu pasakyti, kad tik išgyvenę šį tą didingesnio, geresnio ir galingesnio jūs galite liautis to tikėtis. Pirmą kartą tą patyriau mažas.

Buvau penkerių, kai tėvai nutarė nuvežti mane ir vyresnę seserį pačiužinėti. Mes gyvenome saulėtoje pietų Kalifornijoje, todėl suprantate, kiek džiaugsmo mums tai reiškė. Tačiau kelyje tėvas mane įskaudino, jau nebepamenu, kas tuomet atsitiko. Tik atsimenu, kaip atsidūriau labirinte. Sėdėjau ant užpakalinės sėdynės tėvui už nugaros ir žvilgsniu gręžiau jo pakaušį. Troškau jam visų įmanomų kančių. Jei neapykanta turėtų deginančių galių, tėvo galva tąkart būtų sprogusi.

Kada atvykome į vietą, šeima išlipo iš automobilio, bet aš atsisakiau pajudėti. Sukryžiavau rankas ant krūtinės ir sėdėjau kaip sėdėjęs. Mama ėmė švelniai mane įkalbinėti. Sesuo jau nusileido rogutėmis nuo kalno keletą kartų ir atbėgo pasidžiaugti, kaip jai linksma. Net tėtis bandė ištempti mane iš automobilio. Tačiau kuo labiau jie stengėsi mane įkalbėti, tuo smarkiau aš spyriojausi.

Galiausiai šeima paliko mane ramybėje. Štai tada atsitiko keisčiausias dalykas. Aš pažvelgiau pro langą ir pamačiau aplink uostinėjantį mažytį šuniuką, kažkieno pamestą automobilių aikštelėje, – drebantį, sustirusį. Nespėjęs pagalvoti atidariau automobilio dureles, suglobiau jį į glėbį ir įsinešiau vidun, kur šilta. Jis lyžtelėjo man veidą. Ir staiga viskas pasikeitė. Mane užplūdo meilė šiam bejėgiam, išsigandusiam šunyčiui. Jaučiau, kaip širdis atsileidžia, atsiveria. Viskas atrodė kitaip, tarsi visas pasaulis staiga būtų pasviręs kartu su ašimi. Aš daugiau nebejaučiau neapykantos tėvui – mylėjau jį, net norėjau būti toks kaip jis: juk tėvas mokė mane ginti ir saugoti gyvūnus. Mano užsispyrimas, kaprizai, nepaklusnumas kažkur dingo. Pasijutau neįtikėtinai suaugęs, be smulkmeniško vaikiškumo.

Išbėgau iš automobilio ir pašaukiau tėtį. Jis atėjo ir padėjo man surasti šunelio šeimininką, paskui pasakė, kaip manimi didžiuojasi. Aš vis dar negalėjau atsistebėti, kaip staiga viskas pasikeitė. Šeima džiūgavo žiūrėdama, kaip aš leidžiuosi rogutėmis nuo kalno. Verkiau ir juokiausi vienu metu. Jaučiausi kaip ištrūkęs iš kalėjimo. Visą kelią namo dainavau ir juokiausi. Net įstengiau negrabiai, kaip sugeba penkiametis, atsiprašyti už tai, kad taip kvailai elgiausi.

Net būdamas vaikas supratau, kad tai buvo kažkas daugiau nei mano meilė šunyčiui. Aš išgyvenau nepakartojamą aukštesnę jėgą, ji buvo tokia galinga, kad ištraukė mane iš labirinto, nepaisant niekingų užgauto vaiko jausmų ir buko pykčio. Galinga meilės visiems ir viskam banga suteikė man stiprybės nugalėti įžeistą savo išdidumą ir įsiūtį.

Aš išgyvenau kai ką visiškai kitokio nei tai, ką mes įpratę vadinti meile. Dauguma mūsų, galvodami apie meilę, turi omeny jos žemesnę formą. Juk mums meilė pabunda tik tada, kai kas nors elgiasi su mumis maloniai. Mylite savo vaiką, kada jis meiliai jums nusišypso, ar gyvenimo draugę, kada jos grožis džiugina jums akį. Tokia meilė silpna, nes tai jūsų reakcija į išorines aplinkybes.

Tačiau jei norite išsigauti iš labirinto, reikia išgyventi tokią meilę, kuri nepriklauso nuo jūsų tiesioginės reakcijos: juk būtent jūsų reakcija ir uždaro jus labirinte.

Štai ką išgyvenau būdamas penkerių. Tai buvo didingiau už mano reakcijas, didingiau ir už mane. Tai buvo aukštesnė meilės forma. Mes davėme šiai meilės formai vardą: meilės banga.

Meilės banga – tai begalinė dvasinė jėga, kuri atiduoda visą save, be jokių apribojimų. Tai tarsi saulės šviesa, šviečianti viskam, kas gyva ir negyva. Tą akimirką, kada išgyvenate šią jėgą, pakylate aukščiau nereikšmingų egoistinių išgyvenimų. Jums daugiau nebereikia jus įžeidusio žmogaus atsiprašinėjimų, mat pati meilės banga jau yra atlygis. Kitaip nei teisybė, šis atlygis turi tikrą vertę. Meilės banga dovanoja jums gyvenimą.

Tik nesuklyskite: užplūdus meilės bangai nereikia nusileisti neteisybei ar nekreipti dėmesio į skriaudas. Neturite leistis nešami bangos ir niekaip nereaguoti į blogą elgesį su jumis. Srautas pakeičia jūsų vidinę būseną, o su išoriniu pasauliu jūs galite bendrauti kaip panorėję. Tiesą sakant, susilieję su šia aukštesne jėga ilgainiui pasijusite laisvesni ir elgsitės daug agresyviau, jei reikės stoti su kuo nors akistaton. Kol esate labirinte, jaučiatės susieti su jus įskaudinusiu asmeniu ir tas žmogus jus baugina. Kada nešami meilės bangos susiliejate su aukštesne jėga, jums nėra ko bijoti.

METODAS: GYVYBINGA MEILĖ

Galvokite apie meilės bangą kaip apie milžinišką energijos potvynį, dosniai užliejantį pasaulį. Nors meilės banga visuomet šalia jūsų, nejaučiate jos, kol įsivaizduojate esantys nuskriausti. Turite susilieti su meilės banga, kaip banglentininkas susilieja su banga, kuria ketina šliuožti. Atiduodami dalelę širdies leidžiatės nešami meilės bangos lygiai taip, kaip tas banglentininkas.

Pasiekti tokią būseną sunkiausia tada, kai esate taip supykę, kad tai atrodo neįmanoma. Tuomet turite pasyviai laukti, kol kas nors iš šalies atvers jums širdį, kaip man, penkiamečiui, padėjo tas šunytis. Turite stengtis sąmoningai įžiebti tą meilę vos tik įskaudinti. Daugumai mūsų tai atrodo nenormalu. Mes kaip vaikai: tikime, kad meilė ateina savaime, be jokių pastangų. Vienas iš dvasinės brandos požymių – suvokimas, kad norint tikrai mylėti reikia įdėti daug darbo.

Daugumai mūsų atrodo keista, kaip galima dirbti dėl meilės. Todėl mums reikia metodo. Šis metodas vadinasi „gyvybinga meilė“, mat tai darbas, palaikantis jausmo gyvybę. Taikydami šį metodą, viduje sukuriate mažytę meilės bangą. Ji nuneša jus link galingos kosminės bangos.

Gyvybingos meilės metodas paveikus tada, kai kas nors įskaudina, supykdo ar dar kaip kitaip stumia jus į labirintą. Tai patikimas būdas susilieti su meilės banga. Tuomet turėsite stiprybės išsilaisvinti iš labirinto bet kokiomis aplinkybėmis. Niekas negalės sustabdyti jūsų gyvenimo.

Pirmiausia perskaitykite visą metodo eigą. Jis susideda iš trijų etapų.

Gyvybinga meilė

Įsivaizduokite, kad esate apsupti šiltos, skystos šviesos – begalinės meilės. Pajuskite, kaip širdis atsiveria ir išsiplečia, kad susilietų su šia meile. Kada širdis susitraukia iki normalaus dydžio, ši begalinė energija susitelkia jūsų krūtinėje. Tai nesustabdoma mylinti jėga, kuri trokšta save atiduoti.

Susitelkite į jus supykdžiusį žmogų. Jei jo nėra priešais jus (paprastai taip ir būna), įsivaizduokite jį esant. Pasiųskite visą krūtinėje netelpančią meilę tiesiai jam, nieko nepasilikdami, tarsi iškvėptumėte iš plaučių visą orą.

Sekite paskui meilę, išsiveržusią iš krūtinės. Ji įeina į kitą žmogų per jo saulės rezginį, ir dabar neužteks vien stebėti: pajuskite, kaip ji užplūsta tą kitą žmogų. Jus apims jausmas, tarsi su tuo žmogumi susiliejote. Dabar atsipalaiduokite – jūs vėl jaučiatės apsupti begalinės meilės. Tai grąžins jums energiją, kurią atidavėte. Pajusite pilnatvę ir ramybę.

Kad būtų lengviau atsiminti, kiekvienas žingsnis turi pavadinimą.

Pirmasis žingsnis vadinamas koncentracija. Jūs sukaupiate visą jus supančią meilę ir sutelkiate savo krūtinėje, nes tai vienintelis organas, kuris gali ją jausti ir išlaikyti.

Antrasis žingsnis vadinamas perdavimu: jūsų širdimi kaip kanalu meilė iš kažkur aukščiau perduodama šiam pasauliui.

Tikroji metodo galia pasireiškia trečiame žingsnyje. Tai susitapatinimas. Kai pajuntate, kad jūsų perduodama meilė įsismelkia į kitą asmenį, išgyvenate su juo vienybę, tokia vienybė atsiranda tik visiškai susitapatinus. Tai pergalė – jūs atsikratote nuoskaudos dėl neteisybės ir dabar esate laisvi žengti toliau. Kada įgyjate šių naujų galių, niekas neįstengs uždaryti jūsų į labirintą. Niekas negalės jūsų sustabdyti.

Šis sugebėjimas nepriklausyti nuo kitų žmonių poveikio nedingsta net tada, kai nežinote, kas tas įskaudinęs jus žmogus, pavyzdžiui, kai jus įžūliai aplenkia greitkelyje nepažįstamas vairuotojas. Gebėjimas veikia ir tada, kai objektas yra visa organizacija, pavyzdžiui, paštas ar kelių policija. Tuo ir geras šis metodas, kad jums nereikia žinoti, ant ko pykstate – jūs taikote metodą sau. Aišku, galite įsivaizduoti tą žmogų ar žmones, bet nuo to metodo paveikumas nesumažėja. Veikiausiai taip ir elgiatės – net nesusimąstydami. Svarbu tik tai, kad priešais jus būtų žmogus, tikras ar įsivaizduojamas, kurį norite pripildyti meilės. Kaip tik šis veiksmas ir leis jums išsilaisvinti.

Dabar, kada jau išmokote taikyti metodą, kaskart, kai pasijuntate įskaudinti, prieš jus atsiveria dvi galimybės. Galite nieko nedaryti ir leistis uždaromi labirinte, kur pakliūsite į praeities spąstus. Gyvenimas eis jums pro šalį. Arba pritaikę gyvybingos meilės metodą galite leistis nešami meilės bangos ir žengti išvien su savo gyvenimu. Kam nors netinkamai su mumis pasielgus, iš pradžių būname tokie sukrėsti, kad pamirštame turintys pasirinkimą. Piešinėlis kitame puslapyje padės jums tai prisiminti.

Žmogeliukas piešinėlyje – tai jūs, ką tik patyrę skriaudą. Apatinė strėlytė rodo, kas vyksta tada, kai nieko nedarote – jūs įžengiate į labirintą. Viršutinė strėlytė rodo, kas atsitinka, kai pasirenkate žengti tris gyvybingos meilės žingsnius. Tada susijungiate su meilės banga ir nevaržomi galite eiti į ateitį. Daugelis pacientų prisimena šį piešinėlį tada, kai pasijunta įskaudinti, – kad žinotų, jog turi pasirinkimą.

KADA TAIKYTI GYVYBINGOS MEILĖS METODĄ

Nieko nelaukę išbandykite šiuos tris žingsnius: koncentraciją, perdavimą ir susitapatinimą. Kartokite šiuos etapus, kol išmoksite metodą atmintinai. Turite įgusti tiek, kad sugebėtumėte pereiti visus tris etapus greitai ir itin susikaupę.

Nepamirškite, kad kiekvienas šioje knygoje aprašomas metodas apibrėžiamas ženklais. Ryškiausias gyvybingos meilės ženklas – kada kas nors savo veiksmais jus supykdo, pavyzdžiui, sūnus neišneša šiukšlių, kolega pavagia jūsų idėją. Dažniausiai jūs pernelyg jautriai reaguojate. Arba įsiuntate, arba nepajėgiate nepykti, paprastai ir vienaip, ir kitaip. Ženklas yra pyktis: kai tik jį pajuntate, pritaikykite gyvybingos meilės metodą ir nesiliaukite taikę, kol atgausite pusiausvyrą ir galėsite netrukdomi gyventi toliau.

Antrasis ženklas susijęs su ne tokia akivaizdžia, bet tikrai ne retesne pykčio forma. Šio jausmo šaknys glūdi ne dabartyje, šis pyktis – tai jūsų reakcija į prisiminimus: tebejaučiate nuoskaudą dėl kieno nors veiksmų praeityje – prieš kelias savaites ar net metus. Jei leisite prisiminimams įvaryti jus į labirintą, patirsite tokią pat žalą kaip reaguodami į visai nesenus įvykius. Mes visi esame linkę nuolat galvoti apie praeities skriaudas. Vidury dienos, visais atžvilgiais nuostabios, jūs staiga prisimenate kokį nors žmogų, užgavusį jus per vestuves, ar kolegą, kuris stengėsi apjuodinti jus prieš viršininką. Kaip tik dabar pats laikas pritaikyti gyvybingos meilės metodą.

Ir trečia: gyvybingos meilės metodą galima taikyti ir tada, kai reikia pasirengti bendrauti su nemaloniais žmonėmis. Kiekvienas pažįstame vieną ar du ypač bjaurius žmones, apie kuriuos pagalvoję iškart atsiduriame labirinte. Toks klasikinis anekdotų personažas yra uošvė, bet gali būti ir jūsų sutuoktinis, vaikas ar viršininkas. Žinodami, kad teks su šiais žmonėmis susitikti, sugaištame begalę laiko spėliodami, kaip jie su mumis elgsis ir kaip mes į tai reaguosime. Deja, galvojimas nepadės jums pasirengti susitikimui, tai tik dar viena labirinto forma.

Vienintelis patikimas būdas pasirengti tokioms akistatoms – taikyti gyvybingos meilės metodą. Tiesą sakant, turėtumėte taikyti metodą kaskart, kai pagalvojate apie tuos žmones. Tuomet šie žmonės nebeužims tiek vietos jūsų galvoje. Kada savarankiškai išeisite iš labirinto, aplinkiniai neturės jums tiek įtakos ir bendrausite su jais labiau pasitikėdami.

Jei atsižvelgsite į šiuos tris ženklus ir laiku pritaikysite metodą, pastebėsite, kad vis rečiau pykstate ar jaučiatės įskaudinti ir kad žmonės, kurie turėjo galios jus valdyti, dabar jums daro vis mažiau įtakos.

Turiu jus perspėti: ne visuomet lengva prisiversti taikyti gyvybingos meilės metodą. Kada pykstate ir manote, kad teisėtai, atrodo nesuprantama, kaip galima siųsti meilę žmogui, kuris jus įskaudino. Meilę suvokiame taip, kaip mums diktuoja mūsų moralinės ar religinės nuostatos: stengiamės mylėti, nes manome, kad tai yra gerai. Tačiau abstrakčios „gerumo“ sąvokos nepakanka, kad jausdamiesi įskaudinti įstengtumėte pakeisti elgesį. Bent jau Amanda tai supranta šitaip: „Jei tu gadini man gyvenimą, aš irgi paversiu jį pragaru. Aš ne Gandis, aš dirbu pramogų versle.“

Niekada nesakau pacientams, kad privalo taikyti gyvybingos meilės metodą vien dėl to, kad tai yra gerai. Patariu taikyti, nes tai bus naudinga jiems patiems. Primenu, kad jie nenorėtų gyventi nuolat apimti pykčio – ir ne todėl, kad tai yra blogai, bet dėl to, kad tai skausminga ir sekina jėgas. Moralės normos – svarbu. Tačiau moralė ne visada pakankamai stipriai paskatina mus žengti į priekį. Tuomet reikia rasti svaresnę priežastį: suvokti, kad dirbate dėl savęs.

Kita priežastis, kodėl sunku prisiversti taikyti gyvybingos meilės metodą, yra ta, kad pyktį dažnai sunku suvaldyti: vien pamatę to kito žmogaus veidą, net vaizduotėje, jūs įsiuntate taip, kad apie jokią meilę negali būti nė kalbos. Jei jums taip nutiks, išbandykite paprastą būdą: kada taikysite metodą, įsivaizduokite tą žmogų be veido. Veidas – įsimintiniausia žmogaus dalis. Kūnas be veido gali priklausyti bet kam. Kada siunčiate jam savo meilę, matykite tik jo liemenį ir nukreipkite meilės bangas tiesiai į saulės rezginį. Taip nesusitelksite į žmogų, o galvosite apie savo užduotį – sukurti meilės bangą.

Kada jūsų tikslas – sukurti meilės bangą, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis, bus lengviau, jei galvosite apie jį kaip apie substanciją, tarkim, vandenį. Jeigu dirbate automobilių plovykloje, jūsų darbas nuplauti kiekvieną automobilį. Koks skirtumas, kam tas automobilis priklauso – šventajam ar didžiausiam jūsų priešui, jūsų pareiga nuplauti visus automobilius vienodai švariai.

Tik dirbdami su šia aukštesne meilės forma, gausite didesnį atlygį nei dirbdami su bet kokia kita materija. Keista, bet išspinduliavę meilę, turėsite jos daugiau nei iki tol. Jei duosite priešui išgerti puspilnę stiklinę meilės, atgausite ją pilnutėlę – visai kitaip, nei būtumėte davę pilną vandens. Štai kodėl paskutiniam gyvybingos meilės etapui baigiantis pajuntate pilnatvę ir ramybę.

DAŽNIAUSI KLAUSIMAI

Be jokių abejonių, žmonės, taikantys knygoje aprašytus metodus, dažniausiai skundžiasi, kad metodai verčia daug dirbti. Mes kalbėjome apie tai antrame skyriuje, tačiau šis klausimas prašosi aptariamas ir čia. Suprantame, kad įpykę mažiausiai norite girdėti, jog privalote padaryti dar kai ką.

Tačiau atminkite: kada taikote metodus, kaip atlygį energijos gaunate daug daugiau nei išnaudojate. Yra tik vienas paaiškinimas: metodai atveria duris aukštesnėms jėgoms ir begalinei jų energijai. Gyvybinga meilė leidžia jums tai pajusti. Jūs atiduodate visą savo energiją, tačiau baigę turite jos daugiau nei prieš pradėdami. Štai kodėl jūsų puspilnė stiklinė grįžta sklidina.

Kartokite: mes, žmonės, esame apdovanoti galimybe prisijungti prie begalybės, tačiau turime įdėti pastangų, nes nieko už dyką negausime.

Štai keletas klausimų, kuriuos žmonės užduoda apie gyvybingą meilę.

1. Ar taikydamas gyvybingos meilės metodą neduodu kitam žmogui dingsties savęs negerbti?

Kai jaučiame, kad koks nors žmogus mūsų negerbia, natūrali mūsų reakcija – priešiškumas jam. Deja, tuomet mes dažniausiai esame labirinte. Kada esate įpykę, susitikę su tuo žmogumi niekada nepelnysite pagarbos – tik pyktį ir baimę. (Jei tuo abejojate, įsivaizduokite, kad kas nors išlieja savo pyktį ant jūsų, ir bus aišku, kokius jausmus jums tai sukels.)

Žmonės daug įžvalgesni, nei galvojate: stovėdami priešais jus jie intuityviai suvokia, ką jaučiate – meilę ar neapykantą, iš jūsų elgesio jie supranta, kaip vertinate šiuos tarpusavio santykius. Išliedami neapykantą jūs tarsi sakote, kad šie santykiai jums nieko nereiškia ir norite juos nutraukti. Štai kodėl jūsų neapykanta taip greitai sukelia kito asmens neapykantą jums. Taip atsitinka ir tuomet, jei esate viršininkas ir pavaldiniai nuo jūsų priklausomi. Gąsdindami ar bardami neužsitarnausite jų ištikimybės.

Didis bendravimo srities žinovas visuomet tiki, kad kiekvieni santykiai turi geros valios atsargų – net jei tuo metu atrodo, jog jų nėra. Vienintelis užslėptos geros valios pažadinimo būdas, prieš susitinkant su kokiu nors asmeniu, yra susilieti su meilės banga. Taip duodate žinoti, kad tebevertinate šituos santykius. Kada tas žmogus tai pajunta, daug labiau tikėtina, kad bendraudamas išklausys jus ir elgsis pagarbiai. Kartais gyvybinga meilė neduoda rezultatų, nes tas kitas neparodo geros valios. Bet jūs nieko neprarandate, nes ir taip niekada nesulaukėte iš to žmogaus pagarbos. Šiuo atveju, kitaip nei būdami labirinte, kur kankinatės apimti nepagrįstų jausmų, jūs imsite labiau pasitikėti savimi, nes priversite tą žmogų parodyti tikrąjį veidą.

Daugumai žmonių gyvybingos meilės metodas atskleidžia, kaip atlaikyti akistatą. Prieš susitikdami su priešišku žmogumi, pritaikykite metodą kelis kartus, kol pajausite, kad jus neša meilės banga. Pasiekę šią būseną, galite eiti į susitikimą. Tuomet būsite tikri, kad apginsite savo nuomonę ir neimsite to žmogaus provokuoti.

Gal jums pasirodys keista, kad meilę naudojame kaip pasirengimą priešiškai akistatai. Atverkite širdį ir mintis ir pabandykite – pamatysite, kas atsitiks.

2. Nenoriu taikyti gyvybingos meilės metodo, nes tai melas. Ar aš neapsimetinėju siųsdamas meilę asmeniui, kurio nekenčiu?

Studijuodami psichologiją išmokome bendraudami reikšti visus savo jausmus, nes jausmai atspindi tikrąją situaciją. Tačiau šis įsitikinimas klaidingas. Jausmai parodo tik dalį tiesos. Pavyzdžiui, Amanda ir Bleikas: ji nuoširdžiai nekentė jo tik tada, kai jis leisdavo kitai moteriai užvaldyti jo dėmesį, kaip tą vakarą. Tačiau iki to vakaro ji mylėjo jį. Taigi teigdami, kad jos neapykanta parodo jų santykių esmę – visus jų sudėtingo bendro gyvenimo aspektus – mes supaprastintume situaciją iki absurdo. Tiesa visuomet daugialypė.

Jums tikriausiai irgi teko ne kartą atsigręžti į praeitį: argi nenustebote supratę, kiek dėmesio ir energijos skyrėte dalykams, kurie dabar atrodo visiškai nereikšmingi? Apimti pykčio jūs, norėdami save pateisinti, apgalvojate daugybę dalykų, kurie, jūsų galva, atspindi tiesą, tačiau iš tikrųjų su tiesa tai neturi nieko bendra, jūsų mintys tik parodo, kaip įpykę esate tuo metu. Nieko nėra baisiau kaip išsakyti šią tiesą ar elgtis pagal ją – nė vieni santykiai neatlaikys tokio nelankstaus, tiesmukiško sąžiningumo.

Galvoti, kad žinote apie kitą žmogų visą tiesą, yra tuščias laiko gaišimas. Jūsų paguodos prizas net geriausiu atveju bus apgailėtinas – galėsite išdidžioje vienatvėje guostis tuo, kad buvote teisūs. Iš tikrųjų jums padės tik vienas dalykas – turite įgyti stiprybės pakeisti santykius į gerąją pusę. Tačiau jums nieko neišeis, kol būsite savo neapgalvotų reakcijų vergais. Gyvybinga meilė suteiks jums galios išsivaduoti iš šios vergovės.

Štai kur tikrai galingas dvasinis požiūris į psichologiją. Jis moko jus pabudinti aukštesnes jėgas, stipresnes už jūsų jausmus. Šios jėgos neatims jūsų jausmų, tik pakeis juos. Kada liausitės švaistę energiją paviršutiniškam pykčiui, susitelksite į svarbiausius gyvenimo dalykus ir tvirtai žengsite į priekį gyvenimo keliu.

3. Pirmuoju metodo etapu niekaip negaliu prisiversti patikėti, kad meilės pasaulis egzistuoja. Ką man daryti?

Jums atrodo, kad jo nėra, tačiau iš tikrųjų jūs atsisakote pajusti tą meilės pasaulį. Atsisakote, nes jis labai galingas. Žmogaus savimeilė neleidžia jam pripažinti, kad kažkas už jį stipresnis.

Galite to išvengti sutelkdami dėmesį į savo širdį, jos galia mylėti nepriklauso nuo jūsų požiūrio. Įsivaizduokite, kad maudžia širdį, tarsi ji kažko trokštų, kažko maldautų. Nukreipkite šitą troškimą į meilės pasaulį. Kuo stipresnis bus troškimas, tuo tikresnis jums pasirodys meilės pasaulis.

Būtina rasti laiko savo širdžiai atverti, nes tai svarbi pasirengimo taikyti metodą dalis. Nuolat taikant metodą, pamažu jūsų širdis suminkštės ir virs galingu aukštesnių jėgų laidininku.

Iš pradžių bus nejauku ir net baugu atsiverti ir likti pažeidžiamiems priešiškoje situacijoje. Pirmiausia pamėginkite išgyventi šią būseną, kai esate vieni. Kaip kiekvienas gebėjimas, šis irgi reikalauja praktikos. Štai kodėl beisbolo žaidėjas, atmušinėjantis kamuolį, daug treniruojasi specialioje kameroje, kol būna pasirengęs stoti prieš gerą metiką.

Kuo labiau įprasite prie tokių pažeidžiamų situacijų, tuo daugiau galios įgausite. Daugelis patiria dėl to sukrėtimą, nes nesupranta, kas yra tikroji jėga. Tikroji jėga atsiranda ne iš jūsų kaip individo. Ji ateina tik tada, kai tampate laidininku kai kam didingesniam už jus.

Kada pajuntate tikrą jėgą, jums nereikia niekam nieko įrodinėti. Atsikratę savojo „aš“, imate veikti vedami taurumo, nesavanaudiškumo. Būdami tokios būsenos galite ir kitiems pažadinti tai, kas kilniausia ir geriausia. Tai vienintelis būdas išspręsti konfliktą.

KITOS GYVYBINGOS MEILĖS METODO TAIKYMO SRITYS

O jeigu jūs nepanašūs į Amandą – ar gali gyvybinga meilė jums padėti?

Gali, nes gyvybingos meilės metodo, kaip ir kitų šioje knygoje aprašytųjų, pritaikymas daug platesnis, nei išryškėtų dirbant su vienu pacientu. Toliau aprašau trijų pacientų atvejus. Šie žmonės skiriasi nuo Amandos ir taikė gyvybingos meilės metodą kitokiose situacijose. Pacientai buvo apdovanoti galiomis, kokių anksčiau neturėjo.

Gyvybinga meilė stiprina savitvardą. Niekas taip nekenkia jums ir aplinkiniams, kaip nesivaldymas. Vienintelis būdas susitvardyti – metodas, kuris padėtų nedelsiant, reikiamą akimirką, kitaip tariant, nukenksmintų bombą, kol ji nesprogo.

Rodžeris dažniausiai pratrūkdavo viešose vietose. Jei kas nors atsitrenkdavo į jį, einantį šaligatviu, ar jam vairuojant užlįsdavo priešais, Rodžeris ne juokais įtūždavo. Kaskart, vos pasijusdavo įžeistas, – mat taip suprato vyriškumą, – jis įsiveldavo į muštynes nespėjęs net pagalvoti. Būdamas keturiasdešimties vis dar kibdavo prie nepažįstamų žmonių gatvėje. Tačiau kartą toks elgesys užtraukė jam išties rimtą pavojų: du jauni vaikinai neužleido jam kelio įvažiuoti į greitkelį. Vyrukai nulėkė kvatodamiesi, o Rodžeris leidosi jiems iš paskos, sekė daug mylių trankydamas jų automobilio galą. Nesiliovė net vaikinams išsukus iš greitkelio. Čia tiedu išsėdo iš automobilio rankose laikydami beisbolo lazdas. Tai buvo lūžio taškas. „Pagalvojau, kad aš per senas muštis dėl garbės su kiekvienu jaunu panku.“

Galvodami niekada negausite atsakymo. Rodžeriui reikėjo metodo, kuris paskatintų susitvardyti tą akimirką, kai pasijunta įžeistas. Išmokiau jį tokiais atvejais taikyti gyvybingos meilės metodą. Ir Rodžeris ne tik sugebėjo susivaldyti, bet gavo dar ir kitą atlygį – tapo išmintingesnis. Jis pagaliau suvokė, kas yra tikrasis vyriškumas. „Po kiekvieno karto, kada susitvardydavau, ėmiau vis labiau gerbti save. O pankai tegul galvoja, kas jiems patinka.“

Gyvybinga meilė stiprina ryžtą. Niekas taip nevaro į neviltį, kaip supykus ant ko nors negalėti išlieti pykčio. Kuo daugiau pykčio jumyse susikaupia, tuo pavojingesnė gali tapti akistata. Metodas sušvelnina pyktį, todėl galėsite nebijoti ir ryžtingai išsakyti nuomonę.

Marsė ilgus metus dirbo juridinės kontoros buhalterijoje. Buhalterijai vadovavo dvidešimt metų už Marsę vyresnis Elas. Marsė neturėjo universiteto diplomo, tačiau buvo gabiausia ir patikimiausia pavaldinė, kokia kada pas jį dirbo. Nors užgriuvus sunkumams ji pasidarydavo nepakeičiama, kitu metu viršininkas arba jos nepastebėdavo, arba elgėsi su ja šiurkštokai. Marsė buvo per daug kukli, kad apsigintų. Bet po trejų metų darbo – be jokio paaukštinimo – jai susikaupęs pyktis grėsė prasiveržti: ji vis dažniau įsivaizduodavo, kaip išrėžia nuoskaudą viršininkui į akis. Bet dėl to ėmė jo dar labiau bijoti.

Patariau Marsei taikyti gyvybingos meilės metodą kaskart atsidūrus šalia viršininko. Ji labai nustebo, kai viršininkas ėmė vis mažiau ją bauginti, tapo žmogiškesnis. Galiausiai atėjo laikas, kada ji jautė pasirengusi su juo pasikalbėti. Nešama meilės bangos, ji įstengė kalbėti ramiai ir neprarasdama savigarbos. Marsė buvo paaukštinta, ji to ir siekė.

Gyvybinga meilė moko priimti kitus tokius, kokie jie yra. Visi žmonės yra netobuli dėl to, ką padarė praeityje, ar dėl to, ko negali pakeisti dabartyje. Jei susitelksime į žmogaus trūkumus, santykiai žlugs. Jums reikia metodo, kuris padėtų priimti žmones nekreipiant dėmesio į jų ydas.

Markas norėjo vesti merginą, bet negalėjo jai atleisti praeities, tiksliau, tik labai trumpo meto. Gerokai prieš jiems susipažįstant, mergina draugavo su pradedančiąja roko žvaigžde. Jai buvo dvidešimt treji, tad ji neturėjo jokios gyvenimo patirties ir manė, kad tas vaikinas nepaprastas. Jis įtraukė ją į sekso orgijas, pripratino prie narkotikų ir rokenroliško gyvenimo būdo. Po šešių mėnesių tokio gyvenimo ji buvo soti iki kaklo ir tą muzikantą paliko. Bet Markas negalėjo su tuo susitaikyti. Jautėsi įžeistas, kad ji mylėjosi su tuo liūdnai pagarsėjusiu mergišiumi, maža to, svaiginosi narkotikais. Ji atrodė jam suteršta tos patirties, tarsi jai ant kaktos būtų išdeginta nepanaikinama gėdos dėmė. Užtekdavo telefono skambučio iš pažinojusio jos buvusįjį žmogaus, senos nuotraukos ar dainos, kad Markas akimirksniu atsidurtų labirinte, kur kaip apsėstas galvodavo, kuo tiedu tada užsiiminėjo. Jo vaizduotė dirbo kaip pašėlusi ir jis imdavo klausinėti savo merginą apie tuos santykius, tyčia ją provokuodamas. Bet labiausiai jį siutino tai, kad nieko negalima pakeisti. Jos gero vardo nebesugrąžinsi.

Vienintelis Markui galintis padėti būdas buvo „išmok priimti ją tokią, kokia ji yra“. Jis taikydavo gyvybingos meilės metodą kaskart, vos jam prasidėdavo manija. Taip jis pamažu ėmė vaduotis iš jos praeities spąstų. Markas išmoko pasitikėti tokia savo mergina, kokia ji buvo dabar.

GYVYBINGOS MEILĖS METODO SANTRAUKA

Kam skirtas metodas

Taikykite metodą tada, kai kas nors jus įpykdo ir neįstengiate išmesti to žmogaus iš galvos. Galite šimtą kartų pergalvoti, ką jis padarė, ar įsivaizduoti, kaip atkeršijate. Tai labirintas. Jis įvaro jus į spąstus, o gyvenimas eina į priekį – tik be jūsų.

Su kuo kovojate

Su vaikišku įsitikinimu, kad pasaulis visuomet bus jums teisingas. Kol neatkurta teisybė, jūs atsisakote žengti išvien su gyvenimu. Teisybė triumfuoja retai, taigi patekote į spąstus.

Ženklai, kada taikyti metodą

1. Gyvybingos meilės metodą taikykite tada, kai kas nors jus supykdo.

2. Taikykite metodą, kai pagaunate save kelintą kartą galvojant apie kokią nors neteisybę, nesvarbu, tai atsitiko neseniai ar praeityje.

3. Taikykite jį norėdami pasirengti susitikimui su jums nemaloniu asmeniu.

Apie metodą glaustai

1. Koncentracija: pajuskite, kaip jūsų širdis išsiplečia, kad aprėptų jus supantį begalinės meilės pasaulį. Kada ji susitraukia iki normalaus dydžio, visa ši meilė susitelkia jūsų krūtinėje.

2. Perdavimas: sutelkite dėmesį į tą kitą žmogų ir pasiųskite visą krūtinėje esančią meilę jam, nieko nepasilikdami.

3. Susitapatinimas: kada meilė įeina į kitą žmogų, pajuskite, kaip ji užplūsta jį; kaip susiliejate su juo į viena. Dabar atsipalaiduosite ir pajusite, kaip visa energija, kurią atidavėte, grįžo.

Aukštesnė jėga

Gyvybinga meilė sukuria meilės bangą. Meilės banga – tai jėga, kuri priima visus ir visa tokius, kokie jie yra. Tai išsklaidys jūsų įsitikinimą apie neteisybę, todėl galite duoti kitiems, nieko nepasilikdami. Kol esate šios būsenos, niekas neprivers jūsų pasitraukti. Jūs apdovanotasis, nesustabdomas.

2 Amerikiečių generolas, vadovavęs Antrojo pasaulinio karo metais.

3 Žurnalas vyrams, rašantis apie madą, stilių, kultūrą ir pan.

4 SKYRIUS

Metodas:

vidinis autoritetas

Aukštesnė jėga:

saviraiškos jėga

Mano pacientės sūnus buvo ką tik priimtas į elitinę futbolo komandą. Ši žinia Vakariniame Los Andžele, kur jie gyveno, reiškė labai daug. Mano pacientė, Dženiferė, labai rūpinosi sūnaus sportine karjera. Paprastai nedrąsi ir nepasitikinti savimi, ji padarė viską, kas atrodė būtina norint paveikti trenerio sprendimą. Ji kalbėjosi su juo daug kartų, susirašinėjo elektroniniu paštu su vietiniu sporto apžvalgininku ir bandė užmegzti ryšius su visais, kas tam galėjo turėti įtakos. Ir viskas dėl išskirtinės teisės trankytis po atkampias Pietų Kalifornijos vietas, dusti baisiame karštyje, kad galėtų stebėti žaidimą, kurio vingrybių ji niekaip negalėjo perprasti. Jos sūnui buvo dešimt.

Dženiferė užaugo nedideliame miestelyje, ji pirmoji savo šeimoje baigė vidurinę. Tada kuo greičiau išvažiavo į didmiestį ir tapo modeliu, mat išsiskyrė stulbinančiu grožiu. Tačiau savo vidiniame pasaulyje ji vis dar gyveno tame miestelyje. Nors Dženiferei neblogai sekėsi, ji negalėjo atsikratyti jausmo, kad žmonės, gyvenantys šalia jos tame pačiame elitiniame rajone, geresni už ją: protingesni, labiau išprusę, labiau pasitikintys savimi. Jos vaizduotėje tie žmonės priklausė išrinktųjų grupei, į kurią ji nepateks.

Dženiferė pasiryžo padaryti viską, kad bent jos sūnus niekada nesijaustų atstumtas. Jos sūnus – kitaip negu ji – mokysis universitete, ir ne bet kokiame, o prestižiniame. Futbolas buvo tik pirmas žingsnis šturmuojant pripažinimo bastionus. Paskui jis mokysis privačioje parengiamojoje mokykloje, tada geriausiame universitete ir štai! – pagaliau jis tarp išrinktųjų.

Jos tėvas tebegyveno tame pačiame miestelyje ir nepritarė grandioziniam jos planui. Anot jo, tai dvokė snobizmu. „Mano anūkas baigs tuo, kad gers baltąjį vyną vietoj čekiško alaus „Budweiser“, – kalbėjo jis, – tik dėl to, kad tas baltasis vynas brangus.“

Nereikia nė sakyti, kad Dženiferė netvėrė džiaugsmu treneriui pranešus, jog sūnus priimtas į komandą. Bet džiaugsmas truko neilgai. Jau pačią pirmąją treniruočių dieną ji pasijuto atstumtąja. Beveik visus berniukus atlydėjo tėvai – sėkmingi teisininkai ar verslininkai, o jos sūnaus tėvas buvo nevykėlis, kuris ją paliko vos sužinojęs, kad ji nėščia. Kiti tėvai mokė savo sūnus futbolo gudrybių: kaip mušti baudinius, kaip sustabdyti puolėją, nuošalės taisyklių, o Dženiferė niekaip neįstengė įsiminti, kam skirtos geltonos ir raudonos kortelės.

Tačiau mamos buvo blogesnės už ją. Kaskart, atvežusi sūnų į treniruotes, Dženiferė rasdavo jas sukišusias nosis ir liežuvaujančias be atilsio. Retkarčiais ji pagaudavo savo pusėn mestus keistus žvilgsnius. Moterys nė karto nepadarė jai vietos prisėsti šalia.

– Jos niekada manęs nepripažins. Laiko mane antrarūše.

– Iš kur žinote, ką jos galvoja? – paklausiau. – Ar kada nors kalbėjotės su jomis? – ir patariau jai pabendrauti.

Kitą savaitę turėjo vykti tėvų susirinkimas, jie ketino aptarti kito būsimų rungtynių etapo transporto klausimus. Kad ir kaip nenorėjo, Dženiferė prisivertė dalyvauti. Kaip visuomet, ji visą laiką prasėdėjo viena.

– Norėjau prisistatyti, bet kiekvienąkart, kai prie ko nors prieidavau, negalėdavau žodžio ištarti: burna išdžiūdavo, balsas imdavo drebėti. Jaučiausi kaip paskutinė kvailė. Taigi pasistengiau kuo greičiau iš ten dingti.

Visiems yra tekę patirti tokių nemalonių akimirkų: norite padaryti gerą įspūdį, bet protas ir kūnas jūsų neklauso. Mes tokias akimirkas vadiname sąstingiu. Dženiferės simptomai buvo tipiški: sausa burna, drebulys, „užšalusios“ smegenys, ji nesugebėdavo įsiminti informacijos ir suregzti rišlaus sakinio. Kartais žmonėms net sutrinka judesių motorika, jie gali ką nors išlaistyti ar judėdami atsitrenkia į daiktus. Sąstingis gali varijuoti nuo lengvos formos, kada žmogus tiesiog nejaukiai jaučiasi, iki ypač sunkios, kai tiesiog negali ne tik kalbėti, bet ir pajudėti, kaip elnias sustingsta apšviestas ryškių automobilio šviesų.

Visi esame patyrę tokį sąstingį. Taip dažnai nutinka išėjus prieš didelę auditoriją, tačiau sustingti gali priversti ir vienas žmogus, tarkim, viršininkas arba uošvė. Šiame skyriuje minimas žodis „auditorija“ nereiškia, kad turime omeny grupę žmonių, tai gali būti ir vienas asmuo. Auditorija – tai kas nors, kieno nuomonė tuo metu jums svarbi.

Taip pat priimta manyti, kad mes sustingstame patekę į tam tikrą situaciją: susitikę su žmogumi, kurio prisibijome, ar kalbėdami prieš didelę auditoriją. Tačiau iš tikrųjų taip atsitinka dėl vidinio neužtikrintumo, apie kurį gal net nežinojote, kol nepraradote gebėjimo išreikšti save.

Pažiūrėkime, kaip tai vyksta.

Užsimerkite ir įsivaizduokite priešais žmogų ar grupę žmonių, kurie sukelia jums nesaugumo jausmą. Įsijauskite. Atkreipkite dėmesį į visus požymius, išduodančius, kad jus apėmė sąstingis. Kaip jaučiatės dabar, bandydami išreikšti save?

Jei jūs niekuo nesiskiriate nuo kitų žmonių, jausitės kaip nesavi: nepatogiai ir nejaukiai. Tačiau truputis nepatogumo – tai dar pusė bėdos, jei tik tiek sumokėsite už savo neužtikrintumą. Deja, viskas daug blogiau.

NEUŽTIKRINTUMO KAINA

Neužtikrintumo, kitaip tariant, abejojimo savimi jausmas atima gebėjimą bendrauti su kitais. Laikui bėgant dėl neužtikrintumo jūsų elgesys pasidaro nenatūralus, nelankstus, jūs vis mažiau bendraujate, vis labiau užsidarote. Neužtikrinti žmonės yra apsėsti minties, ką gi kiti apie juos galvoja, dėl to tampa labai uždari.

Tai, kas atsitiko su Dženifere, – puikus pavyzdys. Po tėvų susirinkimo ji jau nė trupučio neabejojo, kad visi ją niekina. Futbolo treniruotės jai pasidarė tikra kančia, ji įsivaizdavo esanti persona non grata. Atsisėsdavo į savo vienišą vietą ant viršutinio stadiono suolelio kaip kalinys į elektros kėdę, nudelbusi akis ir drebančia širdimi. O galvoje karštligiškai kūrė planus, ką padaryti, kad kiti tėvai ją pripažintų. Vieną savaitę ji pergalingai išpoškino: „Žinau! Kaltas mano akcentas! Aš vis dar kalbu kiek pro nosį. Jau susitariau dėl vizito pas logopedą.“

Laimei, įsikišo likimas, tad Dženiferė nespėjo iššvaistyti logopedui daugybės laiko ir pinigų. Komanda išsinuomojo autobusą pirmajai kelionei į rungtynes. Kol sūnus linksmai tarškėjo su draugais autobuso gale, įsidrąsinusi Dženiferė pasilenkė į priekį ir užkalbino mamytes, sėdinčias priešais. Iš pradžių jos laikėsi šaltai, bet paskui įtampa atslūgo ir mamytės išklojo tiesą. Per treniruotes jos matydavo pražingsniuojant pro šalį tobulos figūros savimi pasitikinčią moterį, ir dar taip apsirengusią, jog kiekviena nežinia ką būtų atidavusi, kad tik taip atrodytų. Gražuolė net nesiteikdavo su jomis pasisveikinti. „Eidavai užrietusi nosį, į mus net nepažvelgdavai!“

O per tą tėvų susirinkimą dar blogiau: jų vyrai tik ir tekalbėjo apie seksualią vienišą mamytę, kuri paslaptingai dingo nesulaukusi pabaigos. Kai kurios mamos taip susinervino, kad net pasisamdė asmeninius trenerius. Kaip jos juokėsi, kada Dženiferė prisipažino užsirašiusi pas logopedą.

Dženiferei buvo gėda prisipažinti, kokią absurdišką nuomonę ji susidarė apie šiuos žmones. Ji žvelgė į kitus tėvus kaip į atskirą ir viršesnę rasę: negana, kad šie žmonės išmanė visas futbolo vingrybes, jie užaugino savimi pasitikinčius, paklusnius vaikus, ir jų šeimos buvo darnios ir finansiškai užtikrintos. „Dabar supratau, kokia tai nesąmonė: daugumos jų gyvenimai – tikras chaosas.“

Tačiau svarbiausia, kad Dženiferė suprato, jog visą tą laiką galvojo tik apie save. „Taip, išties elgiausi nedraugiškai“, – sutiko ji. Dėl to kiti tėvai ir laikėsi nuo jos atokiai. Jiems Dženiferė atrodė kaip daili grobuonė: tokios įpratusios gauti viską, ko nori, tad išardo šeimas.

Neužtikrintumas išplito šioje brandžių, protingų suaugusiųjų grupėje tarytum infekcija. Abi pusės klydo viena dėl kitos ir, jei nebūtų pradėjusios bendrauti, tiesa būtų neišaiškėjusi. Jei Dženiferė būtų paklususi savo neužtikrintumo jausmui ir toliau atitinkamai elgusis, šios šeimos nebūtų paveikusios jos ir jos sūnaus gyvenimo.

Bendravimas – dar vienas svarbus sėkmės elementas. Didžiausių gyvenimo progų suteikia kiti žmonės. Būtų puiku, jei jų mums suteiktų už nuopelnus, kaip atlygį už talentą ar sunkų triūsą. Tačiau pasaulis sukurtas ne taip. Žmonės suteikia mums progų todėl, kad jaučiasi su mumis susiję. Štai vienas labai ryškus pavyzdys: mano geriausias draugas yra pasaulinio lygio fizikas teoretikas, dėsto universitete ir yra autoritetingos Nacionalinės mokslų akademijos narys. Kartu su juo dirba nepalyginti gabesnis už jį kolega, tačiau jo kandidatūra į šios akademijos narius niekada nebuvo iškelta. Kodėl? Todėl, kad per savo neužtikrintumą jis pasidarė pavydus, žūtbūt stengėsi nukonkuruoti kitus, kartu su juo buvo neįmanoma dirbti. Nors jis ir turėjo neprilygstamų gebėjimų, profesine prasme nieko nepasiekė.

Dženiferės problemos irgi buvo susijusios su jos neužtikrintumu, tik ne dėl tokios akivaizdžios priežasties. Dar iki mums susitinkant ji mėgino modelio karjerą iškeisti į aktorystę. Dženiferė kaipmat sužavėjo talentingą agentą, tačiau su peržiūromis ėjosi prasčiau. Svarbiausia per peržiūrą užmegzti ryšį su patalpoje esančiais žmonėmis. Ji puikiai įsimindavo tekstą, tačiau jos pasirodymas būdavo toks bejausmis ir nenatūralus, kad visi imdavo nuobodžiauti. Kai šimtąjį kartą jos neatrinko, agentas atsisakė su ja dirbti. „Tu dedi daug pastangų ir atrodai pritrenkiamai, – pasakė jis, – tačiau per peržiūras virsti robotu. Gal tau reikėtų apsilankyti pas psichoanalitiką?“

Tačiau ji dar nebuvo tam pasirengusi. Nusprendė, kad sugebės pati išsiugdyti pasitikėjimą savimi. Dženiferė sugalvojo planą – kaip tada, kai pasiryžo įtaisyti sūnų į futbolo komandą. Ji pasisamdė vaidybos mokytoją. Susirašė visus savo troškimus ir ėmė įsivaizduoti, kad laimi Oskarą. Šis alinantis karas su savo neužtikrintumu trumpam leido jai pasijusti geriau. Bet netrukus tas įkyrus neigiamas jausmas – „niekas manęs nemėgsta“ – grįžo visu stiprumu.

Mes dar kartą įsitikinome, kaip sunku atsikratyti nepasitikėjimo savimi. Faktai ir logika nieko nepadės. Neužtikrintai besijaučiantys žmonės dėl kokio nors tikslo pasirengę viskam, kad tik pasijustų geriau: numeta svorio, įgyja aukštesnį akademinį laipsnį, dirba dvidešimt keturias valandas per parą ir septynias dienas per savaitę, kad būtų paaukštinti. Tačiau kiekvieną kartą nevisavertiškumo kompleksas atsinaujina, tarytum neužtikrintumas gyventų atskirą gyvenimą.

Kodėl neužtikrintumo taip sunku atsikratyti?

Atsakymas iš pirmo žvilgsnio gali pasirodyti labai keistas.

Kiekvienas mūsų turi antrąjį „aš“, tai būtybė, kurios mes stipriai gėdijamės. Kad ir kaip stengtumėtės, šio antrojo „aš“ niekada neatsikratysite.

ŠEŠĖLIS

Mintis apie antrąjį, vidinį, „aš“ jums gali pasirodyti neįtikėtina. Tačiau be jokių išankstinių nuostatų pažiūrėkime, kas atsitiko Dženiferei.

Kai ji suprato, kad jos neužtikrintumo jausmas yra iracionalus, paprašiau ją užsimerkti.

– Grįžkite mintimis į tą tėvų susirinkimą, kur jus ištiko sąstingio priepuolis. Pasistenkite dar kartą išgyventi tuos nemalonius jausmus. – Ji linktelėjo. – O dabar išstumkite jausmus priešais save ir suteikite jiems veidą ir kūną. Ši figūra įkūnija visa, dėl ko jaučiatės neužtikrinta.

Kiek patylėjęs paklausiau:

– Kai būsite pasirengusi, pasakykite, ką matote.

Stojo ilga tyla. Dženiferė krūptelėjo ir staigiai atsimerkė.

– O! – susiraukė ji. – Mačiau trylikos keturiolikos metų mergaitę, nutukusią, nesipraususią. Jos veidas buvo išpurtęs ir spuoguotas... Visiška nevykėlė.

Dženiferė ką tik matė savo šešėlį.

Šešėlis – tai viskas, kuo mes nenorime būti, bet nujaučiame, kad būtent tokie ir esame, jis sudėtas į vieną mažą vaizdinį. Vadiname jį šešėliu, nes jis seka paskui mus visur, kad ir kur eitume.

Didysis šveicarų psichologas Karlas Jungas pirmasis iškėlė mintį, kad kiekvienas žmogus turi šešėlį, nesvarbu, kokie jo laimėjimai, talentai ar išvaizda. Šešėlis – tai vienas iš daugybės archetipų, su kuriais gimstame. Archetipas – tai universalus kolektyvinės pasąmonės būdas suvokti pasaulį. Pavyzdžiui, visi mes gimstame žinodami, kokia turi būti motina. K. Jungas pavadintų tai motinos archetipu. Archetipinė motina tai ne tas pats, kas jūsų biologinė motina, tačiau tas suvokimas, be abejo, turi įtakos jūsų lūkesčiams. Yra daug archetipų: motina, tėvas, Dievas, velnias ir aibė kitų – ir visi jie labai lemia mūsų pasaulėžiūrą.

Šešėlis skiriasi nuo kitų archetipų: šie formuoja jūsų požiūrį į pasaulį, o šešėlis lemia, kaip jūs matote save. Paimkime kad ir Dženiferę. Kitiems ji atrodė graži, tobulai sudėta moteris, dailus modelis nepriekaištingais plaukais ir makiažu. Bet sau ji buvo bjauri priklydusi katė, visuomenės atstumtoji. Tad nenuostabu, kad ji jautėsi neužtikrinta.

Dabar suprantate, kodėl taip sunku atsikratyti neužtikrintumo. Jūs galite atsikratyti tam tikro trūkumo (Dženiferė senų seniausiai išsigydė spuogus ir įveikė paauglišką putlumą), bet negalite pašalinti paties šešėlio. Tai žmogaus esybės dalis.

Pasižiūrėkite, kaip atrodo jūsų šešėlis.

Pamėginkite dar kartą išgyventi tą jausmą, kaip prieš tai aprašytame pratime – kada esate priešais grupę žmonių, kurių drovitės ir kurie verčia jus jaustis neužtikrintai. Pasistenkite aiškiai pajusti jus užplūdusius jausmus. O dabar išstumkite šiuos jausmus priešais save ir įsivaizduokite, kad jie įgauna veidą ir kūną.

Jūs ką tik matėte savo šešėlį. Įsiminkite, kaip jis atrodo. Nenustebkite, jei prieš akis neišryškėjo tinkamas paveikslas, tokio tiesiog nėra. Kiekvieno šešėlis atrodo vis kitaip. Kad ir į ką panašus, šešėlis turi turėti savybių, kurios jus trikdo, pavyzdžiui, dailių moterų mylėtojo šešėlis atrodo kaip dramblotas trolis. Arba kelti liūdesį, kaip verslo žurnalo „Fortune“ vadovei: jos šešėlis atrodė kaip vieniša verkianti aštuonerių metų mergaitė. Šešėlis gali būti nemalonus, bjaurus ar kvailas – visoks. Šešėlio išvaizda gali keistis. (Ši šešėlio traktuotė šiek tiek skirsis nuo K. Jungo aprašytosios. Paaiškinimo ieškokite dažniausių klausimų skyrelyje.)

Šešėlis yra vieno iš svarbiausių vidinių prieštaravimų priežastis. Visi nori žinoti, kad kaip asmenybės esame šio to verti. Tačiau pažvelgę į savo vidų pamatome šešėlį ir susigėstame. Pirma mūsų reakcija – nusigręžti, vėl nukreipti žvilgsnį į išorę, kad pajustume savo vertę. Taigi įvertinimą ir pritarimą mes norime gauti iš kitų.

Jei abejojate, kad dažnai ieškome dėmesio iš šalies, prisiminkite, kaip garbiname garsenybes. Mums atrodo, jog įžymybės turi būti laimingos ir užtikrintos, nes išsikovojo pasaulinį pripažinimą. Nors žvaigždės praleidžia reabilitacijos klinikose daug laiko, dažnai žlunga jų asmeniniai santykiai, jos patiria viešų pažeminimų, mes ir toliau atkakliai tikime, kad buvimas dėmesio centre suteikia jiems tą vertės jausmą, kurio mes taip trokštame.

Kasmet išleidžiama milijardai dolerių reklamai, kad žūtbūt užsigeistume vieno ar kito produkto. Kiekvienas reklaminis skelbimas nori mums įbrukti paprastą žinią: jei pirksite mūsų produktą, būsite pripažinti, mylimi, tapsite išrinktaisiais, jei ne – liksite vieni... su savo šešėliu. Tai tik sustiprina mūsų tikėjimą, kad savigarbą galime įsigyti, kaip įsigyjame namą ar automobilį.

Tačiau bėda ta, kad nesvarbu, kiek pritarimo gausite iš kitų, tai nepadidins jūsų vertės, nes jokie išoriniai įvertinimai nesunaikins jūsų šešėlio. Bet kada, pasilikę vieni ir pažvelgę į savo vidų, išvysite šešėlį, verčiantį jus drovėtis ir jaustis nevisavertiškai. Filas ir aš turėjome įžymių pacientų, kurie maudėsi šlovės spinduliuose ir nuolat buvo liaupsinami spaudos puslapiuose. Tačiau šitaip garbinami jie nejuto didesnės savo vertės, pasidarė dar labiau pažeidžiami ir bejėgiai kaip vaikai. Jie tapo priklausomi nuo dėmesio kaip kūdikis pasidaro priklausomas nuo žinduko.

Nesvarbu, jūs garsenybė ar ne, trokšdami pripažinimo suteikiate kitiems galios jus valdyti. Jie tampa autoritetingi ir lemia jūsų vertę. Jie, kaip Romos imperatorius, pakelia arba nuleidžia nykštį, ir tai tampa galutiniu nuosprendžiu, galutiniu jūsų įvertinimu. Nenuostabu, kad jų akivaizdoje jūs sustingstate.

Piešinėlis parodo, kaip tai vyksta.

Čia parodyta, kas dedasi su žmogumi, linkusiu sustingti (tokie esame beveik visi). Žmogus gėdijasi savo šešėlio ir daro viską, kas įmanoma, kad laikytų jį paslėptą viduje. Todėl piešinėlyje figūra su užrašu „paslėptas šešėlis“ apvesta, tarsi sėdėtų dėžėje. Žmonės, arba auditorija, pavaizduota dešinėje ir daug aukščiau, yra dideli, nes žmogus žiūri į juos kaip į tuos, kurie turi galios lemti jo vertę. Ta galia ateina per išorinį autoritetą. Kadangi savo šešėlį žmogus slepia, tai verčia jį sustingti.

Kaip matyti iš piešinėlio, jei lauksite pritarimo iš išorės, nepasieksite daugiau nei žvelgdami vidun, taigi, tikrojo savigarbos jausmo neišsiugdysite.

Būdas, kaip tą pasiekti, susijęs su didele paslaptimi. Tai, ką vadiname šešėliu, iš tikrųjų yra kanalas į aukštesnę jėgą – tik ji gali padėti mums ilgam atgauti savo vertės jausmą.

Kaip gali aukštesnė jėga kanalu pasirinkti nekenčiamiausią mūsų esybės dalį? Jūs geriau suprasite jos prigimtį, prisiminę patirtį, kurią jums jau teko išgyventi, patirtį, kurią veikiausiai nuvertinote ar pamiršote, nes visa tai atsitiko, kada buvote vaikai.

AUKŠTESNĖ JĖGA: SAVIRAIŠKA

Atkreipkite dėmesį į mažus vaikus, ypač žaidžiančius. Tada jie neatrodo drovūs ar nepasitikintys savimi, nuoširdžiai, nebijodami išreiškia save. Jie beveik nepažįsta sąstingio.

Tai todėl, kad jie kupini aukštesnės, vadinamosios saviraiškos, jėgos. Ji turi stebuklingų galių: skatina mus atskleisti savo tikrąjį, neapsimestinį, „aš“, visiškai nesirūpinant, kaip į tai pažiūrės kiti. Kada susijungiate su šia jėga, imate nepaprastai gyvai ir aiškiai reikšti mintis.

Kiekvienas iš mūsų, jau suaugus, tam tikru metu buvome susidūrę su šia jėga: gal kada įsijautę ginčijomės dėl to, kas mums asmeniškai labai svarbu, gal kada guodėme nelaimėn patekusį draugą ar prieš miegą skaitėme vaikams pasaką. Šiais atvejais ir tūkstančiu kitų jūs pamiršote save ir leidote saviraiškos jėgai kalbėti jūsų lūpomis. Tapote kanalu kai kam išmintingesniam ir laisvesniam nei jūsų „aš“. Prisiminkite, koks tada apėmė palengvėjimas ir džiaugsmas.

Kalbėjimas – ne vienintelė sritis, kur pasireiškia saviraiškos jėga. Daugiau ar mažiau saviraiškos prisireikia kiekvienoje veikloje. Vienas iš pavyzdžių – rašymas. Štai kaip tai apsakė vienas mūsų pacientas: „Kada baigiau scenarijų, mane apėmė jausmas, tarsi ne aš jį parašiau. Aš nesugebu taip gerai rašyti. Atrodė, tarsi kas būtų man diktavęs, o aš tik išklojau tai popieriuje.“

Tai veikia netgi be žodžių. Kada sportininkai sako, kad yra puikiai pasirengę, tai reiškia, kad jie iš tikrųjų susijungę su saviraiškos jėga. Pažiūrėkite, kokius neįmanomus gebėjimus demonstruoja garsus krepšinio žaidėjas. Jis negalvoja: „Kur geriau prasiveržti?“ ar „Kokio ūgio gynėjas?“ Jis liaujasi galvoti, pasitraukia į šalį leisdamas vesti aukštesnei jėgai. Tiesą sakant, bet kokios žmogaus pastangos gali atverti kelią šiai jėgai, ir ji padės jums išreikšti save.

Kada jūs susijungiate su saviraiškos jėga, prabyla ta jūsų dalis, kuri paprastai tyli. Jūs kalbate ir veikiate iš savo atokiausios kertelės – vidinio „aš“. Šis vidinis „aš“ – pats sau autoritetas, jam nereikia kitų pritarimo. Vaikai savaime, be ypatingų pastangų, kalba ir veikia darniai kartu su savo vidiniu „aš“. Štai kodėl jie sugeba išreikšti save visiškai nesivaržydami.

Tačiau suaugę mes nusigręžiame nuo savo vidinio „aš“. Visą dėmesį ir veiklą nukreipiame į išorinį pasaulį. Imame dairytis jame pripažinimo. Kai tampame paaugliais, pradedame trokšti sau lygių pripažinimo tarsi tai būtų Šventasis Gralis.

Tai sukuria naują problemą: mes pradedame slėpti nuo kitų apie save viską, kas jiems gali nepatikti. Kad ir kaip būtų keista, bet ta slaptaviete tampa mūsų vidinis „aš“. Į jį kaip į šiukšliadėžę metame visas kitiems nepriimtinas savo ypatybes. Vidinis „aš“ tebelieka kur buvęs, bet palaidotas po blogiausiomis mūsų savybėmis.

Taigi laikui bėgant paverčiame tai, ką turime gražiausia, tai yra savo vidinį „aš“, į tai, ko neapkenčiame, – šešėlį. Gali pasirodyti, kad šešėlis yra blogiausia mūsų dalis, tačiau iš tiesų tai durys į mūsų vidinį „aš“. Tik tada, kai durys atidarytos, mes galime nuoširdžiai išreikšti save.

Deja, tai padaryti nėra lengva, ypač kada šešėlį slepiame beveik visą savo gyvenimą. Tam reikia galingo metodo.

METODAS: VIDINIS AUTORITETAS

Tarp šio metodo ir tų dviejų, kuriuos jau išmokote, yra didžiulis skirtumas. Priešingo noro ir gyvybingos meilės metodai pabudina aukštesnes jėgas, nepriklausančias nuo kliūčių, kurias joms reikia nugalėti. Metodo, kurį jums prisieis išmokti, aukštesnė jėga atsiranda iš pačios kliūties. Metodas paverčia šešėlį jungtimi su aukštesne jėga – saviraiškos jėga.

Kad būtų aiškiau, kaipgi tai veikia, turite suprasti, kaip Filas atrado šią jėgą.

* * *

Nusprendžiau pristatyti seminare kelias naujas savo idėjas. Labai jaudinausi. Kalbėti didžiulei nepažįstamų žmonių auditorijai svetimoje aplinkoje ne tas pats, kas seansas su vienu žmogumi jaukiame savo kabinete. Kankino baisi nuojauta, kad išėjusį prieš auditoriją apims sąstingio priepuolis, visos mintys išsitrins arba išvis negalėsiu praverti burnos. Baimindamasis patirti tokį pažeminimą, visą kalbą susirašiau ant nedidelių kortelių – dėl visa ko, jei pamirščiau.

Ir patyriau siaubingą nesėkmę.

Stovėjau priešais auditoriją kaip stabo ištiktas, neatplėšdamas akių nuo tų kortelių. Monotoniškai perskaičiau, ką buvau užsirašęs, retkarčiais prisiversdamas mesti žvilgsnį į žmones, kad suprasčiau, ką jie galvoja. Reakcija buvo pati blogiausia – jie manęs gailėjosi. Norėjau tuojau pat nulįsti į tamsiausią kampą, bet nebuvo kur dėtis.

Po dviejų šios kankynės valandų prasidėjo pertrauka. Žmonės susispietė grupelėmis ir kalbėjosi pritildytais balsais kaip laidotuvėse. Jie buvo per daug sutrikę, kad prieitų prie manęs. Aš sėdėjau vienas ant pakylos ir jaučiausi lyg būčiau užsikrėtęs radioaktyviomis medžiagomis. Neturėjau supratimo, kaip reikės pravesti kitą seminaro dalį.

Ir tada, kai jau buvau visiškai puolęs į neviltį, atsitiko keistas dalykas.

Vidiniu regėjimu pamačiau prie manęs prieinančią liesą figūrėlę. Man ji atrodė kaip tikra. Tai buvau jaunas aš – nekaltas, visko bijantis ir degantis iš gėdos. Tas berniukas simbolizavo blogiausią mano baimę: norėjau, kad visi žvelgtų į mane kaip į autoritetingą ekspertą, o atrodžiau kaip nepatyręs, drebantis vaikas. Nepaisydama mano reakcijos, ta gležna figūrėlė neišnyko, o rūsčiai įsispoksojo į mane.

Paskui mane apėmė keistas jausmas, kad tas vaikas nori man padėti. Nežinia, kaip tai atsitiko, bet netrukus pajutau energijos antplūdį. Spontaniškai pakilau ir su entuziazmu žengiau kelis žingsnius link auditorijos. Tai pajutę jie greitai susėdo į vietas – veikiausiai nekantravo sužinoti, ką reiškia ta beprotiška šypsena mano veide, kuris dar visai neseniai atrodė kaip suakmenėjęs. Pats nesuvokdamas, ką darau, numečiau savo korteles, pravėriau burną ir kelias valandas kalbėjau tarsi nešamas jėgos, kokios anksčiau nebuvau jutęs. Kalbėjau ekspromtu, užsidegęs ir iš širdies išklojau jiems savo idėjas. Keista, bet per tą laiką nė karto nepagalvojau, ką sakyti toliau – žodžiai liejosi savaime. Per visą paskaitą šalia aiškiai jaučiau šešėlį. Tiesą sakant, atrodė, kad jis ir aš kalbame vienu balsu.

Kai baigiau, visi atsistojo ir ėmė ploti.

Nuojauta visuomet man sakė, kad šešėlis slepia kai ką vertingo, tą dieną aiškiai tai patyriau. Kada visiškai praradau viltį padaryti auditorijai įspūdį, pasirodė šešėlis – aš jo daugiau nebeslėpiau. Didelei mano nuostabai, jo pasirodymas nesužlugdė mano gebėjimo išreikšti save, priešingai, tik sustiprino jį. Aš daugiau nebesukau galvos, ką apie mane pamanys auditorija, dėsčiau mintis su dideliu pasitikėjimu, net neįtariau, kad taip galiu.

Kad ir kokia puiki ši patirtis, tai buvo tik įžanginis pasiūlymas, kvietimas pasinaudoti šešėlio galiomis. Negalėjau pasikliauti atsitiktinumu ir pasyviai laukti, kol vėl išgyvensiu ką nors panašaus. Aš pradėjau ieškoti metodo, kurį taikydami aš ir mano pacientai galėtume išsikviesti šešėlio saviraiškos jėgą.

* * *

Metodas vadinamas „vidiniu autoritetu“. Kaip tik tai jis ir reiškia. Tai ne tas autoritetas, kurį neva įgyjate pritarus kam nors iš išorinio pasaulio, šį autoritetą įgaunate tik kalbėdami savo vidinio „aš“ lūpomis.

Norėdami pritaikyti vidinio autoriteto metodą, turite sugebėti pamatyti savo šešėlį. Kartą jį jau matėte: skyrelyje „Šešėlis“ iš savo neužtikrintumo jausmų vaizduotėje suformavote žmogišką pavidalą. Pamėginkite vėl padaryti tą patį. Nesukite galvos dėl vaizdinio tinkamumo, jis vis tiek laikui bėgant keičiasi. Svarbiausia yra jausti priešais save kažką esant. Vis mėginkite išsikviesti šešėlį, kol išeis tai daryti lengvai.

Metodo mokomasi įsivaizduojant auditoriją, priešais kurią jaučiatės nesaugiai ir neužtikrintai. Nesvarbu, ta auditorija yra žmogus ar jų grupė, tai svetimi žmonės ar jūsų pažįstami. Metodo tikslas – padėti jums atsikratyti sąstingio, nes jūs turite ką pasakyti kitiems.

Vidinis autoritetas

Įsivaizduokite, kad stovite priešais auditoriją – žmogų ar jų grupę. Išvyskite šalia žiūrintį į jus savo šešėlį. Pajuskite nenutrūkstamą judviejų ryšį – kartu esate neįbauginami.

Abu su šešėliu atsisukite į auditoriją ir be balso sušukite: „PAKLAUSYKITE!“ Pajuskite autoriteto galią, kuri užplūsta jums ir jūsų šešėliui prakalbus vienu balsu.

Pritaikę metodą, turite jaustis tarsi atituštinę sau erdvę, kurioje esate laisvi išreikšti save. Dabar jums tereikia išlaikyti užmegztą ryšį su šešėliu. Jei nesijaučiate laisvi, kartokite metodą, kol jis sukurs srauto pojūtį.

Metodas susideda iš trijų žingsnių: reikia sukurti šešėlio vaizdinį, pajusti ryšį su juo ir paprašyti tylos atsisukus į auditoriją.

Mokykitės šių trijų žingsnių tol, kol sugebėsite greitai juos pakartoti. Žingsniai turi tapti antra jūsų prigimtimi, kad galėtumėte taikyti metodą būdami su žmonėmis, net kalbėdamiesi.

Ilgainiui, taikant metodą ir vis išsikviečiant šešėlį, jo vaizdas gali keistis. Tai nėra blogai. Kaip ir visa, kas gyva, šešėlis evoliucionuoja. Svarbiausia jausti nenutrūkstamą ryšį su juo.

Piešinėlis kitame puslapyje rodo, kaip veikia vidinio autoriteto metodas.

Žmogus piešinėlyje išstūmė šešėlį iš slėptuvės. Jis dabar šalia žmogaus ir susijęs su juo. Jie abu, kalbėdami išvien, vienu balsu, pažadina saviraiškos jėgą. Ši aukštesnė jėga suteikia žmogui vidinį autoritetą, pavaizduotą rodykle, nukreipta į auditoriją. Žmogeliukai, simbolizuojantys auditoriją, yra maži ir stovi žemiau žmogaus – jie jau nebekelia jam grėsmės.

Štai kaip vidinio autoriteto metodas išlaisvina iškalbingą vidinio „aš“ galią. Kada taikydami metodą įgysite patirties, laisvai jausitės tokiose situacijose, kurios anksčiau sukeldavo jums sąstingį.

KADA TAIKYTI VIDINIO AUTORITETO METODĄ

Vidinio autoriteto metodą taikykite visada, kai prisireikus stoti prieš auditoriją pajuntate įtampą. To reikės daug dažniau, nei galvojate, jei pasirodymu prieš auditoriją laikysime bet kokią situaciją, kai kiti gali susidaryti apie jus prastą nuomonę ar kitaip jus nuvertinti. Tai gali būti pokalbis dėl darbo, prekybininkų susitikimas, idėjos pristatymas ar neįprasta socialinė situacija, kaip antai aklas pasimatymas ar didelis vakarėlis. Tai nereiškia, kad šiuos atvejus turite išgyventi tikrovėje. Jūsų tikslas turi būti ne palenkti savo pusėn auditoriją, o nugalėti įtampą ir išmokti be baimės išreikšti save.

Skirtingai nei kiti knygoje aprašomi, vidinio autoriteto metodas neveiks, jei norėdami pritaikyti jį pirmą kartą lauksite to lemtingo įvykio, pavyzdžiui, kada teks kalbėti priešais šimtus žmonių. Tokie atvejai jau iš anksto kelia jums baimę, tad jūs neabejotinai sustingsite, jei iš anksto tam nepasiruošite. Mokykitės metodo būdami vieni, taikykite jį daug kartų, kol jis taps antra prigimtimi, ir netrukus jau būsite pasirengę išmėginti jį prieš žmones. Pirmiausia išbandykite jį su asmeniu, kuris nekelia jums nerimo: šeimos nariu, bendradarbiu, jūsų geriausiu draugu ar antrąja puse. Dauguma mūsų laukia pritarimo net iš tų žmonių, kurie mus supa ir nėra priešiškai nusiteikę.

Dabar jau galite pereiti prie situacijų, kai jaučiatės neužtikrinti. Prie tokių atvejų galima priskirti akistatą su priešiškai nusiteikusiu žmogumi ar pagalbos prašymą, jei prašydami jaučiatės nepatogiai. Nedvejodami pasinerkite į šią situaciją ir įpusėję pritaikykite vidinio autoriteto metodą. Kuo dažniau tai darysite, tuo mažiau bijosite.

Kai vidinis autoritetas taps įprasta jūsų gyvenimo dalimi, galite pasitelkti metodą ir per svarbesnius įvykius, pavyzdžiui, sakydami kalbą viešame susitikime. Kada imsite taikyti metodą šiomis bauginančiomis aplinkybėmis, atsitiks kai kas nuostabaus: jūs pradėsite jų laukti, bet ne todėl, kad situacijos daugiau nebekels jums įtampos, o dėl to, kad degsite noru dar kartą išreikšti save.

Mokytis taikyti vidinio autoriteto metodą – tai tas pats, kas sporto salėje vis didinti kilnojamos štangos svorį: jums reikia nuolat lavinti įgūdžius. Dar reikia ženklo, kad žinotumėte, kada kasdieniame gyvenime laikas taikyti metodą. Geriausias ženklas yra nerimas. Dženiferė imdavo nerimauti prieš futbolo treniruotes. Taigi ji ėmėsi vidinio autoriteto metodo: iš pradžių lipdavo iki suolelio stadiono viršuje neištardama niekam nė žodžio, tik visą laiką taikydama metodą; tai padėdavo jai nusiraminti, ir galiausiai ji jau galėdavo užkalbinti kurį nors iš tėvų.

Žinodama, kad ženklas yra nerimas, Dženiferė suvokė, jog jaučiasi neužtikrinta, net kada šalia nėra žmonių. Pavyzdžiui, ji ėmė nerimauti galvodama apie artėjantį aklą pasimatymą, tad pritaikė vidinio autoriteto metodą ir nusiramino. Ji net pradėjo taikyti metodą rytais priešais veidrodį. „Aš sau esu reikliausia auditorija, kokią kada turėjau.“

Palaikoma šešėlio, Dženiferė ryžtingai stojo į kovą su savo neužtikrintumu, gadinančiu jai gyvenimą.

Ne visiems pavyksta iš pirmo karto. Taikydami vidinio autoriteto metodą kartais atsipalaiduosite iškart ir, kad ir kaip keista, be vargo išreikšite save. Bet bus situacijų, kada taikysite metodą mechaniškai arba jis tiesiog neveiks. Nepraraskite drąsos, paprasčiausiai palaukite kito ženklo. Svarbiausia neprarasti ryšio su šešėliu ir negalvoti apie greitą atlygį.

Mūsų noras įtikti auditorijai giliai įsišaknijęs. Geriausias būdas to atsikratyti – pakeisti jį kitu, naudingesniu. Tai reiškia, kad reikia taikyti vidinio autoriteto metodą kaskart pasitaikius progai. Jei darysite tai nuolatos, išmoksite pasikliauti savo vidiniu „aš“, o ne kitų reakcija.

Visiems mūsų noras būti pripažintiems kartais pakiša mums koją. Taip yra atsitikę ir abiem knygos autoriams. Psichoterapeutai taip pat žmonės, taigi mūsų prigimtyje užkoduotas noras, kad pacientai pripažintų mūsų talentą. Tačiau ne visuomet taip nutinka, kartais jie laiko mus paskutiniais mulkiais. Meluotume, jei sakytume, kad tokie atvejai nėra tikras iššūkis mūsų pasitikėjimui. Tačiau kaip tik tokiomis akimirkomis – kai pacientams reikia atverti akis, kad jie pradėtų kitaip žvelgti į gyvenimą, – mums būtina neprarasti vidinio autoriteto.

Ginčydamiesi šiuo klausimu neperteiksime savo autoriteto – tik atskleisime norą žūtbūt išlikti teisiems. Įtikinti pacientus gali tik mūsų kantrybė ir entuziazmas aiškinant savo požiūrį – net jei pacientai ir nesutinka su mumis. Tik saviraiškos jėga turi tokią galią, tad ir mes, kaip jūs visi, turime taikyti vidinio autoriteto metodą.

UŽSLĖPTA SAVIRAIŠKOS NAUDA

Dženiferė taikė metodą porą mėnesių, o tada atskleidė sau šią paslaptį. Iš to, kaip ji įsiveržė į mano kabinetą, supratau, kad kažkas atsitiko. Užuot kaip įprastai spoksojusi į grindis, ji spinduliuodama žvelgė tiesiai į mane. „Nepatikėsite, kokia nepaprasta man ši diena“, – išpoškino ji neatgavusi kvapo. Nerimauti Dženiferė pradėjo nuo pat ryto, tik šį kartą futbolo treniruotės neturėjo su tuo nieko bendra. Jos laukė peržiūra, pirma po keleto metų. Veikiai Dženiferė jau sėdėjo tirtėdama nedideliame laukiamajame kartu su kitomis aktorėmis ir laukė savo eilės.

„Vos pradėjusi skaityti tekstą, pajutau, kad vėl pradedu akmenėti, bet greitai pritaikiau vidinio autoriteto metodą dukart iš eilės, – pasakojo ji. – Nusiraminau, tačiau tada pajutau dar kai ką – lyg būčiau įjungusi kitą pavarą.“ Staiga ji pašoko ir prabilo su melodingu jauduliu balse, tarsi mano kabinetas būtų scena. „Jūs žinote, kaip aš nerimaudavau dėl to, ką žmonės apie mane galvoja? O dabar tarytum pamiršau nerimą. Mano tekstas, personažas, motyvacija – viskas tarsi nukrito iš dangaus, be jokių mano pastangų.“ Susijaudinusi ji tyliai pravirko. Ir dėl to ėmė dar labiau švytėti.

Tai dar ne viskas. Po peržiūros iš sūnaus mokyklos Lėšų rinkimo komiteto jai paskambino draugė ir paklausė, ar Dženiferė negalėtų jos pavaduoti ir susitikti su svarbiu rėmėju, nes ji pateko į avariją. „Aš sustingau, bet atsisakyti negalėjau, nes anksčiau ji ne kartą man padėjo bėdoje.“

Draugė prikimšo jos galvą svarbiausių finansinių rodiklių, tačiau vos Dženiferė buvo pristatyta rėmėjui, visi skaičiai išgaravo. Ji vėl kelis kartus pritaikė vidinio autoriteto metodą. „Spėju, kad aš išties užsitarnavau šešėlio pasitikėjimą, nes viskas vyko dar geriau nei per peržiūrą. Vos pravėriau burną, ir įtikinami žodžiai ėmė liete lietis. Kalbėjau iš širdies: kokia aš dėkinga, kad mano sūnų priėmė į šią mokyklą, kaip lengvai jis susirado draugų ir kaip jam patinka mokytis. O kada prisireikė skaičių, kuriuos man susakė draugė, jie atėjo patys savaime, – ir Dženiferė nusijuokė. – Rėmėjas padvigubino sumą. Jie nori, kad tapčiau Lėšų rinkimo komiteto nare.“

Tai buvo pirmas kartas Dženiferės gyvenime, kada ji išties pajuto savo vidinio „aš“ vertę. „Jaučiausi esanti savimi labiau nei kada anksčiau.“ Ji taip pat paminėjo keistą paradoksą. „Kalbėjau aš, tačiau manęs neapleido jausmas, kad per mane kalba kažkas kitas. Kaip tai gali būti?“

Kaip jau sakėme, saviraiškos jėga ateina per jūsų šešėlį. Ji turi vieną nuostabią savybę: kalba per jus taip, lyg kalbėtumėte jūs patys. Aukštesnė jėga suteikia kiekvienam savitą balsą, bet visi mūsų balsai ateina iš to paties pirminio šaltinio. Štai kodėl nuoširdi saviraiška, regis, atsiranda iš kažkur kitur, tačiau leidžia jums labiau pasijusti savimi.

Visą gyvenimą Dženiferė žinojo, kad kalbėti jai yra kančia – ji bijojo parodyti tai, ko labiausiai gėdijosi – savo šešėlį. Dabar reikalai apvirto aukštyn kojom: kalbėjimas jai tapo proga tapti savimi. Ji pasakė: „Manau, net negalėčiau rasti savo tikrojo „aš“ neišnaudojusi galimybės išreikšti save.“

Tikra tiesa.

Beje, senovėje žmonės žiūrėjo į saviraišką kaip į svarbiausią pasaulio ypatybę. Būties knygoje Dievas aprašomas kaip save išreiškianti būtybė. Pradžios knygoje rašoma: „Tuomet Dievas tarė: „Tebūna šviesa!“ Ir šviesa pasirodė. Dievas tarė: „Teželdina žemė augaliją: augalus, duodančius sėklų, ir visų rūšių vaismedžius, vedančius žemėje vaisius su sėklomis!“ Taip ir įvyko.“

Taigi išreikšdami save jūs kaip niekada esate darnūs su pasauliu. Jūs jaučiatės jo dalimi. Dženiferė liovėsi abejojusi savo verte, daugiau nesijautė neturinčia ką pasakyti nevykėle ir prastesnė už kitus.

Taip pat ji pradėjo jaustis bendruomenės dalimi. Pajuto, kad žmonės ją gerbia ir klausia jos patarimo. Taigi dėl šešėlio jos įtaka žmonėms padidėjo.

Šešėlis padeda užmegzti tikrus santykius – tai būdinga esybės dalis. Be šešėlio mes tolstame nuo kitų ir dėl to jaučiamės atskirti ir vieniši. Ryšys – tarp skirtingų individų, religijų, tautų – išlieka tik tada, jei yra universalus, o tokį užmegzti galime tik pasitelkę į pagalbą savo šešėlį. Taip mes tampame tokios būsenos, kai net priešininkai, žiūrėdami vienas į kitą, gali išvysti visą žmoniją. Tai vienintelis būdas, kada galime džiaugtis laisve skirtis nuo kitų ir kartu gyventi darniai.

Tas įmanoma, nes šešėlio kalba žinoma visai žmonijai – tai širdies, o ne žodžių kalba. Jūs turite šešėlį, vadinasi, mokate tą kalbą. Du jūsų draugai gali guosti jus tais pačiais žodžiais, tačiau jūs jaučiate skirtumą: vienas iš tikrųjų išgyvena nelaimę su jumis, o kitas abejingas ar net priešiškas. Vienas draugas kalba iš širdies, kitas – ne.

Apie širdies kalbą užsimenama Biblijoje, kur pasakojama apie Babelio bokštą. Pradžios knygoje rašoma apie tautą, kalbėjusią ta pačia kalba ir gyvenusią visi kaip vienas.

Ta vienybės būsena buvo dovana, tačiau žmonės ėmė ja piktnaudžiauti: sumanė pastatyti paminklą savo galiai – bokštą su dangų siekiančia viršūne. Kad jiems sukliudytų, Dievas sumaišė jų kalbą, kad nebesuprastų, ką sako vienas kitam, ir išsklaidė juos po visą Žemės paviršių. Paprastai manoma, kad šioje Biblijos dalyje aiškinama skirtingų kalbų kilmė. Tačiau tai reiškia kur kas daugiau: net ir kalbantieji viena kalba gali ilgainiui nebesuprasti vienas kito, jei pamirš universalią širdies kalbą.

Mes, kurie gyvename dabar, esame galutinė šio nuosmukio grandis ir dėl to mums dar blogiau. Mes pamiršome universalią širdies kalbą, o kartu su ja ir stiprų bendruomenės jausmą. Praradome suvokimą, kad esame viena komanda ir kad įsipareigojome kai kam aukštesniam už mus. Valdininkams savi interesai svarbesni už viešuosius, skyrybų advokatai kursto konfliktus, kad gautų didesnį atlygį, gydytojai atlieka nereikalingus tyrimus norėdami apsaugoti savo reputaciją. Viešosios diskusijos tapo negailestingos priešininkams, tarsi vyktų mūšio lauke, kur viskas galima, kur nelieka nieko švento – tyčiojamasi iš patriotinių priešininko jausmų, išvaizdos ar asmeninio gyvenimo.

Tačiau mes galime tai ištaisyti. Bendra kalba, kuria galime visi susišnekėti, vis dar gyvena šešėlyje. Dženiferę ši žinia pritrenkė. Pirmą kartą gyvenime ji pajuto, ką reiškia turėti įtakos kitiems žmonėms. Mūsų visuomenėje priimta manyti, kad paveikti kitus gali tik labai svarbūs, galingi žmonės. Pasak Dženiferės, reikia būti įžymiam, kad galėtum daryti įtaką žmonėms. Toks požiūris suprantamas, tačiau tai labai didelė klaida. Tai reiškia, kad mes ignoruojame paprastas, kasdienes galimybes vienam su kitu užmegzti ryšį, padrąsinti ir įkvėpti vienas kitą. Pritaikykite vidinio autoriteto metodą ir tapkite aplinkiniams pozityvia jėga: paskatinkite vaikus laikytis drausmės, pabendraukite su pagyvenusiais, vienišais žmonėmis ar nusišypsokite nepažįstamajam, į kurį netyčia atsitrenkėte gatvėje.

Požiūris, kad galime paveikti žmones tik būdami viršesni, irgi yra klaidingas. Išgyventi kitų jausmus kartu su jais mums atrodo kaip silpnybės ženklas. Štai ką, liūdnai šyptelėjusi, pasakė Dženiferė: „Mano tėvas žinojo tik vieną priemonę autoritetui įtvirtinti – diržą.“ Toks dominavimas gimdo baimę ir užslėptą pyktį, galiausiai jie susilpnina to žmogaus autoritetą.

Yra būdas tapti ryškiu lyderiu nesukeliant baimės ir pykčio. Jei jūsų autoritetui padeda šešėlis, jūs galite išgyventi kitų jausmus. Kada jaučiasi suprasti, žmonės noriai darys tai, ką jiems sakysite, net jei iš dalies su jumis nesutiks. Mokėjimas išgyventi kitų jausmus tik padidins jūsų autoritetą. Tai tinka bet kokiomis aplinkybėmis: bendraujant su draugais, šeima, bendruomenės nariais ir panašiai. Tiesą sakant, net verslo rykliai pripažįsta, kad reikia gerbti kitų nuomonę – tik tada įmanomas efektyvus, ilgalaikis komandinis darbas.

Ryšys su bendruomene, kurį išgyveno Dženiferė, vadinamas socialine matrica. Tai susipynęs žmonių tinklas, kuriantis gydomąją energiją, negalimą sukurti niekaip kitaip. Kuo stipriau jaučiamės susiję su kitais, tuo laimingesni esame. Netgi moksliniais tyrimais patvirtinta, kad žmonės, turintys stiprų bendruomenės jausmą, ilgiau gyvena, yra fiziškai ir protiškai sveikesni.

Tačiau ir šiuo atveju nauda yra nepalyginti didesnė.

Kintanti socialinė matrica slepia svarbiausią žmonijos problemą: kaip galime susivienyti nepaaukodami savo asmeninės laisvės? Atsakyti gali šešėlis. Jis simbolizuoja unikalų mūsų vidinio „aš“ individualumą, tačiau egzistuoja erdvėje, kur yra susijungęs su kitų žmonių šešėliais. Tačiau kol kiekvienas mūsų nesiims asmeninės atsakomybės pažadinti savo šešėlį, tas ryšys liks neužmegztas. Jei nesugebėsime teisingai pasirinkti, nusirisime į pirmapradį prievartos pragarą, kur, kaip taikliai pastebėjo filosofas Tomas Hobsas, „visi kariauja su visais.“

DAŽNIAUSI KLAUSIMAI

1. Jaučiu šešėlį esant, bet nematau jo.

Nieko keisto. Kai kurių žmonių regimoji vaizduotės galia yra silpnesnė už kitų. Jei neišeina pamatyti savo šešėlio, užteks to, kad jausite jį priešais save.

Taikydami vidinio autoriteto metodą, nukreipkite savo dėmesį ten, kur jaučiate esant šešėlį. Ilgainiui tai, ką tik jaučiate, pradės įgyti vizualią formą.

Kai kurie žmonės skundžiasi priešinga problema. Jie mato savo šešėlį, tačiau nejaučia jo buvimo, jiems jis atrodo kaip piešta figūrėlė iš animacinio filmuko.

Mūsų nuomone, abi šios problemos išnyks jums įgavus praktikos. Žvelkite į tą piešinėlį tarsi jis būtų tikras, net jei jo ir nejaučiate šalia, ir galiausiai tas pojūtis rasis.

2. Matau šešėlį ne tada, kai esu atsimerkęs ir būnu priešais kitus žmones, bet užmerktomis akimis.

Ir šis atvejis gan dažnas. Tam irgi reikia praktikos: kada žvelgiate į tikrą auditoriją, vaizduotėje turite išmokti regėti šešėlį. Tiesą sakant, visi žinome, kaip tai vyksta – kaip skaitant gerą romaną: mūsų akys bėgioja parašytais žodžiais, o vaizduotė gyvai atkuria veikėjus ir aplinką.

Tas pats ir taikant vidinio autoriteto metodą. Tik taikydami jį nuolat, išmoksite matyti šešėlį atviromis akimis, tai taps jūsų antrąja prigimtimi.

3. Jei sutelksiu dėmesį į savo šešėlį, ar tai neatskirs manęs nuo auditorijos ir neperkels į mano paties pasaulį?

Tiesą sakant, atvirkščiai. Jausdamiesi glaudžiai susiję su savo šešėliu, įgyjate vidinį pasitikėjimą ir pradedate nebijoti auditorijos. Jūs išsilaisvinate ir galite be baimės bendrauti. O slėpdami savo šešėlį jūs bijote. Kaip tik dėl to ir užsisklendžiate savame pasaulyje.

Mes su Filu, kaip praktikuojantys psichoterapeutai, nuolat regime savo šešėlius, paprastai įpusėjus seansui su pacientais. Mūsų niekas dar neapkaltino, kad atrodome išsiblaškę, nesugebame sutelkti dėmesio ar užsidarome savo pasaulyje.

4. Ar taikydamas šį metodą nepatirsiu asmenybės susidvejinimo?

Terminas „asmenybės susidvejinimas“ proto ligų specialistams yra specifinis. Pagal juos jis reiškia sunkias psichologines problemas, ir jos nėra šios knygos objektas.

Eiliniai žmonės klausdami, ar taikant vidinio autoriteto metodą negresia asmenybės susidvejinimas, turi omeny visai ką kita. Jiems kelia nerimą tai, kad jie turi antrąjį „aš“ ir jiems neįprasta ir nejauku bendrauti su juo. Jie bijo išeiti iš proto.

Ir vėl viskas yra priešingai. Kiekvienas turi šešėlį. Būtų beprotiška neigti jo buvimą. Jūs ignoruojate savo vidinį „aš“. Kada pripažįstate šešėlį, jus apima didžiulis palengvėjimas. Be to, jūs ketinate pažadinti tokias jėgas, kokių niekada anksčiau nepatyrėte.

Kada pradėsite taikyti metodą, nesileiskite baimės įtikinami, kad su jumis kažkas yra ne taip. Jei nesiliausite taikę metodo keletą savaičių, pajusite priešingą jausmą – kad ateinate į protą.

5. Ar mano susijungimas su šešėliu nepaveiks manęs blogai? Kartą gyvenime buvo tarpsnis, kada tapau šešėliu, ir iš to neišėjo nieko gero. Tik pasidaviau blogiausiems savo polinkiams.

Tai beveik dažniausias nepritarimas vidiniam autoritetam. Šešėlis mums atrodo atgrasus. Mes bijome, kad kuo dažniau su juo bendrausime, tuo panašesni į jį darysimės.

Šią baimę galima suprasti: dauguma žmonių prisimena blogiausius gyvenimo tarpsnius, kada juos buvo užvaldęs šešėlis. Paprastai tokiu metu jūs šalinatės įprasto gyvenimo, tampate viskam abejingi, jaučiatės nevisaverčiai, niekur nematote prasmės, tarsi būtumėte išklydę iš kelio. Dažnai be saiko vartojate alkoholį ar valgote. Tokią būseną gali sukelti kas tik nori: atstūmimas, nesėkmė. Tačiau dažniausiai taip nutinka be jokios priežasties, pirmą kartą kažką panašaus visi išgyvename paauglystėje, tačiau taip gali įvykti bet kuriuo gyvenimo tarpsniu.

Tada tampate savo šešėliu – jis pagrobia jūsų gyvenimą.

Taip atsitikus dauguma žmonių nežino turintys pasirinkimą. Filas mano, kad K. Jungas žinojo apie teigiamą šešėlio potencialą, tačiau taip ir neatrado praktinio ir patikimo metodo jam atskleisti. Reikia dirbti su savo šešėliu, o ne tapti juo. Štai kuo naudingas vidinio autoriteto metodas – jis padaro šešėlį bendrininku. Kada šešėlis tampa jūsų bendrininku, jo prigimtis pasikeičia. Tik tada jis tampa laisvos, spontaniškos saviraiškos šaltiniu. Šešėlis be šito metodo yra tik blogiausių jūsų polinkių visuma.

Taigi vidinio autoriteto metodas paverčia šešėlį jūsų bendrininku. Jei nuolatos taikysite šį metodą, užmegsite nenutrūkstamą ryšį su šešėliu. Galvokite apie šį ryšį kaip apie sąjungą, kur viena pusė dalijasi tuo, ko neturi kita. Šešėlis suteikia galimybę aistringai išreikšti save – ko nesugebate patys vieni. Tačiau jūs turite kai ką, ko neturi šešėlis, – galimybę sąmoningai rinktis. Šiuo atveju jūs renkatės nuolat padedami metodo palaikyti su šešėliu ryšį.

Kada susijungia jūsų abiejų energija, gaunate daugiau, nei sudėjus judviejų energijas. Gal atrodo keistai, tačiau „geriausias jūs“, aukščiausia jūsų versija galima tik tada, kai palaikote nenutrūkstamą ryšį su šešėliu kaip savo bendrininku. Tai ir yra tikroji termino „aukštesnis „aš“ reikšmė. Aukštesnio „aš“ paslaptis ta, kad jis yra dviejų priešybių – jūsų ir šešėlio – vienybė.

Jei ši partnerystė žlunga arba niekada nebuvo sudaryta, galiausiai prarandate pusiausvyrą. Vienu atveju šešėlis laimės ir jus užvaldys tokiais polinkiais kaip nevisavertiškumas, dvasios silpnybė ir depresija. Dėl akivaizdžių priežasčių Filas pavadino tai valdžios perėmimu. Kitu atveju jūs visiškai užgniaušite šešėlį ir imsite gyventi paviršutinišką, nereikšmingą gyvenimą, ieškodami kitų pritarimo ir nesugebėdami išreikšti savęs. Žmonėms įprasta šokinėti nuo vieno varianto prie kito, taip ir nesugebant abiejų pusių sujungti. Liūdna, kad žmonės mano, jog tėra šie du kraštutiniai variantai.

Tačiau pusiausvyrą suteikiančių santykių su šešėliu sukūrimas nėra nei vienas, nei kitas variantas – tai procesas. Norint išlaikyti partnerystę su šešėliu, reikia nuolat dirbti. Tam ir skirtas vidinio autoriteto metodas.

6. Kaip man bendrauti su savo šešėliu, jei jis įsiutęs, destruktyvus ar kupinas neapykantos?

Atminkite, kad šešėlis simbolizuoja tai, kokiu jūs nenorite būti. Šiame skyriuje mūsų aptariama dažniausią jo forma vadinama nevisaverčiu šešėliu. Nevisavertiškumas ir neužtikrintumas – du dažniausi jausmai mėginant išreikšti save kitų žmonių akivaizdoje.

Tačiau yra dar kai kas, kokie mes nenorime būti. Nenorime matyti savęs piktų ar blogų. Sakydami „blogų“, turime omeny tą jūsų dalį, kuri veikia impulsyviai, vedama vien egoizmo, nepaisydama nieko, kas pasitaiko kelyje. Ši mūsų dalis pasireiškia savanaudiškumu, gobšumu ar – jei jūsų tikslas yra sugriauti kieno nors planus – neapykanta ir destruktyviu pykčiu. Iš šių savybių susideda antrasis šešėlis, kurį mes vadiname bloguoju. Blogasis šešėlis nereiškia, kad esate blogas, kaip nevisaverčio šešėlio buvimas nereiškia, jog esate nevisavertis. Tačiau tai yra tam tikra kiekvieno mūsų dalis. Esmė ta, kad socialiniu požiūriu toks šešėlis nepriimtinas, todėl ir apsimetame, kad jo neturime.

Kitoje knygoje pasistengsime išmokyti jus, kaip sutrukdyti blogajam šešėliui elgtis destruktyviai. O kol kas, jei šis jūsų šešėlis yra vyraujantis, neabejotinai galite naudoti būdą, kurį aprašėme nevisaverčio šešėlio atveju. Tai ne tik duos rezultatų, daugelis žmonių pirmą kartą galės konstruktyviai panaudoti blogąjį savo šešėlį.

7. Skaičiau K. Jungo tekstus, ir man tai atvėrė akis. Tačiau jūs „šešėlio“ sąvoką traktuojate visai kitaip, nei aiškinama klasikinėje K. Jungo psichoterapijoje. Kodėl?

Noriu, kad suprastumėte, jog K. Jungo darbai reiškė perversmą. Jis ne tik praplėtė suvokimą, iš ko susideda žmogaus pasąmonė, bet ir suformavo naują, drąsų požiūrį į sapnus. K. Jungas pavadino tai aktyvios vaizduotės technika. Taikant šią techniką, nemiegančiam žmogui vizualiai atkuriami sapnų vaizdiniai, šiuo atveju šešėlis. Tikslas – integruoti šešėlį į paciento savojo „aš“ suvokimą ir padėti jiems susijungti. Jis pavadino šią būseną savuoju „aš“.

Visuomet laikiau šią traktuotę įspūdinga, bet neturinčia aiškios krypties. Manęs taip ir neįtikino, kad ši technika nukreips pacientą ten, kur jai ar jam reikia. Pasigedau aiškaus ryšio tarp šešėlio ir gyvenimo, be to, šios technikos pritaikymo kasdieniame gyvenime. Kai uždaviau šitą klausimą Filui, supratau, kad jis perkėlė K. Jungo apibrėžtą šešėlio sąvoką į kitą lygmenį. Filas suvokė, kad šešėlis gali pažadinti aukštesnes jėgas – ypač saviraiškos galią. Ir ne tik: Filas sukūrė metodus, kaip šias jėgas panaudoti kasdienėse situacijose.

Metodai pagrįsti tuo, kad šešėlis yra atskira būtybė su savais jausmais ir požiūriu į pasaulį. Jam reikia ir jis nusipelnė tokio paties dėmesio, kokį skiriate bendraudami su žmogumi. Pasitelkęs aktyvios vaizduotės techniką, K. Jungas žengė pirmą genialų žingsnį siekdamas išplėtoti šį ryšį. Tačiau išliko tam tikra problema. Gyvenimas su savo įvykiais atitraukia mūsų dėmesį nuo vidinio pasaulio, taip nukirsdamas saitus su šešėliu. Filas jautė, kad tie patys įvykiai gali padėti sustiprinti ryšį su šešėliu. Kaip pavyzdį paimkime atvejį, kada žmogus sustingsta auditorijos akivaizdoje. Vidinio autoriteto metodas siūlo šią problemą spręsti pasitelkiant šešėlį, stiprinant savo ryšį su juo. Norint pažinti šešėlį, išmintingiausia būtų padaryti jį kasdienio gyvenimo dalimi.

KITOS VIDINIO AUTORITETO METODO TAIKYMO SRITYS

Vidinio autoriteto metodas padeda nugalėti drovumą, ypač bendraujant su žmonėmis, su kuriais norėtumėte turėti romantiškų santykių. Dauguma žmonių, iš tikrųjų turinčių ką duoti, negali užmegzti romantiškų santykių – vien susitikimas su kokiu nors asmeniu kelia pernelyg didelę baimę. Dažniausiai romantiškus santykius užmezga ne tie, kas galėtų tapti geriausiais partneriais, o tie, kas moka save pateikti.

Džimą visą gyvenimą vargino neįtikėtinas drovumas. Susitikęs su naujais žmonėmis jautėsi nejaukiai, vieši renginiai jam kėlė siaubą. Bet baisiausia būdavo kalbai pasisukus apie priešingą lytį. Aukštas, malonus ir akivaizdžiai jausmingas vaikinas atkreipė ne vienos moters dėmesį, jos suteikdavo jam progų, tačiau kiekvieną kartą jį apimdavo sąstingio priepuolis. Paralyžiuotas savo drovumo jis vos teįstengdavo išspausti šypseną. Moterys suprasdavo tai kaip gailestingą atlaidumą ar abejingumą ir pereidavo į gynybines pozicijas. Dėl to Džimas darėsi tik dar drovesnis. Pirmąkart savo šešėlį Džimas išvydo kaip groteskišką pabaisą, tačiau pajuto didžiulį palengvėjimą. Jis pradėjo taikyti vidinio autoriteto metodą iš pradžių būdamas vienas – net treniruotis prieš veidrodį jam buvo didelis žingsnis. Po kurio laiko, didelei savo nuostabai, jis galėjo pažvelgti sau į akis. Nuo tada Džimas ėmė taikyti metodą su parduotuvių darbuotojais ir praeiviais, ir sėkmė buvo beveik garantuota. Po mėnesio jis sugebėjo prakalbinti moterį ir nesuakmenėti. Netrukus jis jau mėgavosi gyvenimu.

Vidinio autoriteto metodas leidžia jums prašyti pagalbos ir pripažinti savo pažeidžiamumą. Dauguma žmonių, ypač vyrai, linkę slėptis po sėkmės kauke, parodančia, kad jie yra padėties šeimininkai ir jiems nereikia pagalbos. Tačiau gyvenimas dažnai priverčia nusiimti tą kaukę: susiklosčius tam tikroms aplinkybėms esame priversti prašyti pagalbos. Kurie neįstengia to padaryti, dažnai praranda viską.

Haroldas, žmogus su didžiuliu ego, vertėsi nekilnojamuoju turtu, ir jo verslas klestėjo. Jis ėmėsi stambių projektų, rimtai finansiškai rizikuodamas. Ekonominio pakilimo metu viskas vyko sklandžiai. Haroldas maudėsi turtuose ir geriausiai jausdavosi būdamas dėmesio centre, kur galėjo pasirodyti. Tačiau paskui situacija su nekilnojamuoju turtu pablogėjo, o bankas pareikalavo Haroldo grąžinti paskolas. Ir jis suvokė: kai neturi pinigų, draugus gali ant pirštų suskaičiuoti. Kad išvengtų bankroto, Haroldui liko vienas kelias – kreiptis į tėvą. Šis irgi užsiėmė nekilnojamuoju turtu, tačiau buvo konservatyvesnis, atsargesnis, todėl turėjo nemažai santaupų. Haroldas visuomet didžiavosi, kad pralenkė tėvą, todėl dabar prašyti jo pagalbos pasipūtėliui Haroldui buvo tolygu smūgiui žemiau juostos. Vidinio autoriteto metodas išmokė Haroldą bendrauti padedant vidiniam „aš“, parodė jam, kad gali apsieiti ir be kaukės. Po ilgų treniruočių jis sugebėjo kreiptis į tėvą pagalbos. „Tai buvo pirma nuoširdi akimirka nuo tada, kai buvau dar vaikas“, – prisipažino Haroldas. Taip pasielgęs jis pelnė savo tėvo pagarbą. Kaskart kalbėdamas su tėvu Haroldas pritaikydavo vidinio autoriteto metodą ir nuo tada užmezgė su juo tikrus santykius.

Vidinio autoriteto metodas išmokys nuoširdžiau bendrauti su mylimais žmonėmis, ypač su vaikais. Tai, kaip jūs bendraujate, ypač kokius jausmus parodote, yra daug svarbiau nei žodžiai. Kalbėdami be jausmų niekada neužmegsite artimų ryšių.

Džo buvo kvalifikuotas rentgenologas. Kiti gydytojai nuolat klausdavo jo patarimo, kai reikėdavo nustatyti diagnozę. Būdamas kruopštus ir rūpestingas, jis pastebėdavo simptomus, į kuriuos kiti neatkreipdavo dėmesio. Džo užtikrintai žvelgdavo į kompiuterio ekraną – bet ne į gyvą žmogų. Tai buvo priimtina ir pateisinama rentgenologui, tik ne tėvui. Vyriausia duktė, sulaukusi trylikos, akivaizdžiai ėmė šalintis jo. Džo išgyveno, o kai ketino apie tai pasikalbėti, dukra su trenksmu išlėkė iš kambario. Ji pasiskundė motinai, kad tėvas jos nemėgsta, yra nuoboda, nuolat sėdi įkišęs nosį į kompiuterį, net kada ji pirmąkart apsivilko puošnią vakarinę suknelę, jis tik dėbtelėjo ir nieko nepasakė. Džo pamėgino teisintis sakydamas, kad ją myli, bet ji tik abejingai gūžtelėjo. Žmona paaiškino, jog dukrai reikia ne jo žodžių, o jausmų. Jausmai Džo buvo neįminta paslaptis, kol jis nesusitiko su šešėliu. Šešėlio sukauptų visų jausmų Džo taip ir neišmoko parodyti. Jis pradėjo taikyti vidinio autoriteto metodą kaskart kalbėdamasis su dukra. Ir buvo priblokštas, kad šitai taip paveikė jų santykius. Jiems tapus artimiems, dukra irgi įgavo pasitikėjimo, nes suprato, kad tėvas ją myli.

Vidinio autoriteto metodas pažadina aukštesnę jėgą ne tik, kada kalbate, bet ir kai rašote. Kūrybinė rašytojų krizė prasideda tada, kai jie ima galvoti apie pastangų rezultatus, o ne apie patį rašymą. Paprastai tuomet uoliai stengiamasi, kad kūrinys išeitų tobulas, o nepasisekus imama save be gailesčio kalti prie kryžiaus.

Džulija mėgo rašyti scenarijus, tad ėmė svarstyti, ar nepradėjus jai rašytojos karjeros. Jos nuostabai, pirmąjį jos pasiūlytą scenarijų nupirko ir pagal jį sukūrė gana pelningą filmą. Tada Džulijai pasiūlė didžiulę sumą pinigų, kad parašytų scenarijų vienam garsiam režisieriui. Dabar ji jautė įtampą, nes būsimas scenarijus privalėjo pranokti ankstesnįjį. Rašymas jai nebeteikė malonumo. Užuot pasitikėjusi nuojauta, ji kankinosi spėliodama, koks scenarijus patiktų kitiems. Džulijai ėmė nepatikti kiekviena parašyta eilutė. Ji ėmė taip kritikuoti save, kad ilgainiui išvis nebenorėjo rašyti. Vienintelis Džulijai tinkamas sprendimas buvo pažadinti šešėlį – tą savo dalį, kuri mėgo rašyti. Rašydama Džulija nuolat taikydavo vidinio autoriteto metodą. Ji nukreipdavo jo energiją į tuos žmones, kurie skaitys jos scenarijų. Ypač nuoširdžiai ji dirbdavo apėmus savikritikos priepuoliams. Vidinio autoriteto metodo pažadinta aukštesnė jėga – saviraiškos jėga –pagelbėjo jai rašyti. Ji liovėsi bijoti, ką kiti pagalvos apie jos darbą, ir rašyti jai vėl tapo malonu.

VIDINIO AUTORITETO METODO SANTRAUKA

Kam skirtas metodas

Taikykite, kai situacija jums kelia baimę, kada sunku išreikšti save ar užmegzti ryšį su žmonėmis. Tai situacijos, kuriose tarsi sustingstate, elgiatės kaip stabo ištikti, liežuvis pasidaro it medinis ir jūs neįstengiate natūraliai, spontaniškai išreikšti savęs. Viso to priežastis – iracionalus neužtikrintumo jausmas. Metodas padės jums nugalėti neužtikrintumą ir tapti savimi.

Su kuo kovojate

Neužtikrintumas yra universali žmogiška savybė, deja, beveik visuomet klaidingai suprantama. Mes manome, kad žinome, kodėl jaučiamės neužtikrinti: dėl savo išvaizdos, išsilavinimo, ekonominio ir socialinio statuso. Iš tikrųjų ta priežastis slypi giliai mumyse. Tai šešėlis – visų mūsų blogųjų savybių įsikūnijimas. Mes bijome, kad kas nors gali jį pamatyti, išeikvojame daug energijos jį slėpdami ir todėl nesugebame būti savimi. Metodas moko naujai pažvelgti į šešėlio buvimą, nelaikyti jo blogiu.

Ženklai, kada taikyti metodą

Kada imate nerimauti. Taip galite jaustis prieš visuomeninius įvykius, akistatas su nemaloniais žmonėmis, rengdamiesi kalbėti prieš auditoriją. Pritaikykite metodą prieš tokį įvykį ir jo metu. Ne toks akivaizdus ženklas: kada pradedate galvoti apie būsimą įvykį likus iki jo dar daug laiko ir jau nerimaujate.

Apie metodą glaustai

1. Stovėdami priešais auditoriją, išvyskite šalia savo šešėlį, atsigręžusį veidu į jus. (Lygiai taip pat sėkmingai galite taikyti metodą, jei prieš jus įsivaizduojama auditorija ar vienas žmogus.) Visą dėmesį nukreipkite nuo auditorijos ir sutelkite į šešėlį. Pajuskite tarp jūsų nenutrūkstamą ryšį – abu kartu jūs esate neįbauginami.

2. Abu su šešėliu atsisukite į auditoriją ir be balso sušukite: „PAKLAUSYKITE!“ Tai ne prašymas. Tai įsakymas klausytis, ką jūs ketinate pasakyti.

Aukštesnė jėga

Saviraiškos jėga leidžia mums atsiskleisti nuoširdžiai, neapsimetinėjant ir nesirūpinant, ką apie mus pagalvos kiti. Ji kalba mūsų lūpomis neįprastai tyrai ir su autoritetu, tačiau ši jėga gali pasireikšti ne vien žodžiais, pavyzdžiui, sportininkas pajunta ją, kada jį netikėtai užplūsta jėgos. Suaugusieji palaidoja šią jėgą šešėlyje. Metodas, sujungdamas jus su šešėliu, suteikia galimybę pažadinti šią jėgą ir pajusti, kaip ji sklinda per jus.

5 SKYRIUS

Metodas:

padėkos srautas

Aukštesnė jėga:

dėkingumas

Elizabeta, naujoji mano pacientė, taip nerimavo, kad nemiegojo visą naktį.

– Per Padėkos dieną pas mane susirinks visa giminė, o aš bijau, kad kalakutas bus tikra katastrofa, – pasakė ji taip grąžydama rankas, jog pamaniau, jai nusismauks oda.

– Ar jau pradėjote jį ruošti? – paklausiau.

– Ne, bet paskutinįkart mano keptu kalakutu pusbrolis apsinuodijo.

Ji metė į mane maldaujantį žvilgsnį, bet nespėjau nieko pasakyti. Elizabeta taip baisiai nerimavo, kad jau galvojo apie kitus nemalonius dalykus. Tolimas pusbrolis paskutinę minutę pranešė atsivešiantis dar vieną žmogų, o tai padvigubins jai darbo; glitimo netoleruojantis jos sūnėnas nieko negalės valgyti; kaip pasodinti savo dešiniųjų pažiūrų tėvą kuo toliau nuo kairiųjų pažiūrų brolio ir neįtikėtinai jautrios dukterėčios, iš kurios tėvas nuolat tyčiojasi?

Ji poškino savo rūpesčius vieną po kito, tratėdama kaip šimtas pabūklų, tarsi būtų stojęs Armagedonas. Akimirkai lioviausi klausęs, ką ji kalba, ir išvydau jos vidinį pasaulį – pragarišką vietą, kur nesibaigiančios tamsios mintys laikė ją apipynę pražūtingu voratinkliu. Man pasidarė jos be galo gaila.

– Matau, kokią įtampą patiriate, – išdrįsau ją raminti, – bet argi viskas taip blogai, kaip sakote.

– Kalbate kaip mano vyras, – plykstelėjo ji. – Gerai jam šnekėti: jo darbas – pilstyti gėrimus ir prasidėjus futbolo rungtynėms laiku įjungti televizorių.

Beveik visą seansą jaučiausi nenaudingas, bet, mano nuostabai, mums baigus kalbėtis Elizabeta padėkojo ir pažadėjo ateiti kitą savaitę. Per kitą seansą aš pirmiausia paklausiau, kaip praėjo Padėkos diena, bet Elizabeta tik mostelėjo ranka – dabar ji išgyveno naują krizę: išbėrė koją, ir ji buvo tikra, kad tai vilkligė.

Elizabetą nuolat graužė koks nors rūpestis, kad ir kas tai būtų: keistas garsas, pasigirsdavęs užvedus automobilį, galvos skausmai – neabejotinai piktybinio smegenų auglio pasekmė. Taigi nerimas buvo jos gyvenimo kertinis akmuo.

Elizabetos gyvenime buvo laikas, kada ji, galima sakyti, neturėjo rūpesčių – kai lankė mokyklą. Elizabetai visuomet sekėsi mokslai, ji baigė studijas labai gerais pažymiais, paskui be vargo įgijo psichologijos magistro laipsnį. Bet baigus studijas, ištekėjus ir susilaukus vaikelio juk reikėjo pradėti dirbti ir padėti vyrui išlaikyti šeimą.

Po ilgų paieškų ji rado psichologės darbą universitete. Atlyginimas buvo nedidelis, tačiau ji puikiai tiko šiam darbui – turėjo akademinį išsilavinimą ir nepaprastai rūpinosi savo studentais. Gal net per daug.

Dėl milžiniško darbo krūvio ji negalėjo kiekvienam studentui skirti tiek dėmesio, kiek, jos manymu, jiems reikėjo. Užtat rado laiko dėl jų nerimauti. Ar tas studentas pasirinko tinkamus dalykus? O anas? Nejau šiam depresija, o ji nepastebėjo? Gal jai dirbti šeštadieniais, kad viską spėtų? Bet kaip tada ras laiko dukrai? Tačiau studentai ją mylėjo ir taip keturiolika metų jai pavyko išvengti kito nerimo – būti atleistai.

Paklausiau, kaip jos vyras žiūri į tokį gyvenimą nuolat bijant. „Kartais jis šaiposi, bet dažniausiai nekreipia dėmesio“, – pripažino ji. Tačiau pastaruoju metu jis ėmė su tuo nesitaikstyti. Dukters mokykloje vyko susirinkimas, į kurį nė vienas tėvų negalėjo nueiti, nes dirbo. Per vakarienę Elizabeta negalėjo liautis apie tai kalbėjusi, ji vos nepuolė į paniką. Staiga jos vyras piktai pratrūko: „Tai tik smulkmena, o tu elgiesi taip, tarsi griūtų visas tavo gyvenimas!“

– Ką manote apie tai, ką jis pasakė? – paklausiau.

Jos akys prisipildė ašarų.

– Jis teisus. Aplinkiniams sunku nuolat klausytis mano verkšlenimų. Bet įsivaizduokite, kaip sunku man.

JUODASIS DEBESIS

Tragiškas Elizabetos žvilgsnis buvo it užguito žvėrelio, atrodė, griūna visas jos gyvenimas. Nors iš tikrųjų jis buvo gana stabilus, iš esmės netgi pavydėtinas. Jos vyras buvo gerbiamas policijos pareigūnas, ne kartą apdovanotas, pradirbęs policijoje daug metų, todėl atleidimas jam negrėsė. Visiškai atsidavęs jai ir dukrai vyras stengėsi, kad jų gyvenimas būtų saugus ir aprūpintas. Nei jam, nei Elizabetai nereikėjo nerimauti dėl pragyvenimo – materialine prasme jie turėjo viską, ko reikėjo, net neskaitant jos atlyginimo. Tik Elizabetai buvo vis vien – kad ir koks dėmesingas buvo vyras, ji žvelgė į gyvenimą kaip į virtinę rūpesčių ir nelaimių, gulančių tik ant jos vienos pečių.

Jos baimės jai atrodė tikros, nes ji gyveno savo susikurtame pasaulyje. Galima sakyti, visi taip elgiamės. Mums norisi galvoti, kad darome poveikį pasauliui, nors iš tikrųjų sąveikaujame su pasauliu, kuris yra tik mūsų galvose. Šis vidinis pasaulis yra toks galingas, kad prarandame gebėjimą matyti tikrovę. Džonas Miltonas4 savo kūrinyje „Prarastasis rojus“ rašė taip: „Protas yra savarankiška būtis, galinti padaryti iš pragaro rojų, o iš rojaus – pragarą.“

Norėjau parodyti Elizabetai, kaip tai veikia. Paprašiau jos užsimerkti ir prisiminti paskutinį rūpestį. „Per radiją išgirdau reportažą apie tirpstančius ašigalio ledynus... Pamaniau, mums reikia persikelti į šalies gilumą, į kokią aukštesnę vietovę.“ Paprašiau jos pamiršti šį konkretų rūpestį ir pažiūrėti, ar už to rūpesčio neslypi dar kas nors.

Krūptelėjusi ji atsimerkė. „Jaučiu aplink save sunkią tamsą, tarsi lemties debesį.“ Paprašiau ją padaryti tą patį su kitu rūpesčiu: Elizabeta nerimavo, ar jos dukra spės laiku paduoti paraišką į universitetą. Elizabeta pabandė ir, savo nuostabai, pajuto ją supant tą pačią tamsą.

Mes vadiname tai juoduoju debesimi. Kada jūs be paliovos nerimaujate, nesvarbu, dėl ko, susidariusi neigiama energija pakimba virš jūsų kaip debesis. Juodasis debesis uždengia viską, kas teigiama, ir sukuria artėjančios grėsmės nuojautą. Visai nesvarbu, ar ta grėsmė susijusi su stichine nelaime, liga ar žmogaus klaida.

Elizabetos pavyzdys, kokią įtaką žmogui gali turėti juodasis debesis, yra itin ryškus. Jis turi tokią galią tikrai ne dėl to, kad manoma, jog nuojauta pasitvirtina, iš tikrųjų ji beveik niekada nepasitvirtina. Jis valdo mus daug primityviau – per kartojimą. Tai, ką nuolat kartosite, taps įpročiu ir ims gyventi savo gyvenimą – ir to daug sunkiau išvengti, nei galvojate.

Jūs irgi esate susidūrę su juoduoju debesimi. Sugalvokite kokį nors rūpestį, kuris jums daugiausia neduoda ramybės. Tai gali būti jūsų darbas, sunkus vaikas ar negaluojantis vienas iš tėvų.

Užsimerkite ir atkurkite tas nerimastingas mintis, vis pergalvokite jas iš naujo, kaip darote gyvenime. Iš pradžių tai gali pasirodyti dirbtina, bet jei nesiliausite, mintys stiprės ir galiausiai ims gyventi atskirą gyvenimą. Dabar susitelkite į vidinę būseną, kurią sukėlė šios mintys. Ką jaučiate?

Jūs ką tik susidūrėte su debesimi, tik lengvesne jo forma. Kada debesis atsiranda tikrame gyvenime, būna daug tamsesnis ir labiau slegia. Jis neleidžia prasiveržti menkiausiam šviesos spindulėliui ir priverčia galvoti, kad viskas jūsų gyvenime yra blogai. Piešinėlyje pavaizduota, kaip mus veikia juodasis debesis.

Virš debesies šviečia saulė – universalus visokeriopo gėrio simbolis. Mes nupiešėme debesį kaip nepermatomą skraistę, kuri sulaiko visa, kas teigiama. Saulė vis dar šviečia, tačiau žmogui po debesimi ji neegzistuoja. Apačioje nėra jokio džiaugsmo, vien neigiamos nuotaikos. Žmogeliukas sulinkęs, nes jį slegia tamsos pasaulis, jo susikurtas mintyse. Taip gyvendami mes išties mokame didžiulę kainą.

Žmogus, gniuždomas juodojo debesies, niekada neras dvasios ramybės.

NEIGIAMŲ MINČIŲ KAINA

Daugumai mūsų dvasios ramybė yra didžiulė vertybė. Tai jausmas, kad viskas yra savo vietose, viskas gerai. Visi tai patyrėme, bet tik trumpalaikėmis akimirkomis. Tai vidinė ramybė, darnos su visu pasauliu jausmas.

Juodasis debesis sunaikina ramybės jausmą. Jūs tarsi užkerėti matote pasaulyje tik blogį ir neteisybę. Tokią būseną gali sukelti bet kokie neigiami jausmai: neviltis, neapykanta sau, smerkimas, tačiau nerimas tai daro geriausiai.

Praradus ramybę, gyvenimas atrodo nesibaigianti krizė. Kad ir kaip stengtumėtės išgyventi, gyvenimo džiaugsmas atrodys nepasiekiama prabanga. Elizabeta negalėjo atsipalaiduoti: paskaityti gerą knygą, nueiti į kiną ar papietauti su drauge – visuomet jai nedavė ramybės kokia nors problema. Kartą per seansą ji pažvelgė į mane visiškai išsekusi ir prisipažino: „Jau nebepamenu, kada kas nors man teikė džiaugsmą.“

Be amžinų krizių, gyvenimas iškrečia jums dar vieną žiaurią išdaigą. Esant juodajame debesyje kiekviena problema yra tarsi gyvybės ir mirties klausimas, bet niekam taip neatrodo, tik jums. Tuomet niekuo nepasitikima tiek, kad būtų galima pasidalyti rūpesčiais. Jūs jaučiatės patekę į beviltišką situaciją, prislėgti ir vieniši.

Elizabetos krizė pasiekė tokį lygį, kad moteris ėmė nepasitikėti savo vyru. Ji atėjo į seansą išvargusi: „Aš nebepastoviu ant kojų, – pasiskundė ji. – O šiandien dar reikės skalbti, nežinau, kaip susitvarkysiu.“

Aš sutrikau.

– Maniau, jūsų vyras prireikus padeda jums namie.

– Daugiau nebeprašau jo padėti. Jis niekada to nepripažino, bet, man regis, jis nekenčia namų ruošos. Man paprasčiau viską pasidaryti pačiai.

Dėl tokio jos požiūrio vyras – jau ir taip bepuoląs į neviltį dėl nepagrįstų žmonos baimių – pasijuto dar labiau atstumtas. Niekam nepatinka jaustis nereikalingam. Visi Elizabetos draugai irgi pamažu atkrito – ji paprasčiausiai neturėjo jiems laiko.

Laimei, vos tik Elizabeta pradėjo lankyti psichoterapijos seansus, atsitiko šis tas, kas sudavė jai išjudinantį smūgį – tai buvo susiję su dukterimi. Elizabeta taisydavo jos rašto darbus, kuriuos ši turėjo pateikti universitetui, ir primindavo, iki kada tą reikia padaryti, net padėdavo jai užklijuoti vokus ir užrašyti ant jų adresus. Todėl ji labai nustebo, kai dukra apšaukė ją savanaude, nuolat ieškančia priekabių. Kada abi nusiramino, dukra paaiškino: „Atleisk, kad tai pasakiau. Bet suprask: dažniausiai man neatrodo, kad visa tai darai dėl manęs – taip elgiesi genama savo pačios rūpesčio – įtaisyti mane į universitetą.“

Tai buvo lūžio taškas. Elizabeta daugiau nebegalėjo neigti, kad juodasis debesis iškreipė jos stipriausią – motinystės – instinktą ir pavertė savotiška dukters našta. Jei debesis gali sugadinti tai, vadinasi, gali sugadinti viską. Ir Elizabeta pasiryžo išsilaisvinti iš juodojo debesies.

Tačiau tai buvo daug sunkiau, nei ji tikėjosi.

KODĖL NEIGIAMAS MĄSTYMAS TOKS GALINGAS?

Mes linkę galvoti, kad galime lengvai pakeisti savo mąstyseną. Galų gale kodėl negalėtume kiekvienos neigiamos minties pakeisti teigiama? Ši nuostata visuomet buvo Amerikos kultūros dalis ir pasiekė kulminaciją išėjus knygai „Pozityvaus mąstymo galia“. Deja, tai viena iš idėjų, kuri, kaip manoma, turėtų būti veiksminga, tačiau taip nėra, nes tikrame gyvenime teigiamos mintys stiprumu nė iš tolo neprilygsta neigiamoms.

Elizabeta patyrė tai pati, kada perskaitė draugės duotą šią knygą. „Tris dienas stengiausi galvoti vien apie gerus dalykus, – ir ji susiraukė. – Bet jaučiausi kaip paskutinė kvailė: kaip galima galvoti, kad viskas gerai, kai už kiekvieno kampo tyko pavojai? Nežinau, kodėl jie pavadino šitą knygą „Pozityvaus mąstymo galia“ – tik neigiamos mintys turi galią.“

Kas tai per galia? Kad suprastų, paprašiau jos užmerkti akis ir atkurti savo rūpesčių seką. Ji linktelėjo. „O dabar atsipalaiduokite, tarsi būtumėte praradusi galimybę nerimauti. Koks apima jausmas?“

Elizabeta krūptelėjo.

– Atsipalaidavau, tada... Pasijutau taip, tarsi ničnieko negalėčiau kontroliuoti.

– Gerai. O dabar neprarasdama jausmo, kad nieko nekontroliuojate, pamėginkite iš naujo išgyventi nerimą. Kaip dabar jaučiatės?

– Tiesą sakant... Šiek tiek geriau, – ji atmerkė akis. – Nors vis dar jaučiu nerimą, atrodo, lyg galėčiau apsiginti nuo blogų dalykų. Kada buvau maža mergaitė, jaučiau kažką panašaus: galėjau nemiegoti visą naktį ir įsivaizduoti, kaip būtų baisu, jei mano tėvai išsiskirtų. Tai tapo ritualu. Tada nuoširdžiai tikėjau, kad kol jaudinsiuosi dėl to, tol jie neišsiskirs.

– Tačiau jūsų tėvai išsiskyrė. Nors jūsų nerimas nepasiteisino, ir toliau taip elgėtės.

– Aš turbūt bijojau, kad jeigu liausiuosi, nelaimės neabejotinai užgrius.

Taigi nerimas pasidaro galingu prietaru, nors naudos jis duoda ne daugiau nei koks nors talismanas, tarkim, triušio letenėlė. Bet prietarai labai nuostabūs, nes leidžia mums manyti, kad kažkokiu stebuklingu būdu galime pakeisti ateitį. Žinoma, tai tik iliuzija: didžiosios dalies gyvenimo įvykių mes negalime numatyti ir tik dalelytę jų pajėgūs kontroliuoti. Bet kuriuo metu gali atsitikti kas nors nenumatyta: nuo iškylą sugadinusio netikėto lietaus iki širdies smūgio. O mes vis tiek atkakliai bandome kontroliuoti tai, kas nekontroliuojama.

Kodėl?

Mat niekada nesuabejojame tuo, kas visuotinai priimtina, nusistovėję, neginčijama. Manome (nes taip teigia mokslas), kad pasaulis mums abejingas. Jei remtumės vien tuo, ką matome aplink, tokia nuostata būtų pagrįsta. Tačiau pasaulyje, kuris mumis nesirūpina, mes jaučiamės vieniši. Kadangi mums atrodo, kad tai neteisinga, mus apninka noras valdyti ateitį. Jei žiūrėtume iš šio taško, nerimas įgautų prasmę.

O jei tam tikrame lygmenyje, kurio mes negalime nei pamatyti, nei išgirsti, nei kaip kitaip pajusti, pasaulis rūpinasi mūsų gerove ir padeda mums kaip gali? Net nereikia labai didelių pastangų, kad įstengtume tai pajusti. Pažvelkime į savo kūną. Jis ima iš oro deguonį, virškina maistą, turi tokias stebuklingas jusles kaip regėjimas ir klausa. Ir visa tai puikiai veikia, nors mes ir nesuprantame kaip. Arba žemė: ji mus maitina, palaiko gyvybei reikalingą temperatūrą, aprūpina ištekliais, kad galėtume daug ko pasigaminti. Tai tik keli pavyzdžiai iš daugybės, rodančių, kaip pasaulis prisideda prie mūsų egzistencijos.

Kada pasakiau tai Elizabetai, ji atšovė: „Jau esu tai girdėjusi, tačiau aš to nejaučiu.“

Šis suvokimas neateina taip lengvai, bent jau daugumai žmonių. Laimei, mes žinome atsakymą, būdą, kaip galėtumėte pajusti tą begalę galimybių, kurias mums atveria pasaulis.

AUKŠTESNĖ JĖGA: DĖKINGUMAS

Dar gyvenimo pradžioje Filui nutiko šis tas, kas privertė pažvelgti į pasaulį visai kitomis akimis. Galiausiai jis pasijuto galįs ir kitiems padėti pakeisti šį požiūrį. Štai ką jis papasakojo.

* * *

Kaip jau užsiminiau įžangoje, mano brolis mirė nuo retos vėžio rūšies, kada buvau devynerių. Paskui mano šeima nevalingai ėmė laukti, kokia dar nelaimė mus užgrius. Kas bus kitas? Vėliau, kai suėjo keturiolika, kiekvieną naktį vos užmigus mane pradėdavo kamuoti nepaaiškinami galvos skausmai, atrodė, kad kas peiliu bado man kaukolę. Pirmiausia šovė mintis, jog mano smegenyse yra auglys. Ėjo savaitės, ir mano baimė peraugo į siaubą, bet nenorėdamas jaudinti tėvų nieko jiems nesakiau. Tačiau ilgainiui vienas nebegalėjau pakelti tokios naštos ir viską jiems papasakojau. Išsigandę jie nuvedė mane pas gydytojus ir man padarė visus įmanomus medicininius tyrimus.

Kada buvo gauti tyrimų rezultatai, supratau, kad esu visiškai sveikas. Tik nežinojau, kad mano gyvenimo patirtis netrukus pasikeis visam laikui.

Iki šio sunkaus išbandymo svarbiausia man buvo krepšinis. Geriausios rungtynės vykdavo Krikščioniškojoje jaunimo sąjungos (KJS) aikštėje, bet ten buvo keblu nusigauti. Aukštutinis Vestsaidas Manhatene septintojo dešimtmečio pradžioje labai skyrėsi nuo dabartinio. Tuo metu „jupių“5 su žiburiu nebūtum radęs. Ant kiekvieno kampo trynėsi prostitutės ir narkotikų prekeiviai, kurie jau nesislapstė pigiuose motelių kambariuose, o prekiavo tiesiog gatvėse vos tik nusileisdavo saulė. Aš įsėdau į autobusą, važiuojantį į Brodvėjų, ir nuriedėjau per šias supuvusias miesto džiungles iki KJS. Kaip kiekvienas tikras niujorkietis, bandžiau apsimesti, kad pavojaus nėra: spoksojau tiesiai priešais save ir stengiausi negalvoti, kas vyksta aplink. Likus keliems kvartalams iki kelionės tikslo, privažiavau vietą, kur buvo rengiamasi statyti Linkolno centrą. Aplinkiniai pastatai buvo nugriauti, vaizdas priminė plyną lauką.

Kitą vakarą vėl važiavau tuo autobusu, bet jau žinojau, kad mano gyvybei pavojus negresia. Autobusas lingavo į priekį savo įprastu maršrutu per pragarą, gatvėse aidėjo tie patys šauksmai ir sirenos, ore tvyrojo atliekų kvapas. Vakar atrodė, kad niekada daugiau nebevažiuosiu šiuo keliu, todėl dabar išgyvenau tai visai kitoje šviesoje. Kiekvienas pojūtis man buvo kaip stebuklas. Ši kelionė tarsi buvo duota man dar kartą – o su ja ir visas gyvenimas. Mano širdis prisipildė dėkingumo.

* * *

Filo išgyvenimas buvo toks ryškus, kad privertė jį į viską pažvelgti kitaip. Vieną akimirką jis važiavo purvinu autobusu, kitą jau suvokė, kad viskas, ką turi, jam dar sykį duota. Jis išgyveno visa duodančios jėgos buvimą.

Mes pavadinome šią jėgą šaltiniu. Filas pajuto tik vieną trumpą jos blyksnį, tačiau ji visuomet su mumis. Ji sukūrė viską, ką matome. Bet įstabiausia, kad ši jėga išlieka artimai susijusi su visomis gyvomis savo sukurtomis būtybėmis, įskaitant ir jus. Kažkada praeityje ji davė jums gyvybę, dabar palaiko ir padeda, ir kūrybinė jos galia dovanoja jums begalines galimybes.

Kada suvoksite, kiek jums yra duota, suprasite, kad esate susieti su šaltiniu. Tai leis jums nesijausti vienišiems ir sumažins polinkį nerimauti.

Kada paaiškinau visa tai Elizabetai, ji suabejojo. „Visuomet pavydėjau žmonėms, kurie tiki tuo, apie ką jūs kalbate – manau, tai turėtų teikti paguodą. Bet aš per didelė skeptikė. Na, tarkim, iš kur žinote, kad tas šaltinis tikrai yra?“

Geras klausimas. Paprastai, kad kuo nors patikėtume, mums reikia tai pamatyti (ar pajusti kitomis fizinėmis juslėmis).

Bėda ta, kad fiziniam pasauliui šaltinis nepriklauso. Jis egzistuoja dvasiniame lygmenyje, todėl penkios mūsų juslės jo negali pajusti. Kad sužinotume apie šaltinio egzistavimą, mums reikia kitokio suvokimo, ir Filo istorija tai atskleidžia. Staiga suvokęs, kad jam duotas dar vienas gyvenimas, širdyje pajuto begalinį dėkingumą. Pajuto, o ne pamatė ar išgirdo, ir tai leido jam užmegzti asmeninį ryšį su visa duodančiu šaltiniu.

Tam tikrame lygmenyje dėkingumas buvo jo reakcija į šaltinio dosnumą. Tačiau vis dėlto dėkingumas – tai priemonė, kuri padėjo suvokti šaltinį esant. Iš pirmo žvilgsnio gali pasirodyti keista, kad dėkingumas yra suvokimo priemonė, o ne paprasta emocinė reakcija. Tačiau įgudę suprasite, kad apimti dėkingumo mes suvokiame dvasinį pasaulį ne prasčiau, nei akimis ir ausimis jaučiame fizinį pasaulį.

Taip dėkingumas tampa daugiau nei paprastu jausmu, jis virsta aukštesne jėga. Aukštesnės jėgos suteikia jums galimybę padaryti tai, ko net neįsivaizdavote galį. Šiuo atveju dėkingumas suteikia jums galimybę pajusti tai, ko niekada nemanėte galintys pajusti. Trumpai tariant, dėkingumas yra tarsi aukštesnis suvokimo, jutimo organas, padedantis nuoširdžiai suvokti svarbiausią tiesą: pasaulis gyvas ir nuolat – paslaptingais būdais – dosniai siunčia jums dovanų. Šaltinis rūpinasi jumis nuo tos dienos, kai gimėte, ir jus globos iki paskutinio atodūsio. Todėl būti už tai dėkingiems – tai ne moralės klausimas, tai naujas būdas suvokti pasaulį.

METODAS: PADĖKOS SRAUTAS

Kiekvienas gyvenime esate pajutę šaltinį, ir su tokia jėga, kad iškart užplūdo dėkingumas. Tai galėjo atsitikti stovyklaujant po žvaigždėtu dangumi ar kai pirmąkart paėmėte ant rankų ką tik gimusį savo kūdikį. Tokias akimirkas įsimename dėl stipraus mus apėmusio jausmo, kad kažkas mus dosniai apdovanojo, kad gavote tai, ko patys negalėjote sukurti. Grįžkite mintimis į vieną iš tokių akimirkų ir užsimerkę atkurkite atmintyje tą būseną.

Aiškiai ir su visomis smulkmenomis įsivaizduokite tai, kas tada jums atsitiko. Sutelkite dėmesį į dėkingumą, kurį tada išgyvenote. O dabar užmegzkite ryšį su tikra, neįsivaizduojamai dosnia jėga.

Daugelis mūsų kaip tik taip ir pajuto šaltinį. Nesvarbu, kokio stiprumo jausmą išgyvenote, tai atsitiko susiklosčius ypatingoms aplinkybėms, į kokias gyvenime retai patenkame. Jei jūs rimtai nusiteikę stoti į kovą su neigiamomis savo mintimis, turite nuolat jausti ryšį su šaltiniu, nesvarbu, kada ir kaip. Vienintelis būdas tai padaryti – prireikus išmokti pajusti dėkingumą.

Štai metodas, pažadinsiantis jūsų dėkingumą.

Padėkos srautas

Pagalvokite apie dalykus, už kuriuos verta padėkoti – ypač jei iki šiol priėmėte juos kaip savaime suprantamus. Tylomis juos išvardykite sau neskubėdami, kad pajustumėte kiekvieno vertę. „Aš dėkingas už savo regėjimą, aš dėkingas, kad turiu karštą vandenį.“ Ir panašiai. Padėkokite mažiausiai už penkis dalykus – tai užtruks mažiau nei trisdešimt sekundžių. Veikiausiai jums bus sunkoka įvardyti tiek padėkos vertų dalykų.

Turite pajausti, kaip dėkingumas, kurį išgyvenate, eina tiesiai jums iš širdies ir kyla aukštyn. Kada baigsite vardyti dėkingumo vertus dalykus, jūsų širdis tebeskleis dėkingumą, dabar jau be žodžių. Šita jūsų spinduliuojama energija yra padėkos srautas.

Padėkos srautui sklindant iš širdies, krūtinė tarsi suminkštės ir atsivers. Būdami tokios būsenos pajusite visa apimančią jėgą, kupiną begalinio dosnumo. Jūs susijungėte su šaltiniu.

Piešinėlis rodo, kas atsitinka taikant metodą. Atsiradęs dėkingumo jausmas yra toks galingas, kad prasiskverbia pro juodąjį debesį. Tai nupiešta kaip srautas, kylantis iš žmogeliuko ir perskrodžiantis debesį. Brūkšninės linijos kanale vaizduoja besiveržiančią į viršų dėkingumo jėgą. Kaip ir prieš tai buvusiame piešinėlyje, saulė, šviečianti virš debesies, simbolizuoja visa, kas pasaulyje gera. Dabar jau galime duoti saulei tikrąjį vardą: šaltinis, visko, ką turime, kūrėjas, pagrindinė pasaulio jėga. Piešinėlis vaizduoja, kaip dėkingumas virsta dar viena jusle, leidžiančia suvokti šaltinio buvimą ir sujungiančia su juo.

Mes pavadinome metodą padėkos srautu. Srautas siejamas su bet kokiu nesibaigiančiu kūrybos procesu. Taikydami metodą, jūs sukuriate nesibaigiantį minčių srautą, kad pabudintumėte nesibaigiantį padėkos srautą, patvirtinantį begalinį šaltinio dosnumą. Srautas visuomet kuriantis, todėl turi savybę nuolat atsinaujinti. Štai kodėl svarbu kiekvieną kartą taikant metodą galvoti apie vis kitus padėkos vertus dalykus. Kad kaskart prisimintumėte kelis naujus dalykus, reikia pastangų, tačiau tai palaimintos pastangos, nes palaiko jūsų ryšį su šaltiniu.

Iš pradžių gali būti sunku išvardyti dalykus, už kuriuos derėtų padėkoti, bet tai lengviau, nei galvojate. Galite vardyti ir tuos, kurie jums nenutiko, pavyzdžiui, „Aš dėkingas, kad nesu ten, kur vyksta karas“ arba „Esu dėkingas, kad negyvenu palei San Andreaso lūžį6“. Galite prisiminti ir praeitį: „Dėkoju, kad ėjau į gerą mokyklą“ arba „Esu dėkingas mamai už meilę“. Vardykite tik tokius dalykus, už kuriuos iš tiesų jaučiatės dėkingi, o ne turėtumėte būti dėkingi. Dažniausiai tai nereikšmingi dalykai, paprastai pastebimi tik jų netekus, pavyzdžiui, malonūs pietūs su draugu ar puikiai veikianti elektros tiekimo sistema. Pacientai nuolat klausia, kodėl mes susitelkiame į šiuos, rodos, nesvarbius dalykus. Atsakymas labai paprastas: nors ir priimame juos kaip savaime suprantamus, jie visuomet su mumis. Skatindamas mus įvertinti jų svarbą ir pajusti dėkingumą, metodas primena, kad šaltinis taip pat visuomet šalia – padeda mums nesuskaičiuojama daugybe būdų.

Mokydamiesi taikyti metodą, pradėkite mechaniškai vardyti dalykus, už kuriuos norite padėkoti. Kada įgausite patirties, pabandykite minėdami tuos dalykus pajusti dėkingumą, einantį jums tiesiai iš širdies. Jei pavyks ir tai, liaukitės reiškę dėkingumą žodžiais ir pratinkite širdį skleisti tyrą dėkingumą be žodžių. Ši galutinė būsena leis jums atsiverti ir pajusti šaltinio buvimą. Įgiję praktikos išmoksite sklandžiai, be trikdžių taikyti metodą nuo pradžios iki galo. Dabar galite pradėti taikyti metodą kasdieniame gyvenime.

Stenkitės visą laiką sekti savo mintis. Pritaikykite padėkos srauto metodą vos pajutę, kad jus užplūsta neigiamos mintys – tai ženklas. Atminkite, kad ženklo paskirtis – paskatinti jus tuojau pat imtis metodo, net jei tai ir neatrodo labai skubu. Tai ypač svarbu kalbant apie padėkos srauto metodą, nes neigiamas mąstymas įtraukia daugumą mūsų į juodąjį debesį nespėjus net susivokti. Pavyzdžiui, Elizabetos nerimas dažniausiai prasidėdavo nuo, sakytum, nekaltų pastebėjimų: „Man ant rankos apgamas.“ Paskui jis virsdavo nerimu: „Esu tikra, kad jis naujas – atrodo, jis tamsėja ir jo forma kinta.“ Labai greitai ji jau negalėdavo kontroliuoti minčių: „Tai melanoma, ji plečiasi... O Dieve, aš mirsiu!“ Kai išmoko nedelsdama, po pirmos ar antros minties, pritaikyti padėkos srauto metodą, Elizabeta sugebėjo daug geriau kontroliuoti proto būseną. Daugumai žmonių tai apskritai buvo pirmas kartas, kada jie sugebėjo nugalėti neigiamas mintis.

Elizabetos gyvenimas buvo negatyvus tik tuo, kad ji nerimavo, tačiau būtų gerai įprasti taikyti metodą norint atsikratyti visų neigiamų minčių, kartu ir savikritikos („aš toks kvailas“), smerkimo („ta mergina tokia bjauri“) ar skundimosi („kaip aš pavargau nuo darbo“). Įkyrios mintys, nesvarbu, kokios ir apie ką, – tai dar viena neigiamo mąstymo forma, kurią galima sustabdyti taikant padėkos srauto metodą.

Padėkos srauto metodas toks svarbus, kad privalote įprasti taikyti jį kasdien. Vienas iš būdų – pasitelkti metodą visą laiką vienu ir tuo pačiu metu. Daugelis pacientų imasi metodo vos atsikėlę, paskui kiekvieną kartą prieš valgydami, o prieš eidami miegoti juo užbaigia dieną.

Metodą galite taikyti ir tada, kai protas ilsisi. Tokių akimirkų apstu: važiuojant autobusu, per kavos pertraukėles ar parduotuvėje stovint eilėje. Taikydami metodą pastebėsite, koks nedrausmingas mūsų protas. Tik palik jį be priežiūros, ir jau apsileidžia, užplūsta nereikšmingos smulkmenos, abejonės ir neigiamos mintys. Kai kuriems žmonėms trūksta kūno higienos, taip ir protas dažnai stokoja emocinės švaros.

Kodėl reikėtų taip dažnai taikyti padėkos srauto metodą? Todėl, kad jūs norite tapti savo minčių, vienintelio dalyko, kurį žmogus gali kontroliuoti, šeimininku. Kol nesugebate kontroliuoti savo minčių, nesate dvasiškai subrendę. Vaikus tėvai priverčia kiekvieną dieną praustis ir valytis dantis. Suaugę mes esame pakankamai atsakingi, tad tai daryti prisiverčiame. Įgudę jūs taip pat stropiai užsiimsite savo dvasine higiena, kaip dabar prižiūrite kūną. Tuomet sulauksite dvasinės brandos.

Kada dėkingumas virsta gyvenimo būdu, šaltinis tampa nuolatiniu jūsų draugu. Senovės gyventojai, pavyzdžiui, karalius Dovydas, šitą draugystę suprato labai asmeniškai, kaip Psalmyno 23 psalmėje: „Nors einu per tamsiausią slėnį, nebijau jokio pavojaus, nes tu su manimi. Tavo Ganytojo lazda ir vėzdas apgins mane.“ Gyvenant šiais laikais jums vargu ar pavyks išgyventi tokį artimą, intymų ryšį su šaltiniu, tačiau neabejotinai pajusite tam tikrą komfortą, pagalbą ir rūpinimąsi – visa tai, ką taip iškalbingai apibūdino karalius Dovydas.

Susijungimas su šaltiniu šiek tiek skiriasi nuo ryšio su aukštesnėmis jėgomis, kurias mes aprašėme pirmuose trijuose skyriuose. Tai dėl to, kad šaltinis pasaulyje yra svarbiausias, jis ir sukūrė tas tris jėgas. Neįmanoma įsivaizduoti šaltinio, nes jis, skirtingai nei kitos jėgos, tiesiog nepažinus, nesuvokiamas. Mes galime tik pajusti dėkingumą ir įvertinti mums dovanojamas dovanas, kurių negalime sukurti patys. Taigi tik šio metodo atveju dėkingumas yra tik siejanti gija, leidžianti mums pajusti šaltinio buvimą.

UŽSLĖPTA RYŠIO SU ŠALTINIU NAUDA

Elizabeta uoliai taikė padėkos srauto metodą. Ji padarė didelę pažangą, tačiau vis tiek palyginti daug laiko praleisdavo juodajame debesyje. Vieną dieną ji pavėlavo į seansą 15 minučių. Tai reiškė, kad reikės verstis per galvą, skubėti, antraip neperteiksiu jai, ko reikia. Tačiau, užuot nerimavusi, ji atrodė atsipalaidavusi, net patenkinta. „Ką tik pietavau su sena savo drauge, kurios nemačiau daugybę metų. Mes pradėjome šnekučiuotis. Po kiek laiko žvilgtelėjusi į laikrodį nepatikėjau – praėjo dvi valandos... Dvi valandos be nerimo ir įtampos. Aš pirmą kartą po daugybės laiko pasijutau laiminga, jau nebepamenu, kada taip jaučiausi, – ji švytėjo. – Tada ėmiau nerimauti, kad vėluoju į seansą, ir vėl pritaikiau padėkos srauto metodą. Mane užliejo ramybė. Protas pasidarė nuostabiai švarus.“

Kai tik Elizabeta išmoko pajusti ramybės būseną, galėjo tai padaryti vos panorėjusi. Nuo tada Elizabeta tapo ne tokia irzli, jos beveik neapnikdavo niūrios mintys. O jei ir apnikdavo, ji mokėdavo nuginti jas šalin. Pirmąkart gyvenime ji išgyveno tą retą ir brangią visų taip trokštamą būseną – dvasios ramybę.

Dvasios ramybė mums, šiuolaikinio pasaulio gyventojams, yra didelė retenybė, nes ieškome jos ne ten, kur derėtų. Mes manome, kad dvasios ramybę gali suteikti tam tikri išoriniai veiksniai: užtikrinta senatvė, vasarnamis ar ištikimas sutuoktinis. Tačiau vos tai gavę suprantame, kad mums suteikta dvasios ramybė buvo trumpalaikė.

Priežastis labai paprasta. Materialiame pasaulyje jūs visuomet pažeidžiami: ką gaunate, tą galite ir prarasti. Akcijų birža gali patirti krachą, potvynis gali nuplauti jūsų namą, sutuoktinis gali jus palikti. Kad būtų ilgalaikė, dvasios ramybė turi gimti tokioje vietoje, kur būdama visuomet jums padeda ir jumis rūpinasi.

Ilgalaikė dvasios ramybė atsiranda tik užmezgus ryšį su šaltiniu.

Tačiau kad ji truktų ilgai, ryšys turi būti nuolatinis, vadinasi, privalote jį visą laiką puoselėti. Čia slypi vienas prieštaravimas. Paprastai mes įsivaizduojame dvasios ramybę kaip poilsio būseną. Tačiau ji nėra pasyvi, nes turime nuolat dirbti, stengtis palaikyti ryšį su šaltiniu, taigi dvasios ramybė yra aktyvi būsena.

Tai išties nelengvas darbas, tačiau verta pasistengti. Viena iš naudų – didžiulis energijos ir motyvacijos antplūdis. Dauguma klysta save motyvuodami. Jie siekia gauti tai, ko nori: pinigų, santykius, statusą, nes jiems atrodo, kad kažko nepakanka. Trūkumo jausmas puikiai motyvuoja, tačiau už tai reikia mokėti didelę kainą. Ta kaina – tai nuolatinis jausmas, jog jums vis kažko trūksta. Net jei ir gaunate, ko norite, greitai jums tai ima nebeteikti džiaugsmo, ir jau trokštate ko nors kito. Jūs niekada nebūsite laimingi, nes nuolat, kaip ta voverė rate, suksitės negalėdami sustoti. Galiausiai prarasite gyvenimo prasmę ir energiją gyventi.

Būtent taip save motyvuodami neabejotinai susidursite su vienu trūkumu: visą reikalingą energiją turėsite sukurti patys. Kitas būdas – rasti ryšį su energijos šaltiniu, daug galingesniu nei jūs, su tikru energijos vulkanu. Norint pasinerti į šaltinį, reikia atsikratyti minčių, kad jums ko nors trūksta. Tiesą sakant, kuo dėkingesni jausitės už tai, ką turite, tuo daugiau energijos gausite iš šaltinio. Tai jums atvers duris į naują gyvenimą, kur energija, verčianti jus judėti į priekį, paremta laime, o ne kančiomis.

Elizabetos ryšys su šaltiniu jai dar kai kuo buvo naudingas. Ji tai pastebėjo, kada jos dukters nepriėmė į pasirinktą universitetą. „Aš tiesiog pakvaišau, tačiau padėkos srautas jau buvo tapęs man antrąja prigimtimi, todėl ėmiau taikyti metodą net nesvarstydama. Ir vidury šėlstančios audros radau ramią, tyrą vietą. Vos pasijutau atgavusi ramybę, patikinau dukrą, kad svarbu ne tai, į kokį universitetą ji stoja, bet ar gebės pasimokyti iš susidariusių aplinkybių. Buvau visiškai tikra, kad ji puikiai susitvarkys gyvenimą, nesvarbu, į kokį universitetą įstos, ir pasakiau tai dukrai. Ji nustebo, kad manęs nereikia raminti. Mums abiem tai buvo puikus pokalbis.“

Elizabeta įgavo neįkainojamą savybę, kurią mes vadiname perspektyva. Be perspektyvos bet koks nusivylimas gali apnuodyti jums visą gyvenimą, kaip būna į menzūrėlę su vandeniu įlašinus lašą rašalo: viskas pajuosta. Net mažiausias pralaimėjimas gali įstumti jus į neviltį. Perspektyva – tai gebėjimas matyti, kas vyksta šiuo metu, neprarandant suvokimo, kad gyvenimas ilgas, ir nepamirštant pozityvios jo prigimties. Tai suvoksite tik užmezgę ryšį su šaltiniu. Matydami perspektyvą galite greitai atsikratyti nevilties, nes suvokiate, kad gyvenimas yra palaimintas šaltinio.

Be to, nenutrūkstamas ryšys su šaltiniu padeda susitvarkyti su užgriuvusia sėkme. Tai gali skambėti keistai, bet sėkmė paralyžiuoja: būna, kad scenaristas, laimėjęs „Oskarą“, daugelį metų negali rašyti. Mūsų pažįstamas šia tema net atliko neformalų tyrimą: tyrė mokslininkus, kurie laimėjo Nobelio premiją. Tik keletas iš laimėtojų sugebėjo padaryti svarių atradimų.

Sėkmė paralyžiuoja dėl vienos paprastos priežasties: sėkmė pakiša jums mintį, kad visa tai pasiekėte vien savo jėgomis. Ironiška, tačiau priimdami savo laimėjimų įvertinimą kartu prisiimate kaltę dėl visų ateities nesėkmių – o tai visuomet kelia siaubą. Jūs prarandate gebėjimą rizikuoti, nukenčia jūsų kūrybingumas, ir toliau bijote judėti į priekį galvodami naujas idėjas ir kurdami projektus. Tiesiog užmiegate ant laurų ir pasirenkate saugų, nekūrybingą gyvenimą.

Tiesa ta, kad mes nieko negalėtume nuveikti nepadedami šaltinio. Tai įsisąmoninę suvoksite, kad padėkos srautas atleidžia jus nuo visiškos atsakomybės už tai, kas vyksta. Jūs laisvi rizikuoti ir išnaudoti visą kūrybinį savo potencialą.

Padėkos srautas tiesiogiai patvirtina, kad šaltinis yra visko, ką pasiekėte, bendraautoris. Tik tai suvokę išliksite kuklūs pasiekę šlovės viršūnę ir išsaugosite kūrybingumą iki gyvenimo galo.

DAŽNIAUSI KLAUSIMAI

1. Kada pabandžiau taikyti padėkos srauto metodą, šaltinio nepajutau, tiesą sakant, nepajutau nieko. Ką dariau ne taip?

Taip dažnai atsitinka žmonėms, kurie tik pradeda taikyti metodą, – iš pradžių jie nieko nepajunta. Dauguma nenaudoja tokios juslės kaip dėkingumas. Prisiminkite, kaip nutirpsta nejudinama koja. Kad metodas pradėtų veikti, turite pasistengti: reikia taikyti padėkos metodą daug kartų, tik taip pajusite dėkingumą ir kartu šaltinį.

Būkite kantrūs patys sau. Jei jums nutirpo koja, bent jau prisimenate, kaip jautėte tą koją, kai ji nebuvo nutirpusi. Kitaip su dėkingumu: jūs niekada nenaudojote jo kaip juslės, atpažįstančios šaltinį, todėl turite pažadinti juos abu, pajusti jų egzistavimą ir įsiminti tą jausmą. Noriu jus patikinti, kad dėkingumas – pati tikriausia juslė, ją turime kiekvienas. Dar nesutikau nė vieno, kuris įtemptai dirbdamas nebūtų jos pažadinęs.

Jei nieko nepajuntate, tiesiog prisiminkite penkis dalykus, už kuriuos jaučiatės dėkingi. Neskubėkite, kad galėtumėte iki galo išgyventi dėkingumą už kiekvieną dalyką. Vien jau ši metodo dalis yra galingas ginklas prieš neigiamą mąstymą.

2. Jei aš visą laiką tik ir jausiuosi dėkingas, bijau, kad apleisiu visas kitas problemas ir paskui jau gali būti vėlu jas spręsti.

Neabejotinai yra žmonių, kurie gyvena su rožiniais akiniais ignoruodami pavojus, o paskui būna per vėlu su jais tvarkytis. Tačiau šie žmonės visą laiką taip gyveno, metodai čia niekuo dėti. Per tuos dešimtmečius, kol mokome padėkos srauto metodo, nesutikome nė vieno, kuris būtų naujai įgavęs šią savybę, nebent ją jau turėjo.

Net jei esate vienas iš tų naivių žmonių, nepatartume vien nerimu reaguoti į visas savo problemas. Dauguma mūsų nerimavimą ir konstruktyvų problemų sprendimą tapatina. Tačiau jei norime konstruktyviai ką nors suplanuoti, turime išlikti ramūs ir objektyvūs, o ne apimti nekontroliuojamo nerimo. Tai pavyks tik palaikant ryšį su šaltiniu.

Beje, padėkos srauto metodas neignoruoja tamsos, o moko jus žvelgti į ją tik kaip į dėmelę šviesoje. Jei neigiate tamsą, esate neišmanėlis. Tačiau jei negalite matyti ją supančios šviesos, jūs – dvasinis luošys.

Jei vis dar tikite, kad nerimavimas – kaip talismanas – gali išgelbėti jus nuo pavojų, atlikite šitą pratimą, jis šiuo atveju suveiks. Kiekvieną rytą paaukokite kelias minutes ir surašykite visas savo baimes, pavojus, problemas – viską, ką bijote pamiršti. Dabar, kada problemos išguldytos popieriuje, jūs nebegalite atsikalbinėti – likusią dienos dalį ramiai taikykite padėkos srauto metodą. Nustebsite, kaip puikiai gebėsite pasirūpinti savimi, kada minčių neslėgs juodas nerimas.

3. Jei imsiu dėkoti už viską, ką jau turiu, galiu aptingti, nes prarasiu motyvaciją gerinti savo gyvenimą.

Tai dar vienas įprastas prieštaravimas. Žmonės bijo, kad liausis gerinti savo gyvenimą, jei pasijus viskuo patenkinti. Iš tikrųjų jie bijo būti laimingi. Už šio prieštaravimo slypi pats blogiausias, pesimistinis, žmonių požiūris: kad visi mes tinginiai ir kad pradedame veikti tik tada, kai iškyla grėsmė mūsų išlikimui. Taigi mus motyvuoja adrenalinas, išsiskiriantis, kada ko nors bijome.

Mes neneigiame, kad adrenalinas – galingas energijos šaltinis, tačiau esmė ta, kad jis teikia tik fizinę energiją. Pagal prigimtį fizinė energija yra ribota. Kada ji išnaudojama, jūs pasijuntate išsekę ir be jėgų. Taip atsitiko ir su Elizabeta, bent jau mūsų seansų pradžioje – jai buvo sunkus išbandymas išgyventi vos dieną.

Kada energijos semiatės tik iš adrenalino, iškyla dar viena problema: jis iškreipia jūsų perspektyvą. Visi įvykiai jums atrodo žūtbūtinai svarbūs. Kad nuolat būtų patenkinamas jūsų adrenalino poreikis, esate priversti ieškoti vis rizikingesnių situacijų. O tai gali baigtis įvairiausiais netikusiais sprendimais.

Ar ne geriau būtų tokia energijos sistema, kuri palaikytų jūsų motyvaciją be nereikalingų dramų, kad jums nereikėtų į kiekvieną įvykį žvelgti kaip į gyvenimo ir mirties klausimą? Tuomet jaustumėtės laimingi ir neprarastumėte motyvacijos. Daugumai iš mūsų tai atrodo neįmanoma. Bet tai įmanoma. Begalinė energija yra prieinama mums visiems ir nuolat. Jos nesukuria mūsų kūnas, ji ateina tiesiai iš šaltinio. Ir mes žinome, kaip prisijungti prie šaltinio – taikant padėkos srauto metodą.

4. Kai sakote, kad šaltinis mumis rūpinasi, nuolat dirba mūsų labui, galima pamanyti, jog šaltinis turi kažką žmogiška. Ar protinga taip apie jį galvoti?

Jau esame minėję, bet verta pakartoti dar kartą, kad šaltinio prigimtis yra toli už žmogaus suvokimo ribų. Bet norint užmegzti su juo ryšį, nebūtina iki galo to šaltinio perprasti. Priskirdami jam žmogiškų savybių mes pajuntame artimesnį ir tikroviškesnį ryšį su juo. Dėl tos pačios priežasties visos religijos, tik kiekviena savaip, įasmenina dievybes.

Mes stengėmės perteikti svarbią šio ryšio galią nepabrėždami būtinybės išpažinti kokią nors filosofiją ar religiją. Galų gale, mums nerūpi, kaip jūs traktuojate šaltinį – svarbiausia, kad išgyventumėte su juo ryšį. Kada tai įvyks, pajusite, jog jus palaiko ir stumia į priekį kažkas, daug didingesnis nei jūs; tas kažkas suteiks jums naujų jėgų, kai, regis, nebelikę nieko.

5. Noriu paklausti apie skausmingas mūsų gyvenimo akimirkas: ar šaltinis leidžia, kad taip atsitiktų? Jei taip, tai gal jis ne visuomet dirba mūsų labui?

Šaltinis visuomet stengiasi mums padėti. Tačiau dažnai to nesuvokiame. Šaltinis žiūri į mus kaip į kūrėjus, apdovanotus beribiu potencialu. Turėdami tokią kūrybinę galią, mes galime pakeisti pasaulį. Tačiau žmogaus ego klaidingai supranta šią galią. Jis žiūri į kūrybingumą kaip į galimybę įrodyti savo svarbą. Šią iliuziją žmogus palaiko: įsikalba, kad viską sukuria vienas pats, be niekieno pagalbos. Jis apskritai nepripažįsta, jog šaltinis egzistuoja.

Ir tai nėra nekalta klaida – ji neleidžia mums iki galo išnaudoti savo galimybių. Mes apdovanoti gebėjimu išgyventi nenutrūkstamą kūrybinį procesą, tačiau mes nieko nesukuriame vieni patys. Visa, ką naujo žmogus duoda pasauliui – nuo ką tik gimusio kūdikio iki naujų technologijų, atsiranda naudojant begalinę šaltinio energiją. Mūsų ateities potencialas priklauso ne vien nuo mūsų, bet ir nuo mūsų gebėjimo bendradarbiauti su šaltiniu.

Šaltinis nepalenkiamas, kada reikia priversti mus išnaudoti savo potencialą. Tai galima padaryti tik vienu būdu: priverčiant mus atsikratyti iliuzijos, kad esame pasaulio šeimininkai, ir iš to išplaukiančio „nuo nieko nepriklausau“ mentaliteto. Šaltinis stengiasi paveikti mus ne per protą, o per įvykius. Jis sukuria mūsų gyvenime tokių nepageidaujamų situacijų, kurių negalime pakeisti. Tai ligos, nesėkmės, netektys. Skausmas, kurį išgyvename ištikus bėdai, parklupdo mus ant kelių ir priverčia pripažinti, kad ne viską mes galime. Ir tai yra palaiminimas. Jis atveria mums akis, ir mes išvystame tikrą aukštesnį savo potencialą – galimybę bendradarbiauti su šaltiniu.

Tai atskleidžia mums paslėptą, gilesnę, nelaimių prasmę. Net blogiausių mūsų gyvenimo įvykių antrame plane yra šaltinis, veikiantis mūsų labui. Kada paaiškinu tai savo pacientams, jie noriai tuo patiki. Tačiau vos užgriūva nelaimės, jie vėl atsisako pripažinti, kad jų kančios turi prasmę. Jų galvose sukasi tik viena mintis – kad buvo neteisingai nubausti. Tokiais atvejais patariu apsidairyti aplink. Tada jie pamato aplink daugybę žmonių, kenčiančių labiau už juos, ir tarp jų visada atsiranda tokių, kurių gyvenimo negandos nesugniuždė, kurie neprarado gebėjimo būti laimingi. Žiūrint į tokius žmones atrodo, kad jie apdovanoti nepaprastu atsparumu išlikti ir spinduliuoti džiaugsmą bei gerą valią. Negandos neaptemdė jų vidinio gyvenimo – tik padarė juos stipresnius.

Tokie žmonės supranta mums siunčiamų nelaimių prasmę. Užuot priešinęsi likimui, jie leidžia palaužti savo ego. Vadinasi, didesnė neganda labiau sustiprina ryšį su šaltiniu. Net juodžiausiomis aplinkybėmis tokie žmonės spinduliuoja šviesą. Ir kažin, ar gali būti baisesnių aplinkybių už aprašytąsias Viktoro Franklio knygoje „Žmogus ieško prasmės“. Jei pamenate, pirmame skyriuje užsiminėme, kad Franklis buvo gydytojas ir per Holokaustą kalėjo penkiose skirtingose koncentracijos stovyklose. Netekęs darbo, šeimos ir turto, kasdien išgyvendamas pavojų gyvybei, jis pasiryžo rasti net tokios situacijos prasmę, pajusti aukštesnės jėgos veikimą. Jam pavyko, ir jis tapo savotišku šviesuliu, padėjusiu įžvelgti prasmę supantiems jį žmonėms.

6. Jūs sakėte, kad nerimas – tai prietaringas bandymas kontroliuoti pasaulį. Ar toks susireikšminimas nėra narcisizmo požymis?

Kai kurie įpročiai tokie paplitę, kad vadindami juos narcisistiniais susiaurintume tikrąją žodžio reikšmę. Iš tikrųjų narcisistai pernelyg susireikšmina, jie jaučia nuolatinį poreikį žavėtis savimi, kiti jiems visiškai nerūpi. Šis terminas apibrėžia labai nedidelę žmonių grupę. Nors nerimaujantys žmonės irgi tikisi padaryti pasauliui įtaką, jie nesusireikšmina ir nesiekia, kad kiti jais labai žavėtųsi. Jie tiesiog stengiasi išsilaikyti ant vandens, neleisti negandoms savęs nuskandinti.

Nėra nė vieno žmogaus – nuo didžiausio pagyrūno iki kukliausio – kuris nebūtų linkęs pasiduoti nerimui. Širdyje visi bijome, kad pasaulis toli gražu nepriklauso nuo mūsų. Ir pirmiausia mes griebiamės vienintelio dalyko, kas, mūsų manymu, turi tam šiokią tokią galią – tai mūsų mintys. Paradoksas, tačiau būtent tada mūsų mintys virsta nekontroliuojamu nerimu.

Mes galime rasti ramybę tik pripažinę šaltinį visų mūsų gyvenimo įvykių kūrėju. Kada tapsime iš tikrųjų didingi, išvysime ir tinkamą perspektyvą.

7. Ar galiu galvoti apie šaltinį kaip apie Dievą?

Atsakymas: galite, bet neprivalote. Mes sąmoningai pavadinome šaltinį būtent taip, nes norėjome, kad toks pavadinimas nesikirstų su nė vienos religijos išpažinimu. Tai leidžia tikintiems mūsų pacientams šaltinį tapatinti su Dievu. Supratome, jog kad ir kaip pacientai suvoktų Dievą, padėkos srauto metodas padės išsklaidyti neigiamas mintis.

Kita vertus, nemažai žmonių, kurie turi religinių polinkių, sunkiai prisijungia prie tikinčiųjų būrio. Jiems šaltinio sąvoka suteikia galimybę įvardyti patirtį, kurią jie jau išgyveno, tik negalėjo apibrėžti: jausmą, kad visa mums yra duota dosnaus pasaulio. Šis naujas požiūris sustiprina jų dėkingumo jausmą ir jie lengviau nugali neigiamas mintis.

Yra dar viena grupė žmonių, kurie, kaip tikėtina, veikiausiai atmestų šaltinio idėją vien todėl, kad ji siejasi su Dievu. Tai ateistai. Tačiau ateizmas – sąmonės produktas. Nesvarbu, kuo žmogus sąmoningai tiki, jo pasąmonė mato pasaulį savaip. Karlas Jungas nuostabiai atskleidė tai savo darbuose apie sapnus, religinius vaizdinius ir mitologiją. Pasąmonė gyvena universalių simbolių pasaulyje, daug galingesniame už logiką. Šaltinis – vienas iš šių simbolių. Kada ateistas taiko padėkos srauto metodą, jo pasąmonė suvokia pasaulį kaip visa duodantį, to užtenka, kad netikintis asmuo atrastų dvasios ramybę.

KITOS PADĖKOS SRAUTO METODO TAIKYMO SRITYS

Kiti žmonės taip dėl visko nesijaudina kaip Elizabeta, bet tai nereiškia, kad jie negali naudingai pritaikyti padėkos srauto metodo. Yra ir kitokių neigiamų minčių, ir padėkos srautas padeda jas nugalėti. Toliau aprašomi trijų pacientų atvejai: kiekvienam iš jų būdingas vis kitoks neigiamas mąstymas. Visi šie žmonės, taikydami padėkos srauto metodą, sugebėjo išsklaidyti neigiamas mintis. Didelei jų nuostabai, tai ištrynė tas ribas, kurias jie buvo nusistatę.

Padėkos srauto metodas padeda atsikratyti įpročio gailėtis dėl praeities. Dauguma mūsų turi įprotį nuolat pergalvoti praeities sprendimus ir dėl visko, kas dabar mūsų gyvenime ne taip, kaltinti praeitį. Nors gyvenimas ir taip nėra paprastas, toks apgailestavimas dar labiau užkerta mums galimybę judėti į priekį. Jums reikia metodo, kurį taikydami tiesiog dabar iš naujo įvertintumėte savo galimybes. Tik tada galėsite atsikratyti praeities.

Džonas, išsiskyręs, vidutinio amžiaus vyras, niekaip negalėjo pamiršti praeities. Kada buvo jaunesnis, draugavo su nemažai šaunių moterų, bet nutraukdavo santykius vos supratęs, kad yra pažeidžiamas. „Pajutęs spaudimą, iškart sprukdavau.“ Dabar jis dėl to gailisi, nes įsikalbėjo, jog paleido geriausias moteris. Dabar, jau įmetėjęs, vėl norėjo turėti draugių, tačiau nuolat apgailestaudamas dėl praeities ėmė jaustis taip, tarsi jau išnaudojo visas galimybes. Džonas netikėjo, kad jam pavyks užmegzti romantiškus santykius. Pas mane į psichoterapijos seansą jis atėjo išvargintas chroniškos depresijos.

Pasakiau, kad jo praeities įvykiai jau tik temdo jo ateitį ir jis privalo liautis galvojęs apie juos. Skyriau jam užduotį: kiekvieną kartą, pradėjus galvoti apie praeities santykius, taikyti padėkos srauto metodą. Tai ne tik padėjo jam nutraukti apgailestavimų srautą, metodas pasirodė kur kas paveikesnis. Džonui užmezgus ryšį su šaltiniu, jo ateitis prisipildė galimybių. Regėdamas save kaip šios ateities dalį, jis atgavo viltį užmegzti naujus romantiškus santykius. Atgimusi viltis paskatino jį vėl pradėti vaikščioti į pasimatymus.

Padėkos srautas išlaisvina jus nuo neapykantos sau. Neapykanta sau retai susijusi su tikrąja jūsų verte – tai tik tiesioginė jūsų neigiamų minčių srauto apie save pasekmė. Paprastai tokia neapykanta įgauna piktos savikritikos, padiktuotos griežto vidinio balso. Vidinis kritikas kalba su tokiu autoritetu, kad jo neįmanoma nepaisyti. Jums reikia metodo, kuris nutildytų šį balsą amžiams.

Džaneta, ką tik baigusi prestižinį universitetą, nutarė persikelti į Los Andželą, kad galėtų būti kartu su vaikinu. Jis buvo vienas tų nevykėlių, kokių apstu, bet ją prie jo nepaaiškinamai traukė. Tas vyrukas viešai ją žemindavo flirtuodamas su kitomis moterimis, nepadėjo finansiškai, kartais išvis dingdavo keletui savaičių. Džaneta dėl to kaltino save, smerkė. Ji jo nesupranta, ji nepakankamai šiuolaikiška ar neužtektinai graži. Kuo blogiau jis su ja elgėsi, tuo daugiau ji graužėsi.

Mergina tikėjosi, kad padėsiu jai nustoti smerkti save. Ji nustebo, kai pasakiau, kad mes nebandysime ginčytis su vidiniu kritiku, o pasistengsime jį tiesiog nutildyti. Džaneta išmoko taikyti padėkos srauto metodą kaskart, kai tik pradėdavo pulti save, ir netrukus užmezgė ryšį su šaltiniu. Pirmą kartą Džaneta suvokė, kad gyvena pasaulyje, kuris ją palaiko ir vertina. Kuo stipresnis darėsi šis jausmas, tuo mažiau ji kritikavo save. Netrukus mergina rado jėgų pasipriešinti savo vaikinui ir galiausiai jį paliko.

Jei atidžiai skaitėte šią knygą, pastebėjote, kad savikritikos tema aptariama ir ketvirtame skyriuje. Ten aprašėme savikritiką kaip šešėlio puolimą. To metodo – vidinio autoriteto – tikslas yra suvokti šešėlio buvimą. Čia mes žiūrime į savikritiką kaip į neigiamas mintis – juodąjį debesį. Štai kodėl šiame skyriuje mokome metodo, kuris tiesiogiai veikia mintis.

Laikui bėgant pastebėsite, kad tai pačiai problemai spręsti tinka ne vienas, o keli metodai. Mūsų pacientai pasiekė puikių rezultatų vienai problemai spręsti taikydami du ar net tris metodus. Pasikliaukite nuojauta ir atrasite jums tinkamiausią metodų derinį.

Padėkos srautas neleidžia jums smerkti kitų. Smerkdami kitus meluojame sau, kad tai, ką galvojame, kitų neveikia. Deja, smerkdami kitus, ypač jei tą darome dažnai ir negailestingai, skleidžiame neigiamą energiją, ir ši atitolina nuo mūsų žmones. Jei įsikalbėsite, kad jūs neteisiate kitų, iš to nieko neišeis, privalote išrauti šį polinkį su šaknimis.

Kino režisierius Džordžas, dar neturėdamas trisdešimties, jau buvo sukūręs du filmus. Kritikai juos įvertino palankiai. Ankstyva sėkmė sumaišė jam protą. Jis pradėjo teisti visus, kas su juo dirbo: aktorius, filmavimo komandą, net prodiuserius, finansuojančius jo filmus: Džordžas laikė juos visiškomis menkystomis ir intelektualine, ir kūrybine prasme. Jis pradėjo žiūrėti į visus iš aukšto ir galų gale niekas nenorėjo su juo dirbti. Jo trečias filmas buvo įvertintas prastai, Džordžo karjera sustojo. Tada jis pradėjo dar labiau visus kritikuoti. Kada Džordžas kreipėsi į mane, jau metus nebuvo gavęs nė vieno darbo pasiūlymo. Jautėsi visiškai sugniuždytas.

Džordžas suprato turįs liautis smerkęs žmones, bet jam neleido sustoti įsitikinimas, kad yra teisus. Pasakiau, kad nesvarbu, pagrįstai jis smerkia ar ne, teisdamas kitus jis pirmiausia kenkia sau. Jo neigiamos mintys sukuria juodąjį debesį. Atsietas nuo šaltinio, jis tiesiog neturi ką pasiūlyti jį supantiems žmonėms. Kodėl kiti turėtų norėti su juo dirbti? Išmokiau jį taikyti padėkos srauto metodą, kai tik jis pradeda ką nors smerkti. Tai ne tik sustabdė jo neigiamų minčių srautą – metodas leido jam iš karto prisijungti prie šaltinio ir jo galingos energijos. Tai labai pakeitė Džordžo ir aplinkinių santykius. Žmonės pajuto, kad ima vis daugiau iš jo gauti, ir tai įkvėpė juos atsilyginti tuo pačiu.

PADĖKOS SRAUTO METODO SANTRAUKA

Kam skirtas metodas

Kada jūsų mintys užnuodytos nerimo, neapykantos sau ar kitokių neigiamų minčių, jus prislegia juodasis debesis. Jis apriboja jūsų galimybes, atima iš jūsų visa, ką mylėjote, mėgote, kas buvo geriausia jūsų dalis. Gyvenimas virsta kova dėl išlikimo, jūs trypčiojate vietoje užuot įgyvendinę didžiuosius savo lūkesčius.

Su kuo kovojate

Su klaidinga iliuzija, kad neigiamos mintys gali paveikti pasaulį. Manome, jog pasaulis mums abejingas, todėl ir laikomės šios nuostatos.

Aukštesnė jėga

Pasaulyje egzistuoja aukštesnė jėga, toli gražu mums neabejinga, ji mus sukūrė ir toliau rūpinasi mūsų gerove. Mes vadiname šią aukštesnę jėgą šaltiniu. Pajutus jo neprilygstamą galią dingsta neigiamos mintys. Tačiau be dėkingumo nepajusime šaltinio.

Kada taikyti metodą

• Taikykite padėkos srauto metodą vos pajutę, kad jus apninka neigiamos mintys. Jei su jomis nekovosite, jos darysis vis stipresnės ir įkyresnės.

• Taikykite padėkos srauto metodą, kai jūsų protas ilsisi: per telefoninio pokalbio pauzę, įstrigę spūstyje ar parduotuvėje stovėdami eilėje.

• Galite įtraukti metodo taikymą į savo dienotvarkę. Taip tam tikras paros laikas – prabudus, einant miegoti, valgant – bus ženklas taikyti metodą.

Apie metodą glaustai

1. Pradėkite sau tyliai vardyti jums svarbius gyvenimo dalykus, už kuriuos esate dėkingi, ypač tuos, kurie atrodo savaime suprantami. Tinka ir blogi dalykai, kurie, laimei, jums nenutiko. Neskubėkite, kad galėtumėte pajusti dėkingumą už kiekvieną. Kaskart, imdamiesi metodo, sugalvokite naujų dalykų. Atrasti vis naujų dėkingumo vertų dalykų gali pasirodyti sunkoka, bet pasistenkite.

2. Maždaug po trisdešimties sekundžių liaukitės galvoję ir susitelkite į dėkingumo pojūtį. Pajuskite, kaip jūsų išgyvenamas dėkingumas eina tiesiai iš širdies. Energija, kurią spinduliuojate, yra padėkos srautas.

3. Šiai energijai sklindant jums iš širdies, krūtinė tarsi suminkštės ir atsivers. Būdami tokios būsenos pajusite, kaip jus užvaldo visa apimanti jėga, kupina begalinio dosnumo. Jūs prisijungėte prie šaltinio.

4 XVII a. anglų poetas, polemistas, geriausiai žinomas kaip epinės poemos „Prarastasis rojus“ autorius.

5 Tai „young urban professional“ trumpinys – jauni, išsilavinę miestiečiai, sėkmingai darantys karjerą.

6 Vieta Kalifornijos valstijoje, kur juda tektoninės plokštės, todėl ten dažni žemės drebėjimai.

6 SKYRIUS

Metodas:

pavojus

Aukštesnė jėga:

valios jėga

Ši knyga įduoda jums į rankas galingą ginklą – galią pakeisti savo gyvenimą. Jums reikia daryti tik viena: taikyti metodus. Atlygis – jūs tarsi atgimsite, tapsite geresni. Kas to nenorėtų?

Buvau tikras, kad visi mano pacientai tikrai to nori. Metodai, kurių juos išmokiau, veikė kaip dera, pacientai ėmė labiau pasitikėti savimi, pasidarė kūrybingesni ir drąsesni, išmoko išreikšti save. Rezultatai buvo tokie puikūs, kad visiškai nesitikėjau to, kas nutiko vėliau. Tiesą sakant, mane tai pribloškė: beveik visi liovėsi taikyti metodus. Nežinojau, ką ir galvoti. Parodžiau savo pacientams kelią į naują gyvenimą, o jie, be jokios priežasties, išžengė iš jo. Pasidavė net patys karščiausi pasekėjai.

Nemanykite, kad jums tai jau tikrai taip neatsitiks. Mano pacientams, palyginti su jumis, daug labiau pasisekė: jie turėjo asmeninį trenerį – mane, kuris per kassavaitinius seansus ujo ir ragino juos tarytum skalikas. Be to, jūs būtumėte dar anksčiau liovęsi taikyti metodus.

Tik nereikia išsigąsti: Filas ir aš jau radome būdą, kaip neleisti jums pasitraukti. Tačiau turite suprasti, kad susidūrėte su grėsmingu priešininku. Perskaitę šį skyrių, suprasite jo taktiką – ir būsite pasirengę duoti atkirtį.

Daugumoje savigalbos knygų nekalbama apie tai, kaip nesiliauti naudotis jose aprašomais būdais. Autoriai paprastai siūlo jums programą, bet jie nesuvokia, kaip sunku jos laikytis. Mes siūlome jums pakeisti gyvenimą ir nenorime sumenkinti šio iššūkio svarbos – mums to ir nereikia, nes žinome, kaip padaryti jus tokius stiprius, kad išlaikytumėte šį išbandymą.

Pažiūrėkime, kas nutiko vienam mano pacientui. Jūs su juo jau pažįstami.

Prisimenate Vinį? Komiką, kuris taip bijojo būti įskaudintas, kad taip ir liko vaidinti mažuose klubuose. Galite atgaivinti atmintį žvilgtelėję į antrą skyrių. O dabar atskleisiu visą jo istoriją, nes rašydamas apie Vinį kai ką praleidau – tą juodžiausią periodą, kada visa pažanga sustojo ir Vinis buvo rimtai užsimojęs viską mesti. Jei būčiau ėmęs tai aprašinėti, skyrius būtų išėjęs triskart ilgesnis. Tačiau reikia suprasti, į kokią kovą jam teko stoti, nes jums, ko gero, teks pereiti tą patį.

Vinį tiesiog gąsdino skausmas, bet labiausiai jis bijojo pasijusti pažeidžiamas visiems matant. Štai kodėl jis vengdavo tų, kurie galėjo padėti jam prasimušti. Jis neateidavo į susitikimus, net nesiteikdavo pasikalbėti su tais žmonėmis telefonu. Savo baimę jis dangstė šaipydamasis ir užgauliodamas kitus, ir greit visiems tai įgriso iki gyvo kaulo.

Taikydamas priešingo noro metodą Vinis išmoko nevengti skausmo. Jis pradėjo ateiti į susitikimus laiku, pasirengęs ir elgdavosi pagarbiai. Netrukus jis užmezgė verslo santykius su žmonėmis, galinčiais jam padėti, ir šie įdarbino Vinį prestižiniuose klubuose. Paskui jis gavo pasiūlymą dalyvauti naujo, bet jau pagarsėjusio televizijos serialo perklausoje. Išsipildė karščiausia Vinio svajonė. Tačiau kartu apėmė ir didžiausias siaubas, nes jis vėl pasijuto pažeidžiamas.

Vinis turėjo praeiti aibę perklausų, jos jam kainavo daug nervų, tačiau jis tik su dar didesniu įkarščiu taikė priešingo noro metodą. Vinis nugalėjo baimę ir – didelei jo nuostabai – gavo vaidmenį. Dabar prieš jį buvo nutiestas tiltas į taip ilgai svajotą ateitį, jam tereikėjo juo pereiti. Jei baimė atsinaujintų, visada galima būtų pasitelkti priešingo noro metodą.

Gavęs vaidmenį Vinis, praėjus keletui dienų, pasirodė mano priimamajame. Po poros minučių man pasidarė aišku, kad Vinis nepasieks kito tilto galo, – vaizdžiai tariant, jis rengėsi nuo jo nušokti. Pasakiau, kad dabar jam reikia veiksmingo plano, kaip susitvarkyti su naujo gyvenimo iššūkiais. Vargu ar Vinis mane girdėjo: baisiai patenkintas savimi jis užsivedė pasakoti, kokias garsenybes sutiko ir koks, jų manymu, jis puikus komikas. Man sukirbėjo nuojauta, kad Vinis prarado realybės jausmą ir dabar apsigyveno magiškame pasaulyje, kur turėtų išsipildyti visos jo svajonės.

Man galvoje ėmė skambėti pavojaus varpai.

– Vini, jūs pasiekėte tašką, kada žmonės pradeda kenkti sau. Pajutę sėkmės skonį, jie liaujasi dirbę su savimi. Tačiau tikrovė nuo to nesikeičia. Jums reikia taikyti metodą dažniau nei iki šiol.

– Daktare, – atšovė jis šaltai. – Aš būsiu žvaigždė. Ar matėte, kaip pasaulis garbina žvaigždes? Nuo šiol mano gyvenimas bus rožėm klotas.

Tiek laiko dirbęs su garsenybėmis, žinojau, kokia tai nesąmonė. Garsūs žmonės turi begalę problemų: nutrūkę santykiai, nesutarimai su vaikais, ligos, įkyrūs gerbėjai, senėjimas, blogi atsiliepimai ir pervilioti vadybininkai – tai tik mažiausios bėdos. Išmintingiausi iš jų supranta, kad sėkmė jų neapsaugos. Jie intensyviai užsiima psichoterapija, ypač uoliai taiko metodus.

Bet Vinis nepasižymėjo išmintimi. Jam reikėjo konkretaus pavyzdžio, kad galėtų suvokti savo problemą.

– Kas būtų, jei pagal scenarijų jums reikėtų vaidinti nejuokingą personažą? Juk į jus žiūrėtų milijonai.

Jis atsainiai mostelėjo ranka.

– Aš pernelyg svarbus seriale, kad jie leistų man atsidurti kvailio vietoje. Kitą mėnesį turiu dukart pasirodyti ekrane!

Vinis nežinojo, kaip greitai gali pasidaryti nereikalingas.

Apimtas palaimingos nežinios, Vinis pavertė savo gyvenimą nesibaigiančia švente, nors šventė buvo tik iliuzija. Pirmiausia jis liovėsi taikyti priešingo noro metodą. Tai buvo tolygu, jei vienišas reindžeris būtų nušovęs ištikimą savo žirgą Sidabrą. Be priešingo noro metodo naujai įgyti, brandūs jo įpročiai išgaravo. Žmogaus, kuris kasdien dirbo su vaidmeniu, taikė metodus, bent jau gyveno švariame name, neliko.

Tai nereiškia, kad namas liko negyvenamas: kiekvieną naktį čia susirinkdavo senoji jo pataikūnų šutvė. Apsvaigęs nuo savo populiarumo, alaus ir pigių liaupsių, Vinis vėl atsidūrė komforto zonoje. Retkarčiais pasikviesdavo trečiarūšių žvaigždučių, kad vakarėliai būtų aukštesnio lygio (jo manymu, tai rodė, koks jis garsus).

Nepaisant visko, jo niekas neatleido nuo darbo: reikėjo pasirengti pasirodymui. Serialo režisierė turėjo nepaaiškinamą įprotį: norėjo, kad visi aktoriai persakytų jai scenarijų. Vadinasi, tekstą reikėjo išmokti atmintinai. Vinis ėmė skųstis:

– Kas čia blogo, jei aš improvizuosiu? Tai mano duona. Jei nebūtų tokia neperkalbama stuobrė, pasinaudotų mano talentu.

Tačiau „stuobrė“ čia niekuo dėta, gyva bėda buvo pats Vinis. Kalti tekstą – nuobodus darbas, Vinis buvo įsitikinęs, kad žvaigždės nuo to atleidžiamos. Tačiau režisierė nebuvo iš atlaidžiųjų. Kada Vinis pasirodė pagiringas ir pabandė improvizuoti, ji užkūrė jam karštą pirtį.

Nuo tada Vinio reikalai ėmė blogėti. Jis pradėjo vėluoti į darbą, o kada pasirodydavo, elgėsi bjauriai, su niekuo nesiskaitė, todėl aktoriai ėmė jo vengti. Perspėjau, kad jei jis nesurimtės ir vėl nepradės taikyti priešingo noro metodo, jam baigsis labai blogai. Dėl to tarp mūsų prasidėjo tam tikra trintis (jei laikysime trintimi tai, kad jis apšaukė mane nevykėliu). Paskui Vinis ėmė praleisti seansus ir galiausiai išvis metė psichoterapiją. Aš jau nieko nebegalėjau padaryti – jis senų seniausiai liovėsi manęs klausęs.

AR TIKITE STEBUKLAIS?

Buvo aišku, kad Vinis spjovė į savo likimą. Dauguma mano pacientų, nors ne taip akivaizdžiai, pasielgė panašiai. Jie tebevaikščiojo į seansus, tačiau, kaip ir Vinis, įtikino save, kad jiems viskas gerai ir jau nebereikia metodų. Bet gerai nebuvo – jie kenkė sau lygiai kaip Vinis. Galiu labai atsakingai pareikšti, kad ir jums greičiausiai nutiks tas pats: pradėsite taikyti metodus, pasieksite rezultatų ir liausitės.

Kodėl ši klaida tokia dažna? Todėl, kad mūsų kultūroje susidarė klaidingas požiūris, ką reiškia būti žmogumi. Mums patinka galvoti apie save kaip apie jau susiformavusias būtybes – ir kad tokios tapome tik savo pačių dėka. Bet taip nėra. Kad išliktume visavertės asmenybės, turime nuolat palaikyti ryšį su kažkuo, kas aukščiau mūsų. Tos nuolatinės pastangos reikalingos todėl, kad žmogus buvo ir bus besikeičianti būtybė, nebaigtas kūrinys.

Įsivaizduokite, kad jūsų protas yra pats moderniausias plokščiaekranis televizorius, kurį ką tik nusipirkote. Jūs nekantraudami ištraukiate televizorių iš dėžės, bet jis nerodo. Pažeistas elektros laidas, o naujo nusipirkti nėra kur, taigi turite pataisyti turimą. Bet laidas nuolat ges ir reikės taisyti jį kasdien. Tačiau nutrūkęs ryšys jūsų galvoje – tai ne laidas su elektros energijos šaltiniu, o jungtis su aukštesnėmis jėgomis. Kiekvieną kartą, kada ta jungtis nutrūksta, iškyla kokia nors asmeninė problema. Metodai pataiso jungtį. Tačiau pataisyta jungtis neveiks amžinai, ji vėl suges. Todėl turite nuolat taikyti metodus – tam nėra pabaigos.

Tai žemina. Negana to, kad neturime pasirinkimo – taikyti metodus ar jų netaikyti, tai dar turėsime daryti tai iki dienų galo. Viena mano pacientė savo pavyzdžiu puikiai parodė, kaip sunku susitaikyti su šia tiesa. Ji persikraustė į ką tik pastatytą savo svajonių namą ir po kelių savaičių jau liejo pas mane karčias ašaras. Ji jau nekentė savo virtuvės, tačiau ne ta prasme, kokia pagalvojote. Kas vakarą po vakarienės ji iki blizgesio šveisdavo indus ir stalviršius. „Kada baigdavau, man užeidavo įniršio priepuolis. Nespėji apsidairyti, o jie vėl purvini, nes mano vyras prieš miegą užėjo užkąsti ir visur pritrupino, kitą rytą – jau žinau – dvimetė dukra apdrabstys obuolių tyrele sienas, ir taip be galo. Kam aš valau? Tai beprasmiška.“

O jei yra būdas išvaduoti ją nuo nesibaigiančio sunkaus darbo? Gal tai nuskambės kaip pažadas iš saldžialiežuvės vakarinės reklamos, bet mes kalbame rimtai. Kiekvienas svajojame apie ką nors stebuklingo: santykius, darbą, laimėjimus ar turtą – apie tai, kas išvaduotų mus nuo gyvenimo rutinos. Kalbant apie namų ruošą, tai galėtų būti savaime išsivalanti virtuvė. Tačiau jei kalbėtume apie žmogų, tai svajonė yra tapti tobula asmenybe be aukštesnių jėgų pagalbos. Tuomet mums nereikėtų jokių metodų.

Viniui šis „stebuklingas kažkas“ buvo šlovė. Dabar jis ją turėjo, vadinasi, daugiau nebereikės kentėti dvasinio skausmo. Kitaip tariant, nebereikės dėl nieko kovoti. Jei Vinis būtų tikintysis, kaip tik tokia būtų jo religijos esmė. Jis neieškojo dangaus – vien lengvo, aprūpinto gyvenimo. Kaip sakė jis pats: „Troškau to nuo tada, kai būdamas vaikas gaudavau nuo tėvo diržų už tai, kad turėjau savo svajonę. Aš padariau, ką galėjau, – ir gavau atlygį.“

Jo atlygis turi pavadinimą. Svajonę gyventi lengvą gyvenimą, neįdedant pastangų, Filas pavadino atleidimu. Gal kai kam šis žodis asocijuojasi su nuodėmių atleidimu ar atleidimu nuo bausmės už nusikaltimą, tačiau šiuo atveju žodžio reikšmė daug platesnė: būti atleistam nuo bet kokių užduočių ar įsipareigojimų. Kitaip tariant, būti atleistam nuo pagrindinės žmogiškos pareigos – stengtis dėl savęs, dėl savo ateities visą likusį gyvenimą.

Širdyje mes visi svajojame apie kažką stebuklingo, kas suteiktų mums tokį atleidimą. Tai gali būti pinigai, apdovanojimas, vunderkindas, kuriuo galime pasipuikuoti prieš draugus, ir panašiai. Raskite laiko ir pagalvokite, kas tas stebuklas yra jums. Nesvarbu, kad galbūt tai visai nereikšmingas dalykas, tiesiog būkite atviri sau. Dabar atlikite šį pratimą.

Įsivaizduokite, kad jau turite tą „stebuklingą kažką“ ir jums nebereikia dėl nieko kovoti. Gerai įsisąmoninkite tą jausmą. O dabar įsivaizduokite, kad tai tik svajonė. Koks apėmė jausmas supratus, jog gyvenime jums niekada nepavyks išvengti kovos?

Dabar suvokiate, kodėl pacientai liaujasi taikę metodus. Jiems neužtenka to, kad gyvenimas pasikeitė visais aspektais. Jie užsimanė to, ko metodai niekada negalės jiems duoti – stebuklingos piliulės, kuri atleistų juos nuo kovos. Dvasiškai jie išliko tokie pat nesubrendę vaikai.

ATLEIDIMO KAINA

Už dvasinį nesubrendimą baudžiama.

Vinio, kai nutraukė psichoterapiją, nemačiau kelis mėnesius. Vieną dieną po pietų pertraukos man, išėjusiam iš lifto, kažkas čiupo už rankos. Pamaniau, užpuolė, bet paskui supratau, kad kažkas griebėsi manęs, kaip griebiamasi šiaudo.

Tada išgirdau kūkčiojant.

Tai buvo Vinis. Tokio jo dar nebuvau matęs: veidas raudonas kaip burokas, akys pasruvę krauju, iš akių upeliais teka ašaros. Jis pažvelgė į mane širdį draskančiu žvilgsniu, kurio niekada nepamiršiu, bet negalėjo išspausti nė žodžio. Nusivedžiau jį į kabinetą ir užrakinau duris.

– Jie mane atleido, – ir vėl tas priešmirtinis žvilgsnis. – Kodėl aš jūsų nepaklausiau?

Pasakiau, kad turime vėl grįžti prie darbo, kad tai, kas su juo dabar vyksta, tik dar viena skausmo rūšis, ir kad priešingo noro metodas vis dar gali padėti (perverskite antrą skyrių ir prisiminkite, kaip metodas veikia jau atsitikusius įvykius). Liepiau jam eiti namo, išsimaudyti ir iki kito mūsų susitikimo nuolat taikyti metodą.

Per kitą susitikimą jis jau atrodė geriau, bet priešingo noro metodo netaikė.

– Vini, dabar viską lemia laikas. Mėginu išgelbėti jus nuo didžiausios bausmės.

– Pavėlavote, daktare.

Vinis galvojo, kad sumokėjo didžiausią kainą – prarado karjerą. Taip, per labai trumpą laiką iš daug žadančio komedinių vaidmenų aktoriaus – su puikiomis sėkmingos karjeros galimybėmis – jis nusirito iki bedarbio parijo7. Įspūdingas nuopuolis. Tačiau kada vėl ėmiau jį spirti taikyti priešingo noro metodą, išgirdau atsakymą, iš kurio supratau, kad didžiosios bausmės laikas jau atėjo.

– Jūs nesuprantate, daktare, aš vos atsikeliu iš lovos.

Vinis įkrito į juodąją duobę. Tik metodai galėjo padėti jam išlipti, bet jis buvo per daug demoralizuotas, kad imtų juos taikyti. Tai, kad prarado darbą, tik vienas išorinis įvykis. Tikra nelaimė gresia tada, kai mes ilgam laikui nuleidžiame rankas ir net nebandome atsistoti ant kojų. Štai tada prarandame viską, nes prarandame ateitį.

Iš asmeninės patirties žinojau, kas yra demoralizacija. Aš, kaip ir Vinis, kažkada buvau išduotas savo stebuklingo plano. Dar būdamas dešimties pradėjau dirbti kaip išprotėjęs, nes turėjau tik vieną tikslą – įstoti į Harvardo universitetą. Susirinkau pagyrimų ir baigiau parengiamųjų kursų, kiek tik galėjau. Dirbau labai sunkiai ir įstojau, be to, man buvo leista iš karto pereiti į antrą kursą. Netvėriau džiaugsmu. Tačiau kada atvykau į universitetą ir suvokiau, kad turėsiu dirbti dar intensyviau, buvau priblokštas. Aš vos ištempiau metus.

Visa mūsų kultūra demoralizuota. Požymiai akivaizdūs: mes mėgaujamės adrenalinu, kurį gauname užsiimdami pigiu seksu ir kankindami gyvūnus, vengiame spręsti rimtas problemas, mat bijome būti išjuokti savo priešininkų. Mes nebetikime savo ateitimi. Štai didžiausia kaina, kurią sumokame, nes kaip vaikai tikime stebuklais.

Mums niekada nebus už tai atleista – nei kiekvienam atskirai, nei visuomenei. Kada – neišvengiamai – šios naivios svajonės sudūžta, mes liekame demoralizuoti. Tai nesulaužoma taisyklė: atleidimas visuomet baigiasi demoralizacija.

Yra būdas iš to išsikapstyti. Tačiau turime priešą, kuris kliudo mums kiekviename žingsnyje: kada įsijungiame televizorių, prisijungiame prie interneto ar skaitome žurnalus, jis trukdo net vairuojant, o ypač įžengus į vidinę jo galios šventovę – prekybos centrą.

PARDUODAMOS SVAJONĖS

Šis priešas vadinamas vartotojiškumu. Jis kalba mums iš kiekvienos reklamos per televiziją, kiekvienos etiketės, plakato, reklaminio pakelės skydo ir taip toliau. Jis sako visuomet tą patį: mes turime tai, ką tau būtina įsigyti. Nepajėgdami atsispirti, jaučiamės privalantys pirkti daiktą po daikto. Deja, įsigytas daiktas mus džiugina neilgai – vos jis tampa mūsų, imame dairytis naujo.

Vartotojiškumas ne tik paveikė apsipirkimo įpročius, bet ir pamažu įsėlino į mūsų gyvenimą. Vartotojiškai imame žiūrėti į savo išgyvenimus, ne tik į nešiojamus grotuvus, džinsus ir europietiškus automobilius. Daina, mintis, naujas draugas yra nauji tol, kol neatsiranda dar naujesnių. Tada senesnius išmetame ir pereiname prie kitos naujovės. Vartotojiškumas tapo mūsų gyvenimo modeliu. Tai uodega, kuri vizgina šunį.

Vinį, nors jis ir nenorėjo to pripažinti, ta uodega vizgino kaip bet kurį. Kada Vinis taikė metodus, jo tikslas buvo nukreiptas į išorę – jis norėjo tapti garsus. Metodai jam buvo tarsi ramentai, kurių padedamas jis atėjo iki šlovės, tada juos išmetė.

Jūs, kaip ir Vinis, nuo vartotojiškumo neapsaugoti. Veikiausiai jis ir dabar tvirtai laiko jus savo glėbyje. Jei netikite, sąžiningai sau prisipažinkite, kaip jūs skaitote šią knygą. Kaip vartotojai, skaitysite paskubom ir paviršutiniškai, tikėdamiesi kuo greičiau rasti ieškomą atsakymą. Jūs viliatės, kad knyga suveiks kaip piliulė: net jei su jos teiginiais ir nesutiksite, tereiks praryti ir daugiau nieko nedaryti.

Ši knyga skirta pakeisti jūsų gyvenimui. Tačiau tai ne stebuklinga piliulė, o pasiūlymas ir planas veikti. Jei skaitėte šią knygą kaip vartotojas, vadinasi, jos neperskaitėte. Pokyčių įvyksta tik tada, kai atsidavę taikote metodus. Perskaityta knyga veikiausiai įkvėps jus imtis metodų, tačiau ilgainiui jūsų ryžtas išblės ir jūs pasiduosite. Kaip tame sename anekdote: „Kada užsimanau dirbti, atsigulu, paguliu, ir tas noras praeina.“ Tik šis anekdotas visai nejuokingas.

Vartotojas stengiasi pateisinti savo tinginystę godžiai rydamas naują informaciją: perduodamą per televiziją, internetu, telefoniniais pranešimais, elektroniniu paštu ir taip toliau. Tačiau ta informacija nesuvirškinama, kaip atsitinka per greit sukimšus maistą. Kartą seminare viena moteris pasakė, kad per paskutinį mėnesį perskaitė septyniasdešimt penkias knygas apie dvasinį tobulėjimą. Kaip ji gali apgalvoti vieną knygą ir suvokti jos prasmę, jei jau ryja kitą? Vartotojiškas požiūris į dvasingumą – tai tas pats, kas nusipirkti daugiafunkcę GPS sistemą automobiliui ir nenaudoti nė vienos funkcijos.

Akivaizdu, kad vartotojiškumas užima daug vietos visų mūsų gyvenime ir kad mes negalime jam atsispirti. Nors iš tikrųjų jo galia pagrįsta gan sveika logika. Mums įgimtas troškimas užmegzti ryšį su aukštesnėmis jėgomis toks stiprus, kad jo niekas neužgesins. Vartotojiškumas nukreipia šį troškimą neteisinga linkme: įtikina, kad aukštesnes jėgas slepia „kažkas stebuklingas“. Tad jau turėdami tą „kažką stebuklingą“ imame manyti, kad esame aukštesnių jėgų šeimininkai ir mums jau nebereikia rūpintis ryšiu su jomis. Deja, tai neįmanoma. Bet užuot tai pripažinę mes užsispyrę ieškome kito „kažko stebuklingo“.

Tokių pasiklydusių stebuklo ieškotojų sutinkame kiekvieną dieną. Vartotojai gali tai neigti, tačiau tai atsispindi jų elgsenoje. Jie ieško ko nors – naujos antrosios pusės, naujo drabužio, naujo pomėgio – su didžiuliais lūkesčiais. Bet tie lūkesčiai niekada nepasitvirtina, ir stebuklų ieškotojai vėl leidžiasi į naujas, dar karštligiškesnes paieškas. Kai pamatysite prekybos centre įnirtingai alkūnėmis besistumdančius pirkėjus, degančiomis akimis lekiančius į jiems vieniems žinomą tikslą, žinokite, kad tapote kosminio stebuklo medžioklės liudininku. Tai turėtų kuriam laikui atgrasyti jus nuo nereikalingų pirkinių.

Tačiau neišsilaisvinsite tol, kol nesiliausite tikėję šiuo stebuklu.

AUKŠTESNĖ JĖGA: VALIOS JĖGA

Kada žlunga visos viltys, menki juokai. Viliui prireikė laiko suvokti, kad jo gyvenimas virto katastrofa. Jis vėl ėmėsi psichoterapijos, ir pirmąjį mėnesį aš per kiekvieną seansą bandžiau jį nuginčyti ir prikelti įkvepiančiomis kalbomis. Turėjau jį įtikinti, kad vienintelis būdas grįžti į normalų gyvenimą – tai vėl susijungti su aukštesnėmis jėgomis ir išlaikyti tą ryšį, nes neišauš ta diena, kai jam nebereikės metodų. Kada jis pirmą kartą tai suvokė, atrodė taip, tarsi būčiau paskyręs jam bausmę iki gyvos galvos. Pamėginau jį prakalbinti.

– Ką apie tai manai, Vini?

– Buvau įpratęs ateitį sieti su savo šou, o dabar priekyje nematau nieko, išskyrus metodus.

– Tai puiki pradžia. Prieš mėnesį manei, kad išvis nebeturi ateities.

Galiausiai Vinis pradėjo tikėti, kad vienintelis būdas išsigelbėti – tai paklusniai taikyti metodus. (Tai kartojau jam gana dažnai.) Tačiau vis tiek būdavo tarpsnių – deja, daugybė, – kada jis negalėdavo prisiversti taikyti metodų. Vis dėlto šis tas pasikeitė: dabar jis norėjo juos taikyti, ir tai įstūmė jį į dar didesnę neviltį, nes susidūrė su dar viena problema – suprato, kad neįstengia to padaryti. Dauguma žmonių klaidingai mano, kad gali protu kontroliuoti save ir, jei nusprendė ką nors padaryti, vadinasi, įstengs.

Vinis buvo priverstas pripažinti, kad tai nėra taip paprasta.

– Aš neklausau savęs. Kažko trūksta... Viliuosi, jūs žinote, kas tai, – netvirtai ištarė jis.

Žinojau, bet norėjau, kad jis pats pajustų atsakymą.

– Koks buvo ryškiausias tavo praeities išgyvenimas?

– Bokso varžybos. Ar tai svarbu?

– Puiku. Kas ten atsitiko?

– Tas vaikinas kovojo su aukštesnės svorio kategorijos priešininku, bet jam sekėsi visai neblogai. Tačiau per paskutinį raundą jis gavo galingą smūgį į žandikaulį. Iš pradžių gulėjo nerodydamas jokių gyvybės ženklų. Žinau, tai skamba beprotiškai, bet suskaičiavus iki šešių jis atsigavo. Tarsi kas būtų spragtelėjęs jo viduje jungiklį. Tas kalės vaikas pašoko ant kojų ir baigė kovą. Lygiosiomis! Tai buvo geriausia kova, kokią buvau matęs.

– Gerai. Užsimerk ir įsivaizduok tą akimirką, kada jis spragtelėjo tą jungiklį. Ką matai jo viduje?

– Viskas tamsu. Staiga iš kažkur įsižiebia kibirkštis.

– Dabar tu pamatei, ko tau trūksta.

– Tikrai? Ir tai mane išgelbės? Suknista kibirkštis?

Ta suknista kibirkštis – vienintelis dalykas, galintis jus išgelbėti. Ji juk prikėlė tą boksininką iš mirusiųjų. Žinote, kaip mes tai vadiname? Šį kartą, matyt, dėl įvairumo, Vinis tylėjo.

– Mes vadiname tai valios jėga.

Bet ne tokio atradimo Vinis tikėjosi. Jis sureagavo kaip žmogus, ką tik sumokėjęs apvalią sumelę už suklastotą „Rolex“ laikrodį. Kaip ir dauguma, Vinis deramai neįvertino valios jėgos. Jis neturėjo supratimo, kas yra tikroji valios jėga, ką jau kalbėti apie tai, kaip ją stiprinti.

Tik pavienės asmenybės suvokia, kad nepanaudoja visos valios jėgos – tiksliau, panaudoja tik dalelytę jos. Mums prisireikia valios, kada tenka imtis sunkių ar nemalonių dalykų: planuoti, sudaryti sąskaitų balansą, kitiems net atsikelti ryte. Arba kai reikia susilaikyti nuo žalingų polinkių, pavyzdžiui, apsivalgymo ar narkotikų vartojimo.

Tokiose situacijose pasaulis jums niekuo negali padėti – vis tiek turite imtis veiksmų. Jums reikia jėgos, kuri gimtų iš jūsų. Vakarų kultūroje vyrauja simbolis – šviesos spindulys tamsoje, atsirandantis nežinia iš kur. Tokią kibirkštį Vinis ir pamatė.

Kada Vinis negalėjo prisiversti taikyti metodų, jam kaip tik to ir trūko – valios jėgos kibirkšties. Be šios kibirkšties jis vėl būtų viską metęs – ir psichoterapija būtų nuėjusi perniek. Kadangi taip atsitiko daugeliui mūsų pacientų, mes atradome būdą sustiprinti jų valios jėgą. Visi – net tie, kurie buvo labiausiai pasiryžę viską mesti, – gali sustiprinti valios jėgą iki tokio lygmens, apie kokį net nepagalvojo.

Labai nedaug dvasinio žmogaus tobulėjimo mokyklų ne tik pripažįsta šią tiesą, bet ir galėtų išmokyti sustiprinti valios jėgą. Deja, užuot tai dariusios, bando įpiršti mintį, kad pakeisti gyvenimą labai lengva. Bet taip nėra. Mes laikomės priešingos nuostatos: norime įtikinti jus, kaip tai sunku, ir norime parengti jus priimti tą iššūkį. Tai reiškia, kad reikia stiprinti jūsų valios jėgą – kaip tik tam ir skirtas penktas metodas. Tam tikra prasme šis metodas pats svarbiausias: jis užtikrins, kad taikysite visus kitus metodus. Tiesą sakant, kokia prasmė išvis kalbėti apie kitų metodų veiksmingumą, kai jie netaikomi.

Kaip skaitytojas, šioje vietoje galite pastebėti tam tikrą prieštaringumą. Keturių pirmųjų metodų, su kuriais supažindinome, nepaprasta galia atsiranda tada, kai jie padeda žmogui užmegzti ryšį su jau esamomis aukštesnėmis jėgomis. Tačiau valios jėgą mes apibrėžėme kaip kažką, kas neatsiranda, kol nesukuriate jos patys, savyje. Ar tai gali būti aukštesnė jėga? Gali, bet ji šiek tiek skiriasi nuo kitų keturių jau mūsų aprašytų aukštesnių jėgų.

Pirmos keturios duotos mums kaip dovana. Valios jėga – nėra dovana. Žmogus turi prisidėti prie jos kūrimo. Pasaulis čia irgi vaidina tam tikrą vaidmenį, bet tik tiek, kad sukurtų aplinkybes, palankias žmogui pažadinti savo valios jėgą. Jei kalbėtume apie Vinio papasakotą atvejį su boksininku, pasaulio sudėlioti įvykiai tą vyruką pradangino visiškoje tamsoje. Laimei, dauguma mūsų nesame priešininko nokautuoti boksininkai. Mes įpuolame į tamsą tais gyvenimo tarpsniais, kada esame visiškai demoralizuoti ir norime tik vieno – pasiduoti.

Bet mes neįvertiname, kokia neįkainojama ši dovana. Be tamsos mes nepamatytume vidinės savo kibirkšties. Tiesą sakant, tik tada, kai esame demoralizuoti, pasaulis tampa mūsų bendrininku. Iš tiesų demoralizacija – tai švenčiausias, palaimintas gyvenimo laikas.

Bet tik tuomet, kai žinome, kaip su ja kovoti. Tam mums reikia penkto metodo.

METODAS: PAVOJUS

Mums reikia metodo, kuris įžiebtų tokia valios jėgos kibirkštį, kokia pastatė boksininką ant kojų, tokią, kokia būtina jums, jei norite išlipti iš juodžiausios demoralizacijos duobės. Ši kibirkštis daugiau nei pasiryžimas padaryti ką nors ateityje (užtenka kiekvienam iš mūsų prisiminti savo Naujųjų metų priesaikas) paskatins jus imtis veiklos iškart. Juoda arba balta: kaip Vinis uoliai taikė metodus arba nedarė nieko.

Kad pradėtume nedelsdami veikti, turime suvokti, jog to negalima atidėlioti. Tačiau mums nepatinka skuba. Tam nesipriešiname tik tada, kai ima grėsti pavojus ko nors netekti: darbo, santykių, fizinio saugumo. Būsimas koncertas gali grėsti muzikantui susigadinti gerą vardą, todėl jis dukart daugiau laiko praleidžia prie instrumento. Verslo idėjų pristatymas gali būti rizikingas atsakingo darbuotojo karjerai, todėl jis dirba iki vėlumos, kad tinkamai pasirengtų. Nuo šiol visas tokias situacijas trumpumo dėlei vadinsime paprastai – pavojumi. Pavojaus akivaizdoje, skirtingai nei kitu metu, pajuntame energijos antplūdį.

Aš irgi išgyvenau nepamirštamą pamoką, susijusią su pavojumi – kada ruošiausi advokatūros egzaminui. Trijų dienų egzaminas tapo man sunkiu išbandymu. Iškrito daugiau nei pusė kandidatų, nenorėjau būti vienas jų. Kelis mėnesius nedariau nieko, tik mokiausi apsistatęs kalnais tuščių dėžių nuo picų. Dirbau susikaupęs kaip niekada. Gyvenau apimtas baimės (tiksliau – siaubo), kad susikirsiu, nes nežinosiu kokios nors teisinės smulkmenos, kurią mokydamasis būsiu netyčia praleidęs. Kiekviena akimirka man atrodė lemiama. Pamenu, tada pagalvojau: jei sugebėčiau visą laiką išlikti toks susitelkęs, man nebūtų nieko neįmanomo.

Labai stiprus jaučiausi todėl, kad pirmą kartą savo gyvenime supratau, jog laikas yra ribotas. Negalėjau švaistyti jo gromuliuodamas praeitį ar svajodamas apie ateitį. Svarbu buvo tik tai, ką darau dabar.

Daugumai iš mūsų suvokti, kad svarbi kiekviena gyvenimo akimirka, yra pernelyg sunki našta. Tai reiškia, kad turime atiduoti visą save – visą laiką. Mums labiau patinka sėdėti rankas sudėjus, kol galutinis terminas priverčia mus veikti. Tačiau terminai baigiasi ir valios jėga, kurią jie pažadina, vėl užsnūsta. Vos mano advokatūros egzaminas praėjo, dingo ir pavojaus jausmas. Aš vėl ėmiau gyventi įprastą, pasyvų gyvenimą, kiekvieną vakarą linksmindavausi, kol prasidėjo depresija. Kaip ir dauguma, tada aš galvojau, jog taip jau sukurtas pasaulis.

Kai sutikau Filą, jis įtikino mane, kad yra ir kitas būdas. Jis pasakė kai ką nauja, kas seniau man nebuvo atėję į galvą.

– Tikra valios jėga nepriklauso nuo įvykių, ji anapus jų.

Mane tai sutrikdė.

– Argi mums ima grėsti pavojus ne tada, kai atitinkamai susiklosto įvykiai?

– Įvykiai trumpalaikiai. Jums reikia rasti nuolatinį pavojaus šaltinį. Kas akimirką jūs rizikuojate prarasti tik vieną dalyką.

– Ką?

– Savo ateitį.

Dauguma žmonių nemąsto apie ateitį kaip apie galimą prarasti dalyką. Tačiau jei nuolat taikote metodus, viskas pasikeičia. Jūs ne tik galite susidoroti su dabarties problemomis, bet ir pakeisti savo ateitį. Nesvarbu, kas esate: rašytojas, verslininkas, tėvas ar motina, įgyjate gebėjimų, kokių anksčiau neturėjote. Jūs prisidedate prie savo ateities kūrimo. Kada į pagalbą ateina aukštesnės jėgos, jūsų galimybėms nėra ribų.

Jei ir toliau uoliai taikysite metodus, jūsų laukia beribės galimybės. Tačiau tai neįvyks savaime. Vos tik atsisakysite metodų, galimybės išnyks. Rizikuojama labai daug kuo. Jūsų ateičiai pavojus gresia kiekvieną akimirką. Tai sukuria neatidėliotinos būtinybės jausmą – ir sustiprina valios jėgą. Bausmė už tai, kad netaikome metodų, daug didesnė, nei mes linkę pripažinti. Kalbėdamas su Viniu norėjau, kad jis pajustų, kokia rūsti gali būti bausmė. Paprašiau jo užmerkti akis ir įsivaizduoti, kad pasidavė demoralizacijai ir nustojo taikyti metodus.

– Kokį matote savo gyvenimą po kelerių metų?

Ateitis jam iškilo akimirksniu – jis susiraukė.

– Aš nusmurgęs 300 svarų šūdo gabalas, besivoliojantis lovoje, kuri padaryta tikriausiai priešistoriniais laikais... O Dieve! – jo veidas persikreipė iš siaubo. – Aš gyvenu savo motinos namuose!

Vinio daugiau nebeėmė juokas – tai buvo pats baisiausias pažeminimas, kokį jis galėjo įsivaizduoti. Dabar jis neišdrįso, kaip visada, kaltinti manęs dėl blogų žinių – tas vaizdinys iškilo jo galvoje, iš jo pasąmonės. Pirmąkart savo gyvenime Vinis išvydo, kuo rizikuoja. Visiškai nesvarbu, ką jis kalba ar galvoja, tik veiksmas gali jį išgelbėti, ir jis privalo pasirinkti – taikyti metodus ar ne.

Kiekvienas žmogus savaip supranta sugriautą ateitį. Kad ir kokia ji būtų jums, skausmas ir apgailestavimas, kurį pajuntame, yra neįsivaizduojami. Kad nesiliautumėte taikyti metodų, turite žinoti būdą, kaip kiekvieną akimirką suvokti, kokios baisios gali būti pasekmės. Štai koks yra penkto metodo tikslas. Kaip tik tas suvokimas sukuria neatidėliotinos būtinybės jausmą, ir šis įžiebia tvirtą valios jėgą.

Metodo pagrindas – pavojus prarasti savo ateitį, todėl mes jį ir pavadinome pavojumi. Šis metodas labai svarbus – tai jūsų garantija, kad nesiliausite taikę kitų keturių metodų.

Kad suprastumėte, kaip veikia pavojaus metodas, išsirinkite vieną iš pagrindinių metodų, aprašytų 2–5 skyriuose, tą, kuris, jūsų manymu, labiausiai padės jums dvasiškai tobulėti. Tada atidžiai perskaitykite visą pavojaus metodą. Dabar galite bandyti.

Pavojus

Įsivaizduokite, kad galite matyti ateitį. Išvyskite save, gulintį mirties patale. Šis senesnis jūs žino, kokios svarbios dabarties akimirkos, mat jo laikas baigiasi. Įsivaizduokite, kaip jis pakyla iš patalo ir ima šaukti ant jūsų, kad veltui nešvaistytumėte laiko, kurį dar turite. Jūs pajuntate stiprią, užslėptą baimę, kad tuščiai eikvojate savo gyvenimą. Tai sukelia neatidėliotiną būtinybę pritaikyti – tiesiog dabar – pagrindinį ką tik pasirinktą metodą.

Kai kurie pacientai, paprašyti įsivaizduoti paskutines gyvenimo minutes, išsigandę atšlyja. Tačiau kaip tik ši perspektyva sukuria stipriausią neatidėliotinumo jausmą. Mirtis – pats galingiausias priminimas, kad žmogui šioje žemėje skirta ne tiek jau daug. Tai leidžia suprasti, kokia neįkainojama kiekviena mūsų minutė. Apie tai, koks svarbus mums likęs laikas nuo dabar iki mirties, labai išraiškingai aprašė XVIII amžiaus britų rašytojas Samuelis Džonsonas: „Kada žmogus žino, kad po poros savaičių bus pakartas, sugeba neįtikėtinai sutelkti mintis.“

Kadangi dabar jums veikiausiai negresia mirties pavojus, vargu ar kiekvieną akimirką esate neįtikėtinai susitelkę – ir tai suprantama, nes stengiatės išvengti įtampos ir nemalonių pojūčių. Tačiau dauguma iš mūsų vis dėlto gyvena kamuojami paslėptos baimės, kad švaistome savo gyvenimą. Pamiršti šią baimę mums padeda vartotojiški įpročiai: mes neatsispiriame vilionėms. Pavojaus metodas išsklaido iliuzijas ir pasinaudojęs mūsų baime priverčia veikti tuojau pat, neatidėliojant. Būtinybė įžiebia valios jėgos kibirkštį.

Nėra tokio meto, kada jums nereikėtų šios kibirkšties. Štai kodėl Filas sakė, kad mums reikia nuolatinio pavojaus šaltinio. Priešmirtinių akimirkų vizija ir yra tas šaltinis, kad ir kokios būtų išorinės aplinkybės. Tai leis bet kuriuo metu įžiebti valios jėgą.

Piešinėlis kitame puslapyje rodo, kaip sukuriama valios jėga.

Žmogeliukas viršuje dešinėje – tai jūs mirties patale. Jis daug geriau už jus supranta, kad jūsų laikas neamžinas. Jo perspėjimas jums pavaizduotas rodykle „Nešvaistyk laiko šią akimirką“. Žmogeliukas kvadrate, pavadintame „Ši akimirka“, – tai jūs. Dantyta linija aplink jus – tai neatidėliotina būtinybė išnaudoti šią akimirką, kol ji nepraėjo. Ši būtinybė sukuria valios jėgą, ir ji priverčia jus taikyti metodus. Kol nepamiršite perspėjimo, tol turėsite valios taikyti metodus ir nesiliauti. Atminkite: jūs grindžiatės kelią į nuostabią ateitį.

KADA TAIKYTI PAVOJAUS METODĄ

Nors taikyti pavojaus metodą naudinga bet kada, yra tam tikras laikas, kai būtina. Išmokę atskirti šias akimirkas, vėliau laikysite tai ženklais, jog metas taikyti metodą.

Vinis parodė mums puikų pirmąjį ženklą. Jis kuo puikiausiai suvokė poreikį taikyti metodus, tačiau vis tiek nieko nedarė. Tai atsitiko jį apėmus visiškai demoralizacijai. Visi esame išgyvenę tarpsnius, kada norėjome taikyti metodus, bet paprasčiausiai neįstengėme. Gal ir nebuvome nusiritę į tokį dugną kaip Vinis, gal tiesiog tingėjome ar jautėmės išvargę, tai nesvarbu. Jei tik pastebėjote, kad negalite taikyti metodų, vienintelis padėti galintis dalykas – tai išskirtinė valios jėga. Tai ženklas imtis pavojaus metodo.

Vinis pasitarnavo dar daugiau: parodė ir antrą, ne tokį akivaizdų, ženklą. Jis susijęs su sėkme. Kaip ir Vinis, mes klaidingai manome, kad sėkmė mus atleidžia nuo tolesnės kovos. Įtikiname save, kad mums daugiau nebereikia valios jėgos. Tačiau nesvarbu, kaip gerai šiuo metu jaučiamės, jei tai tampa dingstimi liautis taikius metodus, sėkmė sugriauna mūsų ateitį. Tai apibūdina antrą ženklą. Vos tik imame galvoti, jog esame per daug tobuli, todėl kitų metodų mums nereikia, tai ženklas, kad kuo skubiau reikia imtis pavojaus metodo.

Tiesą sakant, mūsų polinkis viską mesti apima ne tik metodus. Mes liaujamės laikytis dietų, sportuoti, skaityti savigalbos knygas, palaikyti santykius ir panašiai. Visose šitose situacijose mums reikia stiprinti valios jėgą. Čia pavojaus metodas veikia taip pat gerai, kaip ir norint prisiversti taikyti metodus. Galite laikyti, kad tai trečias ženklas. Kada nebeturite valios prisilaikyti gyvenimo normų, kurios jums itin svarbios, pats laikas vėl susidraugauti su pavojaus metodu.

Valios jėga yra trūkstama grandis siekiant žmogiškų galimybių aukštumų. Kadangi tai pakankamai svarbu, ilgainiui rasite ir daugiau atvejų, kada ji būtina. Taikykite pavojaus metodą kasdienėse situacijose, kada jaučiatės bevaliai: jei ryte sunkiai keliatės iš lovos, negalite sukaupti dėmesio, nes aplink per daug blaškančių veiksnių, arba negalite atsispirti žalingiems įpročiams. Taip pat patartina taikyti metodą tais atsakingais momentais, kada norite pradėti naują gyvenimo etapą: reikia imtis rašyti knygą, pradėti naują verslą ar persikelti į kitą miestą. Jūs be perstojo apie tai galvojate, bet niekaip neįstengiate žengti pirmo žingsnio. Kitus pavojaus metodo taikymo atvejus išsamiau aprašysime šio skyriaus pabaigoje.

Pavojaus metodas daugiau nei metodas, tai būdas gyventi visavertį gyvenimą. Paradoksalu, bet geriausiai tai pavyksta tik matant savo, gulinčio mirties patale, viziją. Tas jūsų antrininkas žino, kas yra bėgantis laikas, jis turi išminties, taip reikalingos jums kiekvieną dabartinio gyvenimo akimirką. Pasikvieskite šį antrininką į savo sąmonę, pasijuskite nuolat jo stebimi ir padėkokite jam už tą įtampą, kurią jis sukuria. Tuomet skrisite per gyvenimą kaip su sparnais.

UŽSLĖPTA VALIOS JĖGOS NAUDA

Vinis pajuto pučiant naujus vėjus, vos pradėjo taikyti pavojaus metodą.

Jis įsiveržė į seansą ir pareiškė, kad rengiasi grįžti į darbą. Tai buvo nedidelis klubas Pasadenoje, tačiau niekada nemačiau jo labiau užsidegusio. „Kažkas pasikeitė. Man nerūpi, kad ten nėra didžiulių šulų, svarbu, kaip auditorija priims mano pasirodymą. Seniau tenorėjau pasirodyti ir viską pamiršti, dabar man rūpi be galo tobulai pasirodyti.“

Vos tai išgirdęs supratau, kad įvyko šis tas svarbaus. Puiku, kad Vinis vėl grįžo prie darbo, tačiau atsitiko dar kai kas. Jis žengė pirmą žingsnį iš paviršutiniško vartotojo gyvenimo į visai naują saviraiškos etapą. Jis tapo kūrėju.

Vartotojas nori gauti atlygį įdėjęs labai mažai pastangų arba, dar geriau, be jokių pastangų. Jis galvoja tik apie tai, ką pasaulis jam turi duoti, o ne apie tai, kuo pats gali prisidėti. Gyvenant tokį paviršutinišką gyvenimą, šokinėjant nuo vieno prie kito, žmogaus energija išsisklaido kaip ant stalo palietas pienas. Toks žmogus neturi jokios įtakos pasauliui, o kada jo laikas Žemėje baigsis, atrodys, tarsi jis niekada nė negyveno.

Kūrėjas nesitaiksto su tokia dalia. Visa jis daro norėdamas palikti savo pėdsaką pasaulyje. Štai jo kodeksas:

jo netenkina pasaulis, kokį rado, jis duoda pasauliui kai ką, ko jame dar nebuvo;

jis neturi bandos jausmo, eina savo keliu; jis nepaiso, ką apie jį pagalvos kiti;

jis nepasiduoda jokioms išorės pagundoms; jis siekia savo tikslų, net jei dėl to reikės atsisakyti trumpalaikių malonumų.

Kiekvienas gali vadovautis tokiu kodeksu, bet tik nedaugelis tai daro, nes reikės atsiduoti aukštesnėms jėgoms. Šių jėgų nerasime gyvendami paviršutiniškai, jos slypi gelmėse. Kūrėjo energijos jėga turi prilygti grąžtui, gręžiančiam akmenį. Nors tai neišpasakytai sunku, kūrėjui už pastangas atlyginama dešimteriopai.

Kad taptumėte kūrėju, nereikia būti menininku. Jūs galite praturtinti pasaulį bet kokia žmogiška veikla – net pačia nuobodžiausia. Jūsų darbas, jūsų tėvystė ar motinystė, jūsų santykiai, jūsų indėlis į bendruomenę – viskas įgauna prasmę, jei padedami aukštesnių jėgų paliekate pėdsaką.

Viniui jausmas, kad jo gyvenimas iš tikrųjų ką nors reiškia, buvo kaip netikėta dovana. Jis pirmą kartą pajuto tikslo siekį ir išgyveno kartu su juo atsiradusį pasitikėjimą. Tačiau jis vis dar abejojo, ar to užtenka, norint pragyventi kaip kūrėjui iki dienų galo. Pasakiau, kad kiekvienas turime tokių abejonių.

Bet man sunkiai sekėsi jį įtikinti.

– Kodėl jie viską taip apsunkina?

Jie? Jo klausimas mane apstulbino. Vinio anksčiau niekada nedomino dvasiniai reikalai. Aš priėmiau tai kaip pažangą. Jo ieškojimai buvo nukreipti teisinga linkme, net jei anksčiau jis niekada nebuvo savęs to klausęs. Kad padėčiau susivokti, papasakojau Viniui vieną istoriją. Ją išgirdau iš rabino, studijavusio kabalą. Nežinia, ar taip buvo iš tikrųjų, tačiau istorija labai pamokanti.

Senas rabinas papasakojo mokiniui, kaip Dievas sukūrė žmones. Dievas sunkiai triūsė, kad sukurtų žmogų pagal savo paveikslą. Kada baigė, pažvelgė į savo kūrinį, bet liko nepatenkintas, jis norėjo sukurti sau lygią būtybę. Tačiau žmogui trūko vienos savybės, kurią turėjo Dievas – gebėjimo kurti. Taigi Dievas sukūrė Žemę ir apgyvendino toje atšiaurioje aplinkoje žmogų. Žmogus buvo priverstas kurti: pasistatyti pastogę, auginti javus, išrasti ratą. Dabar žmogus visa kuo buvo panašus į Dievą. Mokinys sutriko: „Kodėl Dievas pasirinko tokį sudėtingą kelią? Kodėl tiesiog neapdovanojo žmogaus kūrybinėmis galiomis?“ Ir senasis rabinas atsakė: „Todėl, kad tai vienintelis dalykas, kuris negali būti duotas.“

Kuriamoji galia negali būti duota, nes kūryba – tai jūsų saviraiškos aktas, kurdami jūs atskleidžiate savo vidinį „aš“. Niekas, net Dievas, negali jums šito duoti, nes tuomet tai nebūtumėte jūs. Kūrybines galias reikia parodyti tik savo pastangomis.

Vinis į visa tai žvelgė labai nepatikliai. „Atrodo, Dievas išsisukinėja, kad tik nereikėtų mumis rūpintis.“

Vartotojai, sakydami „mumis rūpintis“, turi omeny atleidimą nuo kovos. Tačiau aprašyta istorija atskleidžia, kad Dievo darbas – priversti mus kovoti. Šis Dievo požiūris nelabai patinka tiems, kurių galutinis tikslas yra gyventi lengvą gyvenimą be rūpesčių. Aš supratau, kad net ateistai nepritaria šiam požiūriui (dėl visa ko, jei Dievas egzistuotų, jie nori būti tikri, kad jis tarnauja jūsų klaidingoms viltims).

Arba Vinio žodžiais tariant: „Jūs tyčiojatės iš manęs? Sakote, kad Dievo darbas įmesti mus į ugnį ir palikti, kad išsikapanotume patys? Jei kada užeisiu į bažnyčią, susirinksiu iš aukų dėžutės pinigus.“

Vinis buvo teisus: turime išsikapanoti patys. Tačiau atlygis už tai daug vertingesnis nei pinigai. Tai galimybė pragyventi gyvenimą kaip kūrėjams ir pati nuostabiausia, su niekuo nepalyginama patirtis. Jei Dievas mus atleistų nuo kovos, atimtų šitą galimybę. Žmogus iš tikrųjų laimingas tik tada, kai siekia aukščiausio savo tikslo. Paracelsas, Renesanso gydytojas ir mistikas, yra pasakęs: „Laimė neturi nieko bendra su tinginyste... Tik dirbdamas ir prakaituodamas žmogus pasinaudos dovanomis, kurias Dievas pasiuntė į Žemę...“

Šiuolaikiškumo požiūriu rabino istorija yra apie Dievą, norintį, kad žmogus taptų kūrėju. Tik tada Dievas turės sau lygų. Štai kodėl „jis viską taip apsunkina“. Mūsų gyvenimas turi būti sunkus, antraip niekada nepasieksime tų savo galimybių aukštumų, kokių tikisi Dievas.

Ryškiausią savo, kaip kūrėjo, patirtį galime išgyventi tada, kai taikome pavojaus metodą. Jis padeda sukurti mums valios jėgą tiesiogine žodžio prasme iš nieko. Dvasinis ko nors sukūrimo iš nieko modelis aprašytas Pradžios knygoje: „Visur karaliavo tamsa, kol Dievas pasakė: „Tebūnie šviesa!“ Jei esame demoralizuoti ir neturime jėgų veikti, gyvenimas skendi tamsoje. Kada taikome pavojaus metodą, kad įžiebtume valios jėgos kibirkštį, mes atnešame šviesą į savo vidinį pasaulį – lygiai taip, kaip Dievas dovanojo šviesą pasauliui.

Tai iš esmės pakeičia nesėkmės, demoralizacijos ir dvasinio paralyžiaus reikšmę: jie tampa galimybe pasiekti dievišką kūrybingumą. Jei galite tai padaryti, vadinasi, galite vadintis kūrėju, nesvarbu, kokie jūsų laimėjimai išoriniame pasaulyje. Jūs bebaimis. Ateitis gali vėl apgaubti jus tamsa, tačiau ji neatims iš jūsų gebėjimo įžiebti šviesą.

Čia slypi dar viena nauda – nuostabiausia iš visų. Vinis vis labiau stengėsi gyventi kaip kūrėjas, todėl ir toliau taikė pavojaus metodą ir kai jausdavosi pakylėtai, ir kai norėdavo viską mesti. Praėjus keletui mėnesių Vinis pajuto kažką visiškai naujo.

Jis tapo laimingas.

Manau, šis pokytis pribloškiantis. Žvelgdamas jam į akis jau nemačiau ciniško, nepaklusnaus paauglio. Regėjau subrendusį vyrą, atvira visam pasauliui širdimi. Ir baisiausia jo baimė nepasitvirtino: jis vis dar gebėjo prajuokinti žmones. Tačiau dabar, užuot naudojęs juoką kaip ginklą prieš žmoniją, jis dalijosi juo kaip dovana, kad padarytų kitus, vadinasi, ir save, laimingus.

Dar Vinį apstulbino pasikeitęs žmonių požiūris į jį. Jis pastebėjo, kad kuo laimingesnis darėsi, tuo labiau traukė žmones. Klube, kuriame jis pasirodydavo, atmosfera vakarais įkaisdavo nuo teigiamų emocijų. Jam tai buvo svaiginama patirtis. „Jie buvo pripratę juoktis, nes žinojo, kad nekenčiu jų. Tada pabandžiau juos pamilti – jie juokėsi dar garsiau. Ir žinote ką? Man tai kur kas labiau patinka.“

Vinis labai taikliai apibūdino, kaip pavojaus metodas padėjo jam pasikeisti: „Daktare, per milijoną metų nebūčiau atspėjęs, koks yra kelias į laimę: tereikia kiekvieną dieną galvoti apie mirtį.“ Vinis sugebėjo sudėti paskutinius 10 000 dvasinės išminties metų į vieną juokelį. Jis išties tapo kūrėju.

* * *

Jei jau pasiryžote tapti kūrėju, viskas keičiasi, net šią knygą skaitysite kitaip. Mes jau paaiškinome, kaip skaito vartotojas – greitai ir paviršutiniškai, ieškodamas vien stebuklingų būdų įgyti galios nė piršto nepajudinus.

Vartotojas, perskaitęs šią knygą, irgi neabejotinai įgis naujų įžvalgų ir sužinos veiksmingų metodų. Tačiau rašėme ją turėdami ambicingesnių tikslų. Mes norime pakeisti jūsų gyvenimą – iš tikrųjų pakeisti, ne tik pakalbėti apie tai. Esame tikri, kad tai įmanoma. Bet turite perskaityti šią knygą kaip kūrėjas.

Kaip kūrėjas, jūs nesieksite trumpalaikių džiaugsmų ir nenorėsite pasirodyti prieš kitus išmanantys paveikias šiuolaikines technikas. Skaitysite knygą lėtai ir susimąstydami, nes jums reikia aukštesnių jėgų pagalbos. Jums nekils mintis liautis taikyti metodus – juk norite pasiekti tam tikrų tikslų, padedami tų jėgų, kurias tie metodai pažadina. Jūs norite iš tikrųjų pakeisti pasaulį, praturtinti jį kuo nors nauju.

Kaip kūrėjui, jums tai daugiau nei knyga. Tai vadovas, prie kurio vis grįšite, kaip statybininkas grįžta prie statinio brėžinio. Tačiau jūs statote ne naują namą – kuriate naują gyvenimą.

Į kiekvieną skaitytoją mes žiūrime kaip į potencialų kūrėją. Tai ir paskatino mus parašyti šią knygą. Mums neužteks, jei perskaitysite visą knygą, mes liksime nepatenkinti, jei kartkartėmis taikysite kelis metodus, būsime nepatenkinti netgi tada, jei knyga jus įkvėps ir papasakosite apie ją draugams. Mes liksime patenkinti tik tada, kai perskaitę knygą pradėsite taikyti metodus be paliovos visą gyvenimą. Tik tuomet jūs tapsite kūrėjais. Tai mūsų tikslas. Toks turėtų būti ir jūsų tikslas.

DAŽNIAUSI KLAUSIMAI

1. Aš penkiolika metų esu Anoniminių alkoholikų draugijos narys. Ten mums aiškina, kad visos mūsų problemos kyla iš per didelės savivalės, tam tikra prasme, valios jėgos. Tačiau jūs, regis, manote, kad valios jėga yra sprendimas. Tai kaip iš tiesų?

Tai tik terminologijos klausimas. Anoniminiai alkoholikai, vartodami terminą „savivalė“, turi omeny klaidingą iliuziją, kad jūs galite padaryti pasaulį tokį, kokio norite. Tai būtų įmanoma, jei būtumėte Aukščiausiasis. Kada pasaulis nepaklūsta jūsų sampratai, esate priversti pripažinti, kad viską kontroliuoja aukštesnė jėga, nepalyginti didingesnė už jus.

Mūsų vartojamas terminas „valios jėga“ neturi nieko bendra su pasaulio valdymu. Tiesą sakant, valios jėgą tokią gyvybingą ir padaro suvokimas, kad mes nieko nekontroliuojame. Akivaizdžiausias to įrodymas – laikas, jis nuolat nesulaikomai bėga. Pavojaus metodo atveju laikas pasitelkiamas neatidėliotinos būtinybės jausmui sukurti. Taikydami metodą, jūs pasiduodate laiko tėkmei. Geriausias būdas tai pajusti – žvelgti iš įsivaizduojamo mirties patalo perspektyvos. Mirtis, nulemta didingesnės jėgos nei bet koks individas, simbolizuoja galutinai prarastą kontrolę. Taigi valios jėga, kurią sukuria pavojaus metodas, veikia darniai su šia aukštesne jėga. Šios dvi jėgos viena be kitos egzistuoti negali.

2. Ką man daryti, jei negaliu prisiversti taikyti pavojaus metodo?

Nesvarbu, koks demoralizuotas ar aptingęs esate, jei jūs gyvas ir turite sąmonę, jums užteks energijos žengti nors žingsnelį, nors truputį pasistengti savo paties labui. Net pačios menkiausios pastangos bus įskaitytos. Pavyzdžiui, gal viskas, ką dabar įstengiate, tai įsivaizduoti savo paties, gulinčio mirties patale, paveikslą. Tam prireiks mažiau pastangų, nei perskaityti atsakymą į šį klausimą. Gal kitą kartą išvysite mirties patale gulintį žmogų daug aiškiau ir su trupučiu emocijų. Galite žaisti su tuo kaip vaikas. Nespėsite apsižiūrėti, ir jau imsite taikyti metodą. Vienintelė klaida – nieko nedaryti.

3. Aš tikiu pozityvia vizualizacija. Jei gerai suprantu, taikant pavojaus metodą jus motyvuoja baimė. Ar tai neprieštarauja dvasingumui?

Jūs visiškai teisus. Pavojaus metodas iš tikrųjų grįstas baime. Tačiau dėl to jis nepasidaro nedvasingas. Metodas priverčia jus galvoti, kad jūsų laikas Žemėje neamžinas ir kad mirtis tam tikru metu jums taps tikrove. Tai kaip tik tas išgyvenimas, kuris sužadina itin stiprų dvasinio ryšio poreikį. Ir tas ryšys, kaip jau įsitikinote, veikia. Štai kam pasitarnauja baimė. Ji įsismelkia į pačią primityviausią jūsų smegenų dalį, atsakingą už išlikimą. Ši jūsų pasąmonės dalis nuolat budi, taigi ji sukuria išliekamąją vertę turinčią valios jėgą. Kita vertus, jei viliatės, kad jus gali motyvuoti pasakiškos ateities vizija, turėkite omeny, kad jūsų lūkesčiams nepasiteisinus valios jėga neišvengiamai pranyks.

4. Taikydamas vieną iš metodų, pakeičiau vieną elementą, ir, man regis, dabar metodas paveikesnis. Ar tai normalu?

Įžangoje rašėme, kad Filas savo atrastus ir tobulinamus metodus stengėsi išbandyti kuo įvairesnėse situacijose, norėdamas atrasti veiksmingiausią kiekvieno metodo variantą. Štai kodėl mes rekomenduojame, bent jau, kol mokotės, kuo tiksliau laikytis nurodymų. Tai padės jums mažų mažiausiai užmegzti ryšį su aukštesnėmis jėgomis. Jei ilgainiui kiek pakeisite metodiką, vadinasi, tuos pokyčius paskatino aukštesnės jėgos.

Vertinant laiko aspektu, svarbiausia nesiliauti taikyti metodų. Jei jaučiate, kad bus lengviau, jei taikysite savąjį metodo variantą, puiku. Kad ir kokį variantą pasirinksite, ypač kreipkite dėmesį į mūsų aprašytus ženklus. Juos nustatėme remdamiesi ilgalaike savo patirtimi. Taigi neignoruokite jų, tačiau nieko bloga, jei atsižvelgsite ir į savo pastebėtuosius.

Metodai, kad ir kaip taikomi, turi atverti jums kelią į kūrybingumą. Kūrėjas savo nuojautas ir patirtį iškelia aukščiau už bet kokias nusistovėjusias nuostatas ir taisykles – net ir mūsų diktuojamas. Tai nereiškia, kad nereikia taikyti metodų tiksliai taip, kaip nurodėme mes, bet daugeliui žmonių tai pats veiksmingiausias variantas. Svarbiausia, kad metodai taptų jūsų gyvenimo dalimi.

KITOS PAVOJAUS METODO TAIKYMO SRITYS

Iki šiol apie pavojaus metodą kalbėjome kaip apie priemonę įvykdyti pagrindinę šios knygos misiją – priversti jus taikyti keturis pirmuosius metodus. Tam reikia valios jėgos, ir pavojaus metodas jums jos suteiks. Tačiau valios jėga reikalinga visur ir visada, todėl ilgainiui pastebėsite, kad pavojaus metodas praverčia ir kitomis aplinkybėmis. Štai trys iš dažniausių.

Pavojaus metodas suteikia jums valios jėgos kontroliuoti priklausomybes ir impulsyvų elgesį. Eilinis žmogus įstengia save kontroliuoti daug prasčiau nei linkęs pripažinti. Tiek valgydami, tiek pirkdami, tiek bendraudami su kitais žmonėmis, mes negalime atsispirti potraukiui tučtuojau pajusti pasitenkinimą. Ne kartą davėme sau žodį pasikeisti, tačiau galiausiai laimi impulsai. Mums trūksta ne ryžto, bet būdo, kaip nedelsiant, tą pat akimirką juos nugalėti. Tam reikia valios jėgos.

Ana buvo tvarkingos, pareigingos žmonos ir motinos pavyzdys. Tačiau ji negalėjo atsispirti pirkiniams, tuomet Ana neatpažįstamai pasikeisdavo. Ji prisijungdavo prie interneto ketindama vien atsakyti į elektroninius laiškus ir atnaujinti darbų kalendorių. Po kiek laiko Ana jau pajusdavo niežulį. Nematoma jėga nukreipdavo ją į ilgą susidarytą internetinių parduotuvių sąrašą. Ji sakydavo sau, kad pasižvalgys kokias penkias minutes ir grįš prie darbo, tačiau pažadas taip ir likdavo pažadu. Užhipnotizuota elektroninių pirkinių pasaulio, prarasdavo laiko nuovoką ir niekada neišeidavo iš šio labirinto be mažiausiai vieno nereikalingo pirkinio. Kada įkarštis praeidavo, Ana jausdavosi kalta ir išsekusi, tarsi būtų užsiiminėjusi uždraustu seksu.

Maža to, kad iššvaistydavo pinigus, nuolatinis kaltės jausmas ją pavertė nervinga ir agresyvia. Žinodama, jog vyras pyks, ji puldavo jį pirma. Šeimos santarvei ėmė grėsti rimtas pavojus. Kada aistros aprimdavo, Ana sugalvodavo vis naują planą, kaip susitramdyti: apsipirkti tik savaitgaliais arba tik per išpardavimus arba nusistatyti mėnesio sumą, kurią galėtų išleisti. Nereikia nė sakyti, kad šie planai visad žlugdavo.

Pasakiau, kad jai trūksta valios jėgos. „Tai kur man jos nusipirkti?“ – paklausė ji pusiau juokais. Atsakiau, jog parduotuvėse jos neras, bet jei sutinka įdėti šiek tiek pastangų, galės ją išsiugdyti. Ana įprato pritaikyti pavojaus metodą kaskart, kada prisėsdavo prie kompiuterio. Iš pradžių jos tai nesulaikydavo: ji vis tiek naršydavo po internetines parduotuves ir pirkdavo daiktus, tačiau nerimas dingo. „Kada supratau, kad būtybė, gulinti mirties patale, bando išgelbėti mane nuo mano pačios kvailumo, aš neužsimiršdavau taip, kaip anksčiau.“ Pirmą kartą gyvenime ji įstengė savo noru liautis apsipirkinėjusi.

Pavojaus metodas suteikia jums stiprybės susitelkti tokiomis aplinkybėmis, kada paprastai esate išsiblaškę ar visai atsijungiate. Mes tapome hiperaktyvių, daugiatikslių robotų visuomene, mūsų dėmesys šokinėja nuo vieno dalyko prie kito it blusa. Mums reikia jėgos, pakankamai stiprios, kad išlaikytume dėmesį prie vieno kurio dalyko ir jį baigtume. Tam reikia valios jėgos.

Aleksas, komunikabilus, energija trykštantis Holivudo agentas, pastaruoju metu ėmė prarasti klientus. Jis jautėsi sutrikęs, juk padėdavo sudaryti jiems tikrai gerus sandorius. Pasiūliau jam tiesiog paklausti kurio nors kliento, kodėl jį palieka. Atsakymas jį pritrenkė. Klientas atsakė, kad jis nesijaučia esąs Aleksui svarbus. Kada Aleksas priminė pelningą darbą, kurį padėjo jam gauti, šis paaiškino: „Kalbu ne apie pinigus, jūs privertėte mane pasijusti antrarūšiu. Nuolat būdavote užsiėmęs dar kuo nors, kalbėdamas su manimi telefonu, vargu ar išvis girdėdavote, ką jums sakau.“

Aleksas niekada negalėjo susitelkti į vieną dalyką. Jis buvo gimęs po laiminga žvaigžde: vos baigęs mokyklą padarė svaiginamą karjerą. Tačiau atmetus pirmą įspūdį, Aleksas jautėsi taip, tarsi visas jo gyvenimas būtų nuolatinis apsimetinėjimas. Jis eidavo į susitikimus nepasirengęs, beveik niekada neperskaitęs ketinamo parduoti scenarijaus. Jo vedybos taip pat buvo grįstos nuolatinėmis apgavystėmis. Su žmona jie seniai nebebuvo artimi, jei kartu kur ir išeidavo, jis arba kalbėdavo telefonu, arba šnekindavo aplinkinius. Negalėdavo susikaupti net pramogaudamas. Jam reikėjo antro mobiliojo telefono, kad galėtų pertraukti pirmojo skambučius.

Šis vyras buvo klasikinis kandidato, privalančio taikyti pavojaus metodą, pavyzdys. Jei jis neišmoks susikaupti, viskam, ko imtųsi, kils grėsmė. Ženklas, kurį jam nurodžiau, buvo labai paprastas: kaskart, vos pradėjęs blaškytis, turi pritaikyti pavojaus metodą, kad pažadintų valios jėgą, ir ši nukreips jo dėmesį ten, kur reikia. Žinojau, progų imtis metodo jis turės daugybę. Aleksas buvo priblokštas, kaip sunkiai jam sekėsi susikaupti. „Mano mintys šokinėja kas sekundę. Kiekvienas atodūsis man kaip ženklas.“

Kad ir kaip pasirodė sunku, jis ėmė taikyti metodą. Net susikaupti skaitant tekstą bent dvidešimt minučių – jam jau buvo didelė pergalė. Kada gebėjimas sutelkti dėmesį ėmė stiprėti, Aleksas gavo labai netikėtą dovaną. „Visą gyvenimą sukausi kaip vijurkas, tad nebuvo kada atsiskleisti, suaugti. Dabar vaikštau į susitikimus atlikęs visus namų darbus. Pirmąkart gyvenime jaučiuosi kaip subrendusi asmenybė.“

Taikydami pavojaus metodą išdrįsite imtis naujų sumanymų. Vienas iš sunkiausių dalykų gyvenime yra pradėti ką nors nauja: persikelti į naują miestą, užmegzti santykius su nauju jūsų gyvenime atsiradusiu žmogumi (posūniu ar podukra, antrosios jūsų pusės giminėmis ir pan.), pradėti naują verslą. Kiekvienas iš šių žingsnių – ir kitos naujovės – įžiebia pirminę žmogaus baimę – nežinios baimę. Mes linkstame prie to, ką pažįstame, net jei mums tai neduoda nieko gero, nes mums neužtenka valios nugalėti baimę. Pavojaus metodas sukuria valios jėgą, stipresnę už jūsų baimę.

Harieta buvo ištekėjusi už daug vyresnio vyro, turinčio vaikų iš pirmosios santuokos. Vyras vadovavo klestinčiai kompanijai, kurią sukūrė nuo nulio, ir su pavaldiniais elgėsi it karalius. Deja, kitaip bendrauti nemokėjo. Jis aprūpino Harietą materialiai, tačiau kontroliavo kiekvieną jos žingsnį. Tačiau ilgus metus ji gebėjo su tuo taikytis apsimetinėdama, kad tai jos neerzina.

Tačiau dėl vieno taikstytis Harieta neketino: ji norėjo kūdikio. Nors maldavo ir ginčijosi, viskas veltui: vyras net nesileido į kalbas. Tai buvo taurę perpildęs lašas. Galiausiai Harieta suprato, kad ilgiau gyventi šitoje santuokoje ji negali. Tačiau po tiek metų, praleistų auksiniame narvelyje, ji pasidarė visiškai bejėgė. Ją baugino ne tik mintis, kad liks viena, bet dar ir neturėjo supratimo, kaip žengti pirmą žingsnį skyrybų link. Harietai reikėjo pasinerti į teisininkų, finansininkų, nekilnojamojo turto agentų pasaulį. „Su šitų profesijų žmonėmis bendraudavo mano vyras. Man atrodė, lyg visa tai vyksta kitoje planetoje.“

Paaiškinau jai, kad viskas įmanoma. Ją apėmė siaubas, nes pasaulis, į kurį teks įžengti, jai yra nepažįstamas. Tiek Harietai, tiek daugeliui kitų tai tolygu šokti nuo skardžio. Jai reikėjo jėgos, kuri priverstų veikti net labai bijant. Tam puikiai tinka pavojaus metodas. Kada Harieta išvydo save gulinčią mirties patale ir bevaikę, pajuto tokią neatidėliotiną būtinybę, kokios nejautė gyvenime. Ji ne tik sugebėjo nutraukti santuoką, bet ir toliau taikydama pavojaus metodą sėkmingai ėmė kurti naują gyvenimą.

PAVOJAUS METODO SANTRAUKA

Kam skirtas metodas

Dabar jau žinote, kaip taikyti kiekvieną metodą, aprašytą 2–5 skyriuose. Tačiau kad ir kokie veiksmingi jie būtų, netrukus apsižiūrėsite, kad jų jau nebetaikote. Tuomet ne tik sustos jūsų pažanga, bet ir prarasite tai, ką pasiekėte iki šiol. Tai pagrindinė kliūtis, su kuria susiduria kiekvienas skaitytojas.

Su kuo kovojate

Su iliuzija, kad gali įvykti „kažkas stebuklingo“ ir jums nebereikės taikyti metodų. Tokią nuostatą tik sustiprina vartotojiška kultūra. Ši iliuzija visados baigiasi vienodai: jūs liaujatės taikyti metodus. Kada nusišypso sėkmė, jums pradeda atrodyti, kad metodai jau nebereikalingi, o kada viską prarandate, pasijuntate tokie sugniuždyti, kad neįstengiate jų naudoti.

Aukštesnė jėga

Jūs neužgniaušite noro viską mesti, jei apie tai tik galvosite. Tam reikia aukštesnės jėgos, stipresnės už potraukį vartoti. Mes vadiname ją valios jėga, tačiau šis terminas turi ypatingą reikšmę. Valios jėga – vienintelė iš aukštesnių jėgų, kurią turite sukurti jūs patys, pasaulis įsikiša, bet tik padeda atitinkamai susiklostyti aplinkybėms.

Kada taikyti metodą

• Bet kurioje situacijoje, kai nujaučiate, kad jums reikia taikyti kurį nors iš pirmųjų metodų, tačiau nežinia kodėl negalite prisiversti to imtis.

• Kai pasijuntate tokie svarbūs, kad, jūsų manymu, jums nebereikia jokių metodų.

• Valios jėga, kurią padeda pažadinti pavojaus metodas, ne tik priverčia jus taikyti metodus. Ji praverčia bet kurioje gyvenimo srityje, jei tik pajuntate, kad linkstate ko nors nedaryti.

Apie metodą glaustai

Įsivaizduokite, kad gulite mirties patale. Suvokdamas, kaip bėga laikas, šis senesnis jūs šaukia ant jūsų, kad nešvaistytumėte laiko dabar, šią akimirką. Jaučiate stiprią, paslėptą baimę, kad tuščiai eikvojate savo gyvenimą. Tai sukelia neatidėliotiną būtinybę pritaikyti tą pagrindinį metodą, kurio jums dabar labiausiai reikia.

7 Parijai – Pietų Indijoje tai viena žemiausių neliečiamųjų kastų.

7 SKYRIUS

Tikėjimas aukštesnėmis jėgomis

Tapus kūrėjais, jūsų laukia dar viena nuostabi ir netikėta sėkmė: pradėsite tikėti, kad aukštesnės jėgos prireikus visada ateis jums padėti.

Kada pirmą kartą sutikau Filą, netikėjau, kad aukštesnės jėgos iš tikrųjų egzistuoja, ką jau kalbėti apie tai, ar įmanoma sulaukti iš jų pagalbos. Išmokau metodų ir supratau, kad jie veikia – mano pacientai buvo gyvas to įrodymas. Tačiau sužinojęs, kaip jie veikia, vėl negalėjau patikėti Filui pasakius, jog metodai pažadina aukštesnes jėgas, aš net netikėjau savo pacientais, pasakojančiais, kad jie yra vedami „kažko didingesnio“ už juos. Pagalvojau, jog jie tiesiog mėgina vaizdingai apsakyti pakylėtą savo būseną.

Kaip jau minėjau įžangoje, mano skepticizmas buvo pateisinamas – aš išaugau su juo. Mano tėvai buvo ateistai: tikėjo mokslu, ne Dievu, ir jie būtų tik išsišaipę iš kažkokių aukštesnių jėgų, kurių negalima logiškai paaiškinti. Jiems pasaulis (ir visa, kas jame vyksta) buvo tik atsitiktinių įvykių virtinė, o žodis „tikėjimas“ tolygus keiksmažodžiui. Aš nesipriešindamas perėmiau jų tikėjimo sistemą (racionalizmą). Dėl to retkarčiais patekdavau į nemalonias socialines situacijas: kai buvau devynerių, nakvojau pas draugą, kurio šeima labai religinga. Kada jo motina apkamšė mus prieš miegą, pastebėjo, kad aš nesimeldžiu, ir paklausė manęs, kodėl. Naiviai pamaniau, kad dabar gera proga logiškai paaiškinti, jog Dievo nėra. Nereikia nė sakyti, kad tai buvo paskutinė mano nakvynė šiuose namuose.

Metams bėgant, šios mano pažiūros tik tvirtėjo. Taigi, nors patikėjau metodais ir pareigingai juos taikiau, jaučiau, kad man kažko trūksta. Metodai labai padėdavo man darbe, ir aš nuoširdžiai buvau už tai dėkingas. Tačiau kai kurie mano pacientai patirdavo daugiau nei aš. Kada taikydavo metodus mano akivaizdoje, jie susijungdavo su kažkuo didingesniu. Veidai spinduliuodavo tokį džiaugsmą, pasitenkinimą ir pasitikėjimą, kokių aš niekada neišgyvenau. Man pasaulis vis dar atrodė abejingas, o jie žvelgė į jį kaip į nuolatinį pagalbos šaltinį. Jaučiausi taip, tarsi jie prasiveržė pro kažkokį užtvarą, o aš tebetrypčioju toje pačioje pusėje.

Tai sukėlė man keistus jausmus. Metodai buvo mano psichoterapijos kurso dalis, bet mano pacientai juos taikydami pranoko mane. Tai buvo vienas iš tų atvejų mano gyvenime, kada pasirodžiau prastai. Tiesą sakant, juk tai nesąžininga. Jie nedirbo sunkiau už mane, jiems nereikėjo nuolat kovoti su vidiniu skeptiku, kas kartą besipriešinančiu aukštesnių jėgų idėjai. Tačiau aš, mano nuostabai, vis tiek visaip juos skatinau. Šitaip tikėjausi perprasti, kaip jiems tai pavyksta, ir pagaliau pajusti tą patį.

Bet vidinis mano skeptikas turėjo kitų planų. Jis ėmė priešintis vienam metodui (gyvybingos meilės), turėjusiam padėti man susidoroti su mano silpnąja vieta – pasipiktinimu. Kad ir kas vyko mano gyvenime, tuo metu aš pykau ant viso pasaulio. Piktinausi, kada vaikai prikeldavo mane vidury nakties, siusdavau ant žmonos, kad versdavo lydėti ją į visuomeninius renginius, ant pacientų, kurie skambindavo po darbo valandų, ir panašiai. Vos liaudavausi pykti dėl vieno, kai užeidavo nauja pykčio banga. Pavadinau šį pyktį „tik duokit man priežastį“.

Deja, vidinis mano skeptikas nesugebėjo atbaidyti manęs nuo gyvybingos meilės metodo, bet tai man savotiškai padėjo: bent jau turėjau kuo užsiimti, kol jaučiau pyktį. Tačiau niekada manęs neapėmė galinga meilė. Žinojau, kad ji kažkur čia – išgyvenau tą jausmą, kai pasaulį išvydo abu mano vaikai. Tačiau kad ir kokią galingą meilę tada jaučiau, tai ne tas pats, kas sugebėti pabudinti savyje visa apimančią meilę ir nukreipti kur tik nori. Kad taip atsitiktų, metodas turėjo priversti mane patikėti, kad mane supa tyros kosminės meilės jūra. Tačiau vidinis skeptikas jau nuo seno buvo mane įtikinęs, kad tai tik romantinė fantazija: atseit gyvenu mechaninių dėsnių pasaulyje ir meilė – tik smegenų cheminės reakcijos produktas. Taigi skepticizmas atėmė iš metodo visą gyvybę.

Teturėjau vieną ginklą tam pasipriešinti – nuoširdų, atkaklų užsispyrimą. Aš vis taikiau metodą. Net nusistačiau laikrodį, kad kartą per valandą supypsėtų – tai buvo ženklas man imtis metodo.

Kai jau buvau beprarandąs viltį, už mano pastangas buvo atlyginta – ir taip, kaip nė neįsivaizdavau.

1993 metų sausio 17 dieną buvo pirmasis mano sūnaus gimtadienis. Tačiau priešaušriu, dar neatėjus laikui įteikti jam dovanų, aš pats gavau dovaną. Tai buvo sapnas, kurio niekada nepamiršiu. Sapnavau, kad ankstyvą rytą esu vienas savo biure. Staiga visas pastatas ima stipriai drebėti. Prasideda galingas žemės drebėjimas, ir aš suprantu, kad po keleto sekundžių mirsiu. Būdamas keistai ramus pagalvoju: „Turiu paskutinį kartą pritaikyti gyvybingos meilės metodą, kad galėčiau mirti su meile širdyje.“ Ir šį kartą mane užlieja galinga meilės banga, kokios niekada nebuvau jautęs. Su ta siaubinga jėga ši meilė plešia man krūtinę, tarsi saulė spinduliuotų man iš širdies. Ir sapnas baigiasi.

Sapno negalėjau pamiršti kelias savaites, jutau jo atgarsius. Pasidariau daug energingesnis – meilės srautas, išgyventas sapne, tryško iš manęs palaimindamas kiekvieną: nuo benzino kolonėlės darbuotojo iki mano žmonos ir vaikų. Mano pacientai irgi tai pajuto, sakė, kad aš su nauju įkarščiu ėmiausi rūpintis jų dvasiniu tobulėjimu, ir tai įkvėpė juos dar daugiau dirbti su savimi.

Aš pradėjau žvelgti į pasaulį kitomis akimis. Viskas, kas mane supo, atrodė kupina gyvybės. Vertindamas savo pacientų pokyčius pasidariau daug įžvalgesnis, pats įstengdavau užmegzti dėl jų ryšį, kas anksčiau man nepavykdavo. Jau pradėjau galvoti, ar tam tikri mano gyvenimo įvykiai nebuvo iš anksto suplanuoti aukštesnio proto. Gal aš mečiau teisininko darbą ne tik dėl to, kad nekenčiau jo, gal giliai viduje jaučiau poreikį atsiverti ir visai kitomis akimis pažvelgti į pasaulį? Man jau neatrodė atsitiktinumas ir tai, kad sutikau Filą visiškai nusivylęs tradiciniais psichoterapijos metodais – kaip tik tada, kai man labiausiai to reikėjo.

Buvau kruopščiai išstudijavęs K. Jungo veikalus ir žinojau, kad jis netikėjo atsitiktinumais. Aš supratau ir įvertinau K. Jungo pažiūrų paslaptingumą ir grožį, bet mano tikram gyvenimui jos turėjo tiek įtakos, kiek muziejuje kabantis talentingo dailininko šedevras. Sapnas viską pakeitė. Dabar aš kažkokiu būdu jaučiau paslėptą ryšį tarp visų savo gyvenimo įvykių. Šitas įspūdis buvo toks stiprus, kad pranoko net tai, ką man davė K. Jungas. Tarsi pats pasaulis vedė mane mano paties evoliucijos keliu.

Mano tėvai būtų tik išsityčioję iš tokių pamišėliškų spėlionių, todėl man truputį kėlė nerimą, kad dabartinės mano mintys kaip tik atitiko jų patyčių objektą. Dėl visos tos meilės, pripildžiusios mano esybę, man neabejotinai pasidarė lengviau taikyti metodus (tarsi būčiau veikiamas gyvybingos meilės steroidų), tačiau jaučiausi taip, lyg visai nepažinočiau savęs. Kodėl staiga ėmiau jausti, ko nejutau anksčiau? Vyliausi, kad Filas man paaiškins.

– Ar neatrodau jums truputį, kaip čia pasakius, kitoks? – paklausiau jo. – Jaučiuosi it pamišęs.

– Visiškai ne, – atsakė jis tvirtai. – Jūs tokio sveiko proto, koks nebuvote niekada.

– Man neduoda ramybės beprotiškos mintys, o jūs vadinate tai sveiku protu?

– Gal tos mintys nėra jau tokios beprotiškos, – atsakė jis kiek suirzęs. – Gal kaip tik beprotiška grįžti atgal į tokį gyvenimą, kokį gyvenote prieš sapną.

Jis buvo teisus. Dabar jaučiausi kaip naujai gimęs. Ankstesnis mano gyvenimas atrodė blankus ir bespalvis.

– Nors ir nenoriu grįžti, – atsakiau lėtai, – jūs siūlote dėl vieno sapno pakeisti viską, kuo anksčiau tikėjau.

Iš pradžių Filas atrodė nusivylęs. Bet po akimirkos atsipalaidavo ir, atrodė, atsiribojo nuo visko, išskyrus mane. Jo akyse pamačiau pritarimą. Tik vėliau supratau, kad jis pritaikė gyvybingos meilės metodą.

– Nenoriu dėl nieko jūsų įkalbinėti, – pasakė jis. – Gyvenimas pats jums paaiškins.

Išėjau jausdamasis, lyg stovėčiau ant paslapties įminimo slenksčio, bet taip jos ir neatskleidžiau. Tačiau nespėjus man nieko dorai suvokti, visi naujieji jausmai dingo. Aš pasijutau grįžęs į gerai pažįstamą, nuobodžią kasdienybę. Tą nuostabių išgyvenimų metą prisimindavau drovėdamasis, nes mano racionalus protas, vėl ėmęs viską kontroliuoti, sumenkino mano patirtį ir susiejo tai su nedidele vidutinio amžiaus krize. Slapta ilgėjausi to svaiginamo gyvybingumo, kurį man davė ta paslaptis ir kuris galiausiai išnyko. Ilgainiui pamiršau ir sapną, nuo kurio visa tai prasidėjo.

Ir tada atsitiko kai kas neįsivaizduojamo.

1994 metų sausio 17 dieną, lygiai po metų nuo manojo sapno, Los Andželą supurtė stiprus žemės drebėjimas, tai įvyko kaip tik priešaušriu. Pastatas, kuriame buvo mano kabinetas, sugriuvo, viskas, kas buvo viduje, virto dulkėmis.

KLIUNKIS PLIUMPIS ŽEMAI NURIEDĖJO

Žemės drebėjimas sugriovė mano biurą, tačiau tai buvo mažiausias praradimas. Jis taip pat sugriovė mano tikėjimo sistemą. Jei persakytume Hamletą, tai „ir danguje, ir žemėj daugiau dalykų paslėpta yra, negu sapnavo mano išmintis“. Štai faktai: naujam gyvenimui ėmė plakti dvi širdys – 1992 metų sausio 17 dieną (kada gimė mano sūnus) ir 1993 metų sausio 17 dieną (kada aš sapne išgyvenau žemės drebėjimą). Ir dabar, 1994 metų sausio 17 dieną, Los Andželą nuniokojo tikras žemės drebėjimas. Anksčiau sveikas protas būtų mane įtikinęs, kad šie įvykiai – tik atsitiktinis sutapimas. Bet dabar viskas pasikeitė: mano kūnas kratėsi sveiko proto kaip nuodų. Tiesą sakant, nuojauta man kuždėjo, kad tas žemės drebėjimas padovanos man daugiau nei pirmieji du įvykiai.

Mano gyvenimas ėjo toliau. Aš gavau laikinas patalpas ir dirbau savo darbą toliau, stengdamasis viską kuo greičiau grąžinti į savo vėžes. Bet negalėjau atsikratyti minties, kad kelerius paskutinius mano gyvenimo metus valdė kažkoks kosminis protas. Jis pastūmėjo mane mesti teisę ir tapti psichoterapeutu, suvedė su Filu. Paskui tiesiogiai paveikė gyvenimą, atskirdamas sūnaus gimimo ir mano gyvenimą pakeitusio sapno datas lygiai metais. Tačiau šių dviejų įvykių nepalyginsi su tuo, kas įvyko dabar. Kažin koks aukštesnis protas, nujausdamas tą katastrofą, pasiryžo galutinai pribaigti mano racionalumą ir panaudojo jį kaip lemiamą ginklą.

Ir tai davė vaisių. Daugiau aš nebepasiklioviau racionaliu protu. Tačiau kada ėmiau galvoti apie alternatyvas, paaiškėjo, kad mano popieriai visai prasti. Vienas variantas – religija su savo dogmomis ir autoritarizmu. Esu žydas, tad nuolat klausdavau, kodėl turėčiau laikytis priesako nevalgyti vienu metu mėsos ir pieno (mane stebino ir daugybė nepaaiškinamų kitų religijų papročių). Atsakymas visada būdavo toks pat: „Turi tikėti, nes mes tau taip sakome“ (arba todėl, kad taip parašyta). Lyg aš negalėčiau mąstyti pats.

Kitas variantas – Vakaruose paplitęs Naujojo amžiaus misticizmas Pietų Kalifornijoje buvo toks pat dažnas kaip kino žvaigždės. Šis judėjimas populiarino laisvąjį mąstymą ir siūlė begalę naujų patirčių (tikroviškų arba ne). Bet kartu šis judėjimas buvo neįtikėtinai lengvas ir permainingai nenusakomas kaip pats Los Andželas, miestas, kuris džiugiai jį priėmė. Tereikia įsivaizduoti tai, ką svajojote nutiksiant per penkerius metus, ir štai – jau ir įvyko! Užtenka džiugiai pašnekėti apie savo bėdas. Tačiau ką daryti, jei yra kitokių – skausmingų, net siaubingų – problemų, kurių taip lengvai neišspręsi? Naujojo amžiaus filosofija į tokius klausimus neturėjo atsakymo, tik versdavo kaltę pačiam kenčiančiajam. „Jūsų neigiamos mintys sukėlė jums vėžį“, – paaiškino mano pacientei draugai iš Naujojo amžiaus judėjimo. Tokiai filosofijai akivaizdžiai kažko trūksta, nes užgriuvus nelaimei neįžvelgiama negandų prasmė ar užslėptas tikslas ir neparodoma, kaip susidoroti net su kasdienėmis bėdomis. Kaip tada ji išmokys kovoti su tikruoju blogiu, tokiu kaip pogromai ar koncentracijos stovyklos, kuriose žuvo tiek daug mano giminaičių?

Aš atsidūriau aklavietėje. Man patiko dirbti psichoterapeutu: galimybė teigiamai paveikti žmonių gyvenimus man asmeniškai atrodė daug prasmingesnis užsiėmimas nei viskas, ką dariau iki šiol. Tačiau kalbama ne apie mano asmeninį pasitenkinimą, o apie tikrovės prigimtį. Mano sveikas protas buvo sutraiškytas kaip vabzdys – dalis mano praeities prilipo prie galinio vaizdo veidrodėlio. Bėda ta, kad aš negalėjau judėti pirmyn. Prieš save mačiau tik du kelius, ir abu man atrodė nepriimtini.

Kada „karaliaus arkliai ir žmonės veltui mėgina Kliunkį Pliumpį atgal į vietą užkelti“8, normali to Kliunkio Pliumpio reakcija yra... siaubas. Aš nemačiau išeities. Kelias savaites, rodės, man širdis iššoks iš krūtinės. Vien todėl, kad visiškai neišmaniau, ką toliau daryti, vėl kreipiausi į Filą. Tačiau šįkart nė iš tolo nepriminiau džiūgaujančio mokinio, veikiau buvau panašus į skęstantįjį, kuris ir šiaudo griebiasi.

– Ar iš tikrųjų jaučiate, kad viskas, kuo anksčiau tikėjote, nieko verta? – paklausė jis.

Aš linktelėjau.

– Sveikinu, – atsakė šiltai. – Jums pagaliau atsivėrė durys į dvasingą ateitį.

Keista, tačiau jo žodžiai nuskambėjo prasmingai. Jis norėjo pasakyti, kad naujas požiūris nesusiformuos, kol senasis nebus sugriautas iki pamatų. Jo žodžiai tik patvirtino tai, ką intuityviai jaučiau galvodamas apie žemės drebėjimą: tai buvo kulminacinis taškas įvykių sekos mano senai tikėjimo sistemai sugriauti.

Tačiau kuo man ją pakeisti? Kupinas įtarumo ir kartu vilties, aš paprašiau jo, ir gana primygtinai, dabar pat paaiškinti „naująjį dvasingumą“. Tai buvo visiškai man nebūdinga, bet negalėjau susilaikyti, nes nuojauta kuždėjo, kad šis pokalbis pakeis mano gyvenimą. Ir aš buvau teisus.

Filas paaiškino, kad egzistuoja „dvasinė sistema“, kuri kiekvieną žmogų sujungia su pasauliu. Mano galvoje tarsi karuselė ėmė suktis logiški prieštaravimai, tačiau man nespėjus išsižioti Filas ištraukė kortelę ir pradėjo ant jos piešti keistą piešinį – ir visą tą laiką kalbėjo nesustodamas. Tai, ką jis pasakė, išblaškė visas mano abejones, neturėjau nė vieno argumento paprieštarauti.

„Mus mokė tik apie fizinę evoliuciją“, – paaiškino Filas. Pagal šį modelį evoliucija vyko dėl atsitiktinių genetinių pasikeitimų siekiant išgyventi. Pasaulis neturi mums kokio nors konkretaus tikslo, tiesą sakant, jis išvis nežino, kad mes egzistuojame. Tokios tad nuostatos laikomasi norint paaiškinti fizinę evoliuciją. Tačiau yra kita evoliucijos rūšis – geriausia ją vadinti dvasine evoliucija, tada vystosi vidinis „aš“. Vidinis „aš“ gali evoliucionuoti tik susijungęs su aukštesnėmis jėgomis.

Aš pradėjau prieštarauti ir buvau pertrauktas garsaus pokštelėjimo – tarsi kažkas šovė iš pistoleto. Pašokau, bet tai tik Filas tėškė kortelę ant stalo kaip pokerio lošėjas, surinkęs vienos rūšies kortų seką.

– Matote tai? Vidinė evoliucija vyksta pagal šią sistemą, – pasakė jis, mostelėdamas galva į piešinėlį. – Jums tiesiog reikia įeiti į šią sistemą. Tuomet pajusite kai ką galingo, ir tai išblaškys jūsų abejones.

Tačiau tai neišsklaidė mano skepticizmo. Vargu ar mano abejones kas išblaškys. Filas įžvelgė mano galvoje susikaupusius prieštaravimus ir šiurkščiai pareiškė: „Jokių ginčų. Išsinagrinėkite piešinį ir įeikite į sistemą. Jei jums reikės paaiškinimo, pasikalbėsime vėliau.“

Supratau, kad ginčydamasis nieko nepešiu. Jis buvo nepalenkiamas. Užduotis man pasirodė paprasta: tapti sistemos dalimi ir patirti tai, ką jis vadina aukštesnėmis jėgomis. Štai kas buvo tame piešinėlyje:

Žmogus (kairėje) susidūrė su gyvenimiškai svarbia problema, tai gali būti liga, darbo praradimas ar net tokie vidiniai prieštaravimai, kokie dabar buvo apėmę mane. Kaip rodo pirma plati rodyklė, ta problema atsiųsta iš aukščiau – evoliuciją lemiančios jėgos (galite vadinti ją Dievu, aukštesne jėga ar kaip kitaip). Žmogus, norėdamas išspręsti savo problemą, ima taikyti metodus, tai parodyta laiptuota linija. Laiptai veda aukštyn į tobulesnį gyvenimo lygmenį, kur žmogus susijungia su aukštesnėmis jėgomis ir apdovanojamas gebėjimais, kokių dar neturėjo. Tai atskleidžia paslėptą visos dvasinės sistemos tikslą: suteikti mums galimybę tapti kūrėjais. Kūrėjas pavaizduotas viršuje dešinėje kaip žmogus su saule viduje.

Piešinėlyje išryškėja įdomus dėsningumas: tiek problemą, tiek aukštesnę jėgą, kuri tą bėdą išsprendžia, atsiunčia tas pats šaltinis – evoliucijos jėga. Šie du elementai yra sistemos paversti jus kūrėjais dalis. Tačiau čia yra dar vienas elementas, ir jo pasaulis mums negali duoti. Tai laisva jūsų valia – jūsų savanoriškas pasirinkimas taikyti metodus. Renkatės: evoliucionuoti ar likti tokiems pat. Pasaulis gerbia žmogaus pasirinkimą, todėl jis neketina versti jus tobulėti prieš savo valią. (Tiesą sakant, jei dar kartą perskaitysite istoriją apie rabiną 213 puslapyje, suprasite, kad Dievas tik tada pasieks savo tikslą, kada jūs patys tapsite atsakingi už savo evoliuciją. Tačiau tam reikia stiprios valios, dėl to mes ir sukėlėme tiek triukšmo 6 skyriuje.)

KAIP IŠMOKAU MYLĖTI KIAUŠINIUS

Visa tai skambėjo labai gražiai, bet tai nenutildė prieštaravimų mano galvoje. Bandžiau juos išsakyti, bet Filas nė neklausė. Jis norėjo, kad tapčiau sistemos dalimi, o ne ginčyčiausi dėl jos, todėl liepė man išsirinkti problemą, pasirinkti metodą ir, kaip jis pasakė, „užsičiaupti ir taikyti metodą“ kaskart, kai susidursiu su ja.

Tuo metu man nedavė ramybės problema, susijusi su draugu Stivu. Nors neišsidaviau, šalia jo visuomet jaučiausi nejaukiai. Buvau gana sumanus, bet jis toli gražu pranoko mane. Stivas išmanė viską – nuo gimnastikos iki Afganistano istorijos. Kada mums buvo po 14 metų, jis per „Karaliaus Ričardo III“ pertrauką tiesiog pakerėjo visus suaugusius teatro gerbėjus improvizuota paskaita apie Tiudorų Angliją ir apie tai, kodėl Šekspyras pavertė karalių niekingu kupriumi.

Mane augino tėvai, kurie tikėjo mokslu, o Stivo tėvai buvo mokslininkai. Jis tapo pasaulinio garso fiziku teoretiku. Stivas nepripažino nieko, ko nebuvo galima paaiškinti matomais ar kaip kitaip nustatomais fiziniais reiškiniais. Kada pasakiau, kad jaučiu, kaip iš Džimio Hendrikso gitaros liejasi jo siela, jis man paaiškino, kad visi garsai, tarp jų ir muzikos, yra tik „mechaninė, oru perduodama vibracija“.

Mes mylėjome vienas kitą kaip broliai, tačiau kuo labiau gilinausi į naujas dvasines idėjas, tuo labiau baiminausi, kad jei išdrįsiu tai prisipažinti, jis išsišaipys ir sugriaus mano nuostatas. Todėl, kai jis man paskambino ir pakvietė papietauti, o paskui užsiminė, jog galėsime pasikalbėti apie mano darbą, aš sureagavau visai nebūdingai: pradėjau vaizduotėje ginčytis su Stivu mokslo prieš dvasingumą tema, kurdamas virtines nesibaigiančių argumentų. Stivas buvo stiprus, ryžtingas priešininkas ir – bent jau mano mintyse – sukirsdavo mane vos man prasižiojus. Aš visiškai pamiršau, kad mes kaip broliai, ir kuo daugiau galvojau apie ginčą, tuo labiau juo piktinausi.

Taip, mano reakcija buvo absurdiška ir nekenčiau savęs už tai, kad paverčiau geriausią draugą grėsmingu varžovu. Bet niekas nepadėjo. Kad ir kiek pacientų mano akyse susidorojo su šia problema, aš pasiklydau labirinte ir negalėjau rasti kelio iš ten.

Išklojau baisiausius savo nuogąstavimus Filui:

– Manau, pasijusiu kaip paskutinis kvailys.

– Gal Stivas ir labai protingas, bet jis tik žmogus, – atsakė Filas, ir tai buvo tiesa.

Tačiau Filas nepažinojo Stivo.

– Jūs nesuprantate. Jis vienu sakiniu suniekino Hendrikso sielą – įsivaizduoju, ką jis padarys su aukštesnėmis jėgomis.

– Tai nesvarbu, – atsainiai mestelėjo Filas. – Svarbiausia išgyventi tai, kas vyksta, esant dvasinės sistemos dalimi, – ir, kad būtų aišku net didžiausiam kvailiui, jis vėl parodė man schemą. Problema buvo man iš galvos neišeinanti mintis apie būsimus pietus, kitaip tariant, manasis labirintas. Gyvybingos meilės metodą turėjau taikyti kaskart, vos pajutęs neapykantą Stivui.

Metodą taikiau, kaip Filas liepė, bet vis tiek jaučiausi it lengvasvoris imtynininkas mėgėjas, ketinantis susikauti su sunkiasvoriu pasaulio čempionu. Dar labiau apsėstas baimės, vėl nuėjau pas Filą ir išklojau savo nuogąstavimus:

– Nemanau, kad iš to bus kokios naudos.

– Visai nesvarbu, ką galvojate, – amtelėjo Filas. – Susitelkite į tai, ką darote, o ne į tai, ką galvojate. Jūsų reikalas taikyti metodą – ir viskas. Visą kitą darbą atliks sistema.

Kada Filas išstūmė mane pro duris, įsivaizdavau jį kaip užvestą kartojant „problema – metodas, problema – metodas“. Buvau visiškai sutrikęs ir sugniuždytas... bet neturėjau kito pasirinkimo. Taigi ėmiau atkakliai taikyti gyvybingos meilės metodą kaskart, vos tik mano mintys imdavo suktis apie pietus. Pamažu pastebėjau, kad pradedu jaustis kitaip. Jau ne taip bijojau būti pasmerktas ir labiau džiaugiausi, kad galėsiu išreikšti save.

Nespėjus susivokti, ta diena atėjo. Visą kelią iki restorano taikiau gyvybingos meilės metodą, paskui dar kelis kartus jau pamatęs prie stalelio sėdintį Stivą. Kai pasisveikinome ir užsisakėme patiekalus, supratau, kad tiesos akimirka atėjo. Stivas pažvelgė į mane ir profesoriaus tonu paklausė:

– Tai kokią orientaciją, kaip psichoterapeutas, pasirinkai?

Tas tonas sugrąžino nerimą. Vėl pritaikiau gyvybingos meilės metodą.

– Aš... aš manau, kad pasirinkau dvasinę orientaciją.

– Įdomu, įdomu. O kas tai?

Užsimerkiau ir giliai įkvėpiau. Ištarti mano žodžiai nustebino net mane:

– O kas, jei viskas, kas bloga tau nutiko gyvenime, įvyko tam, kad sužinotum turįs gebėjimų, apie kuriuos nė neįtarei? Jei yra tam tikrų metodikų, galinčių atverti tau kelią tiesiai į tuos gebėjimus?

Jo akys sužibo.

Apimtas įkarščio, leidausi aiškinti apie dvasinę sistemą, atrastą Filo. Bet daugiau nebekartojau jo žodžių, sistema tapo mano dalimi. Mano nuostabai, pamiršau, kad dar ne iki galo išmanau šias idėjas ir kad kalbuosi su mokslininku. Daugiau nebesijaučiau varžovu, nebemaniau, kad turiu ginti savo idėjas ar įrodyti Stivui savo tiesą. Jutau tik begalinį pakylėjimą.

Baigęs pažvelgiau į Stivą. Jis švytėjo (gal taip pasirodė tik man, tačiau jo profesoriškos manieros dingo).

– Tai nuostabu, Bari! Tu radai tai, kuo pats iš tikrųjų tiki! Lažinuosi, jau padėjai daugybei žmonių.

Apstulbau.

– Nori pasakyti, kad priimi visas tas prielaidas apie... dvasinę sistemą ir panašiai?

– Tiesiogine prasme, ne, – jis gūžtelėjo. – Bet tu žinai, ką pasakė Paskalis: „Dievą pažįstame širdimi, o ne proto galiomis.“

Negalėjau patikėti savo ausimis.

– Ką tu sakai?

Jis giliai įkvėpė.

– Tu pasiekei rezultatų. Kartais svarbu tik tai.

Aš vis dar nesupratau. Jis kiek pagalvojo ir išsišiepė:

– Tuoj tau bus aiškiau. Vyrukas nueina pas psichoterapeutą ir sako: „Daktare, mano brolis išprotėjo, jis mano, kad yra višta. Ką turėčiau daryti?“ Psichoterapeutas atsako: „Turite paguldyti jį į ligoninę.“ Šis atsako: „Negaliu... man reikia kiaušinių.“

Kai baigiau juoktis, supratau, kad ką tik Stivas paaiškino viską daug geriau, nei pats kada nors būčiau sugalvojęs. Jis pasakė man, kad dvasinė sistema „deda kiaušinius“ ir aprūpina jais pacientus, ir visiškai nesvarbu, kaip tai vyksta, – svarbu, kad tai padeda.

Šitie pietūs buvo mano lūžio taškas. Dabar supratau, jog ne vien Stivas kaltas, kad atsidūriau labirinte, tuo buvo galima apkaltinti daugybę žmonių. Aš, kvailys, įsikaliau, kad žmonės mano išsakytoms mintims nepritars ir stengsis mane užčiaupti. Nenuostabu, kad vaikščiojau pažaliavęs iš pykčio, atrodė, visi aplink pasirengę mane nutildyti, o iš tikrųjų aš pats baigiu uždusinti save kvailomis mintimis! Ir, tarsi sėdėdamas kameroje, staiga atrandu kišenėje visą laiką ten gulėjusį raktą – štai ką gali gyvybinga meilė.

Pradėjau taikyti metodą, nukreiptą į visus: draugus, pacientus, šeimą, – ir pyktis tarsi išgaravo. Negalėjau atsidžiaugti, kaip pagerėjo dvasinė mano savijauta. Dabar žiūrėjau žmonėms į akis, kalbėjau įtaigiai, jaučiausi daug labiau atsipalaidavęs ir pasitikintis savimi. Ir man visiškai nerūpėjo, pritaria jie man ar ne. Buvau kupinas tikros meilės, kaip tada po sapno. Tik dabar meilė niekur nedingo, mano širdis liko atvira ir jaučiausi kaip niekad gyvybingas.

Mano abejonės dingo, taip Filas ir numatė. Jaučiau, kaip mano gyvenimą globoja aukštesnės jėgos, ir nuolat keičiausi į gerąją pusę. Kas, kad logiškai negalėjau įrodyti aukštesnių jėgų buvimo, daugiau ir nebemaniau turįs tą daryti. Pradėjau suprasti, ką iš tikrųjų reiškia tikėjimas: tikėti – tai būti tikram, kad aukštesnės jėgos visada čia, pasirengusios padėti vos jų prireiks.

Nuoširdžiai sakau, kad visa tai, ką man teko išgyventi, paliko manyje gilų pėdsaką. Po to pradėjau visiškai kitaip žiūrėti į Filą. Iki tol visuomet laikiau jį šiek tiek fanatišku. Tačiau jis niekada per prievartą man negrūdo savo idėjų – apskritai nesistengė manęs kaip nors paveikti. Net ir sunkiausiu mano gyvenimo metu jis buvo absoliučiai tikras, kad dvasinė sistema veikia, ir mokė mane to, ko man reikėjo išmokti. Jei jis nebuvo fanatikas, iš kur tuomet toks tikėjimas? Kaip visada, nusprendžiau paklausti jo tiesiai šviesiai. Tai buvo nepamirštamas pokalbis.

* * *

Kai Baris paklausė, kaip aš įtikėjau dvasine sistema, supratau, kad mūsų santykiai pereina į naują lygmenį. Mano pacientai niekada manęs šito neklausė, manė, kad tai per daug asmeniška. Galiu pasakyti, ką jie galvojo. Kada duodavau suprasti, kad visiškai pasitikiu dvasine sistema, jie žiūrėdavo į mane kaip į, švelniai tariant, keistuolį, kupiną gerų ketinimų. Vėliau, patys pajutę sistemos naudą, ėmė laikyti mane aiškiaregiu genijumi.

Ir abu kartus jie neįžvelgė esmės. Aš tik žmogus, kuris išmoko tikėti tuo, ką davė gyvenimas. Sutinku, kad mano gyvenimas truputį neįprastas. Pamenu, tiek mokykloje, tiek studijuodamas psichologiją tryškau energija ir entuziazmu. Paskui reikalai pakrypo netikėta linkme. Vos pradėjęs psichoterapeuto praktiką, nei iš šio, nei iš to ėmiau jausti nuolatinį nuovargį. Tai nebuvo kasdienis nuovargis, koks apninka persidirbus. Tokio nuvargimo iki kaulų smegenų anksčiau niekada nebuvau jautęs.

Tas nuovargis įtykino į mano gyvenimą kaip vagis naktį. Iš pradžių darbo dienomis dar jausdavausi palyginti gerai, bet atėjus savaitgaliui krisdavau kaip užmuštas ir pramiegodavau iki pirmadienio. Vieną pirmadienio rytą atsikėliau, o „vagis“ tebebuvo čia. Aš vos galėjau pakilti iš lovos. Pasiėmiau savaitę atostogų, nors niekada taip nedariau, tačiau savaitės pabaigoje jaučiausi dar labiau išsekęs. Ilgiau taip trukti negalėjo. Bandžiau atsikratyti „vagies“: sportavau ir stengiausi gyventi aktyvų socialinį gyvenimą. Bet tai nepadėjo.

Jėgų užteko tik vienam: aš tebetęsiau savo psichoterapeuto praktiką, nors su gerokai mažesne energija nei anksčiau. Dabar mano gyvenimas ėjo tokia vaga: susitikimai su pacientais ir – atgal į lovą. Keletą mėnesių kartojau sau, kad tai laikina. Galiausiai, kai padėtis nė kiek nepagerėjo, išsigandau, jog niekada neatsigausiu.

Truputį abejodamas vizito nauda, vis tik prisiverčiau apsilankyti pas vidaus ligų gydytoją. Nuėjau pas kurso draugą iš medicinos mokyklos, puikų terapeutą ir visais atžvilgiais puikų vyruką. Jis įdėmiai išklausė mano istoriją. Kada baigiau, pasakė, kokius tyrimus atliko ir kokios galėtų būti mano ligos. Visi tyrimai – o jų padarė daugybę – buvo normalūs. Jis pasiūlė pakartoti juos po kelių savaičių. Ir tyrimai vėl nieko nerodė, bet jaučiausi dar blogiau. Paskui jo elgesys vos pastebimai pasikeitė. Jis ėmė kitaip šypsotis: ne ta „džiaugiuosi tave matydamas“ šypsena, o saldžiai malonia, kokia nusišypsotume gatvėje žmogui, jūsų manymu, ką tik išėjusiam iš beprotnamio.

Paskui dažnai matydavau tokią šypseną. Taip šypsodavosi nesuskaičiuojama daugybė specialistų, pas kuriuos lankydavausi mėgindamas išsiaiškinti, kas vagia iš manęs gyvybinę energiją. Manęs jau nebestebino, kad jie nesupranta, kas vyksta. Tik erzino jų nuostata: tai, ko jie negali paaiškinti, jiems ir nevyksta, o tai reiškė, jog visi jie mane laiko bepročiu.

Po nežinia kiek konsultacijų nusprendžiau kreiptis tik į tuos, kurie mano, kad man iš tikrųjų kažkas yra. Ir greitai supratau, kad toks tėra vienas žmogus – tai aš pats.

Tuomet man pirmą kartą kilo mintis, kad ta liga turi tikslą. Dėl šios ligos aš atsiribojau nuo viso išorinio pasaulio, beveik visą laiką praleisdavau darbe arba lovoje. Kada suvokiau, jog nėra nė vieno, kas galėtų man padėti, prieš mane tarsi užsitrenkė dar vienos durys. Negana to, kaip tik tuo metu ėmiau nebetikėti tuo psichoterapeuto modeliu, kokio buvau mokytas. Ir šios problemos taip pat niekas negalėjo padėti išspręsti.

Supratau tai ne iš karto, tačiau šis ryšio su išoriniu pasauliu praradimas buvo vienas svarbiausių dalykų mano gyvenime. Gyvenimas privertė mane įsigilinti į savo vidinį pasaulį, to daryti aš pats niekada nebūčiau susipratęs. Iš pradžių pykau ant savęs už tai, kad prarandu ryšį su išoriniu pasauliu. Jaučiau, tarsi gyvenimas eitų pro šalį. Bet netrukus supratau, kad tikras gyvenimo šaltinis yra vidinis pasaulis.

Kai nedirbdavau su pacientais, visą laiką miegodavau... tiksliau, mėgindavau užmigti. Kartais vartydavausi ir blaškydavausi dvylika valandų. Nors nekarščiavau, jaučiau keistą šilumą, tarsi būčiau ėmęs skystėti. Ir taip kiekvieną naktį. Kažin kas iš vidinio mano pasaulio įkyriai ir ryžtingai stengėsi prisibelsti.

Ir tai galiausiai pavyko. Įrodymą gavau dirbdamas su pacientais. Stengiausi atrasti jiems reikalingų metodų, ir informacija ėmė ateiti, regis, iš niekur: niekas jos neatsiuntė iš išorinio pasaulio ir ji neatsirado mano galvoje. Atsakymai, kurių nežinojau, sklido iš mano lūpų, lyg būčiau kažkokios kitos jėgos mediumas – tuo buvau tvirtai įsitikinęs. Negalėjau to įrodyti, bet jaučiau tai.

Tą juto ir mano pacientai. Stengdamasis nugalėti kaltę ir vedamas entuziazmo pradėjau viską iš pradžių, per kiekvieną seansą stengiausi duoti tiek, kiek galėjau. Tačiau mano liga vis labiau man trukdė. Kartais, kai ji paaštrėdavo, negalėdavau net galvoti, ką jau kalbėti apie mano dalyvavimą, nors, mano galva, tai gydytojo pareiga.

Tarp mano pacientų buvo vienas, ypač sunkiai pasiduodantis mano, kaip naujoko, psichoterapijai. Niekaip negalėjau jo išjudinti, tarsi būčiau susidūręs su betono luitu. Bet kai susirgau, atsitiko kai kas nepamirštamo. Jis atėjo į seansą, o aš jaučiausi toks pavargęs, kad vos įstengiau susilaikyti neužmigęs. Neturėjau jėgų žodį ištarti. Seansui pasibaigus jis atsistojo ir pranešė, kad nori man kai ką pasakyti. Pamaniau, kad atsisakys mano paslaugų. Bet akivaizdžiai pagyvėjęs išpoškino: „Tai buvo geriausias seansas mano gyvenime.“ Padėkojau jam ir nusišypsojau apsimesdamas, kad toks ir buvo mano planas.

Kada pacientas išėjo, man apsisuko galva. Juk nė piršto nepajudinau, o atsitiko kai kas nepaprasto, gilaus. Mano liga nustūmė mane į šalį ir leido veikti aukštesnei jėgai, atėjusiai iš vidinio mano pasaulio. Ką tik mačiau, kaip ji suskaldė betono luitą. Išgyvenau jausmų sąmyšį: pažeminimą ir įkvėpimą vienu metu.

Ši alinanti liga suteikė man tai, ko reikėjo: atvėrė duris į vidinį mano pasaulį ir pažadino ten slypinčias aukštesnes jėgas. Pagaliau ėmiau suvokti, kad aš ir mano pacientai paklūstame dvasinės sistemos dėsniams. Pagal juos kiekvienas mūsų gyvenimo įvykis atsitinka tam, kad išmokytų mus naudotis aukštesnėmis jėgomis. Mano „įvykis“ buvo chroniška liga be jokios akivaizdžios priežasties ir jokių vaistų jai išgydyti nebuvo.

Man ši sistema toli gražu ne teorija. Aš esu gyvas jos veiksmingumo įrodymas, galima sakyti, išėjau šio dalyko universitetus. Baris paklausė, iš kur žinau, kad gyvenimas išmokys jį to, ko reikia. Man atsakymą davė mano liga. Dabar man aišku, kad gyvename pasaulyje, kuris mums neabejingas ir be galo rūpinasi kiekvienu iš mūsų. Pajutau, kad ta meilė ir rūpinimasis pakeitė mano gyvenimą, ir taip, kaip negalėjau nė įsivaizduoti. Kaip toks pasaulis gali neišmokyti mūsų to, ką mums reikia išmokti?

Toks būtų mano atsakymas į Bario klausimą.

* * *

Kada Filas baigė, sėdėjau netekęs žado. Nesitikėjau išgirsti tokią intymią išpažintį. Dvasinė sistema buvo ne vien jo atrasta koncepcija, jis iš tikrųjų visa tai išgyveno – ir savo kančiose sugebėjo įžvelgti teigiamą prasmę. Jaučiausi jam artimas kaip niekada. Jis mokėsi medicinos mokslų, aš – teisės, tačiau tikrasis mūsų mokytojas buvo vienas – gyvenimas.

8 Iš Luiso Kerolio „Alisa veidrodžio karalystėje“.

8 SKYRIUS

Naujosios vizijos vaisiai

Tikėjimas, kokio mus išmokė gyvenimas, nėra aklas tikėjimas. Jis paremtas dėsniais, kuriuos galime iš tikrųjų išgyventi dvasiškai. Filas ir aš praleidome daug laiko mėgindami geriau suvokti šiuos dėsnius sukūrusią sistemą. Ir galiausiai radome būdą juos aprašyti taip, kad kiekvienas galėtų suprasti. Mūsų stebėjimai leido suformuluoti naujojo dvasingumo ramsčius.

Kai šiuos dėsnius apibrėžėme, apsidžiaugėme (ir šiek tiek nustebome) atradę daugybę atvejų, kada šiuolaikinė sąmonė jau buvo susidūrusi su šia nauja dvasine sistema. Aukštesnės jėgos ne kartą paliko pėdsaką pasaulyje ir taip pakeitė mūsų visuomenės veikimo modelį.

1 ramstis: vien galvodami apie aukštesnes jėgas nieko nepasieksite, turite jas pajusti.

Mes, šiuolaikinės visuomenės nariai, nesuvokiame, iki kokio lygmens mūsų suvokimą riboja mokslinis pasaulio modelis. Mokslas nepripažįsta nieko, ko negalima logiškai paaiškinti. Štai kodėl aš, kaip rašiau septintame skyriuje, reikalavau, kad Filas įrodytų, jog aukštesnės jėgos tikrai yra. Bet jam visiškai nerūpėjo ką nors man įrodinėti, jis žinojo, kad aukštesnės jėgos egzistuoja erdvėje, nieko bendra neturinčioje su moksliniu pasaulio suvokimu. Tai vidinis pasaulis, į kurį jums reikia rasti kelią, šis pasaulis protu nesuvokiamas, jis tiesiog yra jūsų galvoje. Tame vidiniame pasaulyje, tikrame pasaulyje, yra tai, kas paveikia visą jūsų būtį. Priversdamas taikyti metodą savo problemai spręsti, Filas paskatino mane įžengti į vidinį pasaulį ir pajusti ten egzistuojančias aukštesnes jėgas.

Jis vaizdžiai pademonstravo man pirmąjį naujo dvasingumo ramstį: jūs negalite įrodyti ar neįrodyti aukštesnių jėgų egzistencijos, jų buvimą galima patirti tik jas jaučiant.

Apie šį principą užsiminė filosofas S. Kierkegoras: „Gyvenimas turi paslėptų jėgų, kurias galite atrasti tik gyvendami.“ Sakykim, jūs esate karo pabėgėlis, praradęs ryšius su savo šeima: įsivaizduokite skirtumą tarp sauso fakto, kada gavę pranešimą sužinote, kad jie gyvi, ir sukrečiančio jausmo, kada jūs vėl susitinkate su savo šeima. Lygiai toks pat skirtumas yra tarp protu suvokiamo dalyko ir patirties, kada išgyvenate tai kiekviena savo kūno ląstele. Tik visais savo jutimais, visa savastimi galite pajusti aukštesnes jėgas.

Tai iš esmės visai naujas suvokimo būdas. Mokslas ir protas daro mums daug didesnę įtaką, nei esame linkę pripažinti. Dėl to greičiausiai vėl imsite galvoti apie aukštesnes jėgas, o ne stengsitės jas pajusti. Tuo užsiimdami jūs vadovaujatės protu, reikalaudami įrodymų, kad jos egzistuoja. Ir darote tą pačią klaidą kaip ir aš: reikalaujate įrodyti tai, ko niekada niekas neįrodys, arba taikydami metodus pradedate abejoti jų prasme. Kada aš lioviausi galvoti ir sutelkiau dėmesį į metodus, gavau atlygį – gyvenimą pakeitusį tikėjimą. Tikiuosi, jūs pasielgsite taip pat.

Šis naujas būdas suvokti tikrovę jau rado atgarsių mūsų visuomenėje. Visi esame girdėję apie Anoniminių alkoholikų (A. A.) draugiją ir jų dvylikos žingsnių programą. Lygiai kaip pirmasis naujojo dvasingumo ramstis, A. A. laiko išgyvenimus svarbesniais už racionalų įsitikinimą. Esu matęs alkoholikų, kurie įstojo į draugiją netikėdami nė viena A. A. išpažįstama tiesa, tačiau ta programa išgelbėjo jiems gyvybę. Programa sudaryta taip, kad visai nesvarbu, ką galvojate; jei tiksliai laikysitės dvylikos žingsnių, pajusite už save didingesnes jėgas, padėsiančias jums išlikti blaiviems.

Net šiuolaikiniai mokslininkai kartais pripažįsta, kad egzistuoja erdvė, kur jie tampa bejėgiai. Tai patvirtina garsi istorija, nutikusi Nilsui Borui, didžiajam danų fizikui ir kvantinės teorijos tėvui. Mokslininką namuose aplankė jaunas fizikas ir pamatė ant sienos virš židinio kabančią pasagą. „Profesoriau, juk jūs netikite, kad pasaga atneš jums sėkmę!“ – sušuko jaunasis fizikas. „Žinoma, ne, – atsakė Boras, – tačiau ji neša laimę, nesvarbu, tikime mes tuo ar ne.“

2 ramstis: kada kalbama apie dvasinę tikrovę, mes galime pasikliauti tik savimi.

Kol visa esybe nepajausite dvasinių jėgų, būsite tuose pačiuose spąstuose kaip ir aš: galite arba pripažinti tai, kuo jūsų dvasinis vadovas liepia jums tikėti, arba to nepripažinti (kaip pasielgiau aš). Bet kuriuo atveju patys jūs neišgyvenate aukštesnių jėgų, todėl šiuo klausimu negalite apie jas susidaryti pagrįstos nuomonės. Taip mes atsiduriame prie antro ramsčio: naujojoje dvasinėje sistemoje kiekvienas asmuo turi pats išgyventi aukštesnes jėgas ir padaryti išvadas dėl jų prigimties, išoriniai dvasiniai vadovai negali mums apibrėžti mūsų dvasinės tikrovės.

Tai nukelia mus už tradicinės religijos, kaip mes ją įprastai suvokiame, ribų. Senovėje dvasinis vadovas (tarkim, kunigas ar kt.) aiškino dievybės buvimą, kaip naudingiau visai bendruomenei. Religinių lyderių žodis paprastai buvo prilyginamas Dievo žodžiui. Tam tikru lygmeniu tradicinė religija vis dar prisilaiko senos „viršus – apačia“ hierarchijos. Dauguma kongregacijų, besiburiančių apie tokį lyderį, pritaria jo aukštesnės dievybės suvokimui. Tokios religijos neatsižvelgia į šiuolaikinio žmogaus poreikį suvokti viską savaip.

Štai tada ir prireikia naujojo dvasingumo. Jis grindžiamas tuo, kad kiekvienas žmogus yra unikalus. Šios teorijos metodai padeda pažinti dvasines jėgas, kad patys išgyventumėte jų tikrąją prigimtį.

Man tai buvo labai svarbu. Kol buvau jaunas, vadovavausi tiesa „Nesutik su autoritetais“, parašyta ant senų automobilių buferių lipdukų. Tai buvo viena iš priežasčių, kodėl netapau tradicinės religijos pasekėju. O dabar – ar ne nuostabu! – Filo požiūris reikalavo abejoti bet kokiais autoritetais, net savimi. Jis niekad nesistengė priversti manęs su juo sutikti, visa, ko jis siekė – kad taikyčiau metodus ir padaryčiau išvadas.

Kaip paaiškėjo, ne aš vienas norėjau atrasti savąjį kelią. Didžiulis būrys žmonių – ir jų vis daugėjo – troško patys nuspręsti, kokį gyvenimą pasirinkti. Nors Jungtinės Valstijos yra viena iš labiausiai tikinčių valstybių pasaulyje, daugelis amerikiečių neapsiriboja viena religija, jų pažiūros dažnai net prieštarauja kurios nors religijos dogmoms. Yra katalikų, kurie medituoja, arba protestantų, kurie meldžiasi Mergelei Marijai (ką jau kalbėti apie žydus budistus). Tik nereikia galvoti, kad žmonės taip elgiasi nežinodami, ką daro, – vis daugiau žmonių nori atrasti savąjį dvasinio tobulėjimo kelią pasikliaudami savais instinktais.

Puikus pavyzdys ir vėl gali būti Anoniminių alkoholikų draugija. Programa sukurta ne medikų, kitaip tariant, ne iš viršaus, o alkoholikų – iš apačios. Draugijos įkūrėjas Bilas Vilsonas buvo ne gydytojas, o spekuliavo biržos akcijomis. Jam dvasingumas gimė, kada suvokė, kad negali nė dienos praleisti be alkoholio. Žmonės, kurie kasdien kovoja su savo priklausomybe, geriausiai žino, kas gali padėti jiems ir į juos panašiems. Jie nusprendė, kad tik aukštesnė jėga yra tokia stipri, kad gali padėti jiems nugalėti priklausomybę.

3 ramstis: individo evoliucijos variklis – asmeninės problemos.

Jei ne baimė būti išjuoktam draugo Stivo, aš niekada nebūčiau įgavęs to pasitikėjimo, kokį jaučiu dabar. Jei ne sunki liga, Filas niekada nebūtų leidęsis į vidinę kelionę, kuri padėjo jam atrasti metodus. Tai iliustruoja trečiąjį naujojo dvasingumo ramstį: varomoji dvasinės evoliucijos jėga yra asmeninės problemos.

Šis principas žmonėms yra suprantamas, bet tik abstrakčiai: kada užgriūva didelė nelaimė, pavyzdžiui, neįstengiama išsipirkti įkeisto turto, prarandamas darbas ar miršta artimas žmogus, dauguma žmonių sunkiai gali įžvelgti gerąją įvykių pusę. Jums padės šis pratimas. Jis leis atsidurti sistemos, pavaizduotos Filo piešinėlyje, viduje. Galvokite apie ypač sudėtingą problemą, neduodančią jums ramybės šiuo metu, ir atlikite pratimą.

Pirmiausia pagalvokite, kad problema – tai atsitiktinis išmėginimas, kurį jums pasiuntė atšiaurus, nemąstantis pasaulis, nesirūpinantis jumis ir jūsų evoliucija. Ką jaučiate? O dabar pagalvokite apie tą pačią problemą kaip apie iššūkį, jums iškeltą pasaulio, kuris nori, kad jūs tobulėtumėte, ir žino, kad tai galite. Ką jaučiate dabar?

Dauguma žmonių jaučiasi daug labiau motyvuoti, kada mato save kaip dalį protingos sistemos, kurios tikslas – jų pažanga. Po tų įsimintinų pietų su Stivu aš nusprendžiau kaip tik taip galvoti apie savo bėdas. Ir ilgai laukti nereikėjo: su įkarščiu kibau jų spręsti, nes jų ir atsirado tam, kad duotų man naudos.

Šis nuolatinis suvokimas, kad nelaimės siųstos jums ne veltui, ir yra svarbiausias vartotojo ir kūrėjo skirtumas. Vartotojas mano, kad gyvenimas prasmingas tik tada, kai patenkinami visi jo poreikiai. Problemos, mat neteikia jokio malonumo, neišvengiamai sugriauna vartotojo tikslo siekį. Kūrėjas, priešingai, įžvelgia viso to prasmę ir šito suvokimo niekas negali iš jo atimti – kūrėjas atkakliai laikosi nuomonės, kad sunkumai skatina jį judėti pirmyn link kažko geresnio, aukštesnio nei jis pats. Problemos ne tik neatima iš kūrėjo prasmės suvokimo, bet dar ir sustiprina jį.

Visa mūsų visuomenė pasirengusi pažvelgti į problemas kitomis akimis. Štai kodėl mes dabar labiau nei kada nors skiriame sunkumams tiek dėmesio. Daugeliui žmonių yra nelengva pripažinti savas problemas, todėl jie ima „sirgti įžymybių bėdomis“. Nesvarbu, kokioje šalyje gyvenate, visur yra žmonių, kurie kaip apkerėti seka garsenybių gyvenimą: štai politikas apkaltintas meilės trikampiu, sporto dievaitis sumušė savo merginą, aktorės narkotikų testas buvo teigiamas. Su tokiu įkarščiu mums derėtų sutelkti dėmesį į savo problemas.

Toks troškimas akivaizdus. Tai patvirtina nuo 1900 metų, kada Zigmundas Froidas pristatė psichoanalizės principus, neįtikėtinai išaugęs psichoterapijos poreikis. Paaiškinti paprasta: psichoterapeuto kabinetas – vieta, kur einame spręsti savo problemų. Nors galima ir nepripažinti, kad psichoterapijos populiarumas išaugo dėl padidėjusio mūsų egocentrizmo – visuomenėje siautėja milijonai vudžių alenų. Tačiau net egocentriškiausi pacientai tam tikru lygmeniu suvokia, kad problemų vaidmuo asmenybės evoliucijoje lemiamas. Lankytis pas psichoterapeutą pasidarė taip įprasta, kad kai kurie pacientai klausia, kodėl mano kabinete vis dar atskirtas įėjimas nuo išėjimo – jie jau seniai to nebesigėdija.

Tačiau dar visai neseniai psichoterapija visą dėmesį sutelkdavo į problemas, o ne į jų sprendimą. Prieš šešiasdešimt metų buvo priimta per seansus kalbėtis apie problemas penkias dienas per savaitę ir nieko nedaryti, kad jos būtų išspręstos. Dabar pacientams reikia daugiau. Jie nori atskleisti paslėptus savo gebėjimus ir yra pasirengę dirbti, kad tai įvyktų.

Jie nori tvarkytis su savo bėdomis kaip kūrėjai. Ir visiems jiems būtina tinkama metodika.

Kada psichoterapija pagaliau suvoks šiuos poreikius, šioje profesinėje srityje įvyks revoliucija. Tiesą sakant, tai gana ironiška: psichoterapijos, Z. Froido (užkietėjusio ateisto) proto vaisiaus, ateitis siejama su dvasingumu.

Išties, Dievas nestokoja humoro jausmo.

Mano praktika irgi parodė, kad vis daugiau pacientų pripažįsta dvasingumą. Yra išskiriama net tam tikra psichoterapijos pacientų grupė: išsilavinę, šiuolaikiški, ironiški, labai nedaug susiję arba visai nesusiję su religija (paprastai nuo galvos iki kojų apsirengę juodai), prieš dvidešimt trisdešimt metų tokiems užsiminę apie aukštesnes jėgas, būtumėte buvę negailestingai išjuokti. Dabar dirbdamas su ta pačia grupe, išdėstau dvasingumo nuostatas jau per pirmą seansą, ir jie priima tai nesipriešindami. Kartais jie iš tikrųjų nustebina mane tokiais pareiškimais kaip: „Aš tikiu, kad viskas vyksta ne be pagrindo.“ Šie žmonės niekada neketino atverti širdies dvasingumui – juos pasiglemžė evoliucijos banga ir paveikė kiekvieno mąstyseną. Jei ta banga pasiekė juos, vadinasi, ji pasiekė visus.

Tačiau evoliucijos banga toli mūsų nenuneš, jei patys aktyviai nedalyvausime. Kad įgyvendintų evoliucines galimybes, žmonija turi sąmoningai prisiimti atsakomybę už tai, kad pakviečia aukštesnes jėgas į Žemę. Kad ir kaip aukštesnių jėgų reikėtų atskiram individui, visuomenei kaip visumai jų reikia labiau. Viskas, ką labiausiai branginame, kabo ant plauko. Naujasis dvasingumas užgimė pačiu laiku.

LIGOTOS VISUOMENĖS GYDYMAS

Dvasią turi ne tik kiekvienas individas, bet ir visuomenė. Įsivaizduokite visuomenės dvasią kaip organizmą, nematomą, bet gyvą ir sąveikaujantį su mumis visais. Dvasia – tai tyras judėjimas. Jis leidžia visuomenei su džiaugsmu žvelgti į ateitį ir kuria harmoniją ir supratimą tarp jos narių.

Sveikos dvasios visuomenė nebijo pokyčių, ji džiugiai priima naujoves ir gali, susidūrusi su iššūkiais, atitinkamai atsinaujinti. Tokia visuomenė pasitiki savimi ir užtikrintai siekia savo troškimų, ji tiki ateitimi. Be to, stipri jos dvasia leidžia kiekvienam visuomenės nariui pasijusti socialinio organizmo dalimi – individai jaučiasi atsakingi už kolektyvinę gerovę ir dėl jos yra pasirengę paaukoti asmeninius interesus.

Tačiau mūsų visuomenės dvasia nėra sveika. Mes praradome tikėjimą savo ateitimi, nesame atviri naujoms idėjoms, nemėgstame rizikuoti, nenorime leisti ar skolinti pinigų. Praradome tikėjimą bendruomene, o su juo – tarpusavio ryšio pojūtį. Kiekvienas žmogus gyvena sau, neprisiimdamas atsakomybės už visuomenę kaip visumą.

Kada kiekvienas jaučiasi atsakingas tik už savo paties gerovę, civilizacija supūva iš vidaus ir galiausiai žlunga. Ryškiausias to pavyzdys – Romos imperijos žlugimas. Štai kaip tai aprašė žymus Amerikos istorikas Luisas Mamfordas:

„Visi siekė saugumo, niekas neprisiėmė atsakomybės. Ko iš tikrųjų trūko daug anksčiau iki barbarų antpuolių... daug anksčiau iki ekonominio nuopuolio... tai vidinės energijos. Romos gyvenimas tuo metu buvo tik apgailėtina gyvenimo imitacija... Saugumas buvo pagrindinis šūkis – tarsi gyvenimas būtų žinojęs kokį kitą stabilumą nei per nuolatinius pokyčius, ar kokią kitą saugumo formą, išskyrus nuolatinį ryžtą rizikuoti.“

Ką L. Mamfordas pavadino vidine energija, mes apibrėžėme kaip visuomenės dvasią. Tai varomoji jėga, kuri suteikia visuomenei gyvybės ir ragina drąsiai žengti į ateitį.

Mūsų dvasia buvo stipri, pakankamai stipri, kad laimėtume Antrąjį pasaulinį karą net po dešimtmetį trukusios Didžiosios ekonominės krizės. Tą stiprybę davė įsipareigojimas tų žmonių, kuriuos mes vadiname didžiąja karta. Ir visiškai pelnytai. Jų didybė buvo tai, kad jie turėjo jėgų paaukoti savo asmeninę gerovę dėl aukštesnės gerovės ir sumokėjo už tai pačią didžiausią kainą.

Mes esame pajėgūs atlikti tokius pat didžius žygdarbius kaip jie. Tačiau negalime pasikliauti pasauliniu karu ar kokiu kitu išoriniu įvykiu, kad atskleistume savo stiprybę. Kaip jau aiškinome, dabar evoliucija reikalauja atiduoti geriausią dalį savęs ne dėl to, kad išorinis įvykis verčia mus taip pasielgti, bet todėl, kad tai pasirenkame patys, laisva valia.

Laisva valia turi prasidėti nuo individo. Tačiau ar gali vieno žmogaus dvasinis gyvybingumas paveikti likusią visuomenę? Taip, gali, ir ne tik – tik šis vienintelis veiksnys yra pajėgus tai padaryti. Aukštesnės jėgos visados buvo, yra ir bus, ir tai svarbiausias dalykas norint, kad visuomenė klestėtų. Tačiau anksčiau tarp jų ir žmogaus nuolat kas nors įsiterpdavo: Bažnyčia, dvasiniai lyderiai, šventos ceremonijos ir apeigos, tradiciniai ryšiai, kur nedalyvaudavo eilinis žmogus. Dabar evoliucija kelia sąlygą: aukštesnės jėgos gali patekti į visuomenę tik per individą. Štai kodėl tradiciniai ryšiai – su sava korupcija, sąstingiu ar neprieinamumu – praranda įtaką. Kol individai neperims šios misijos, mes būsime visuomenė, stokojanti tikėjimo ir tikslo.

Kad įgaliojimus perimtų individai, reikia revoliucijos, tačiau revoliucijų tikslas – kovoti prieš išorinius engėjus. Dabar priešas vidinis, jis nukreipia kiekvieno tikėjimo sistemą prieš save patį. Šis priešas, pasitelkęs mokslą, mėgina įrodyti kai kuriems iš mūsų, kad aukštesnių jėgų nėra, vadinasi, niekas mums nepadės. Kitiems jis aiškina, kad aukštesnės jėgos egzistuoja, tačiau atkakliai teigia, jog su jomis susijungti galime tik nustoję mąstyti ir perėmę kokio nors išorinio autoriteto pažiūras.

Tikimasi, kad nugalėsime šį vidinį priešą. Tačiau reikia savų ginklų, kurie padėtų susijungti su aukštesnėmis jėgomis neaukojant laisvės. Jūs jau naudojote juos savo reikmėms nesuvokdami jų galios paveikti visą visuomenę. Šie ginklai – tai mūsų knygoje aprašyti metodai.

Kiekvieną kartą, kai pritaikote metodą ir pabudinate aukštesnes jėgas dirbti jūsų labui, atveriate joms kelią į visą visuomenę. Kada tai suvoksite, svarbiausios jums bus jūsų problemos. Galvodami apie jas, pamiršite save ir imsite mąstyti apie visą žmoniją. Metodai įtrauks jus į tylią revoliuciją – kūrėjų revoliuciją. Tik kūrėjas – keisdamasis pats – gali patenkinti evoliucijos reikalavimą keisti visuomenę.

Koks jausmas būti šios revoliucijos dalimi? Netrukus sužinosite. Kituose penkiuose skyreliuose jūs taikysite metodus, kad pažadintumėte aukštesnes jėgas savo problemoms spręsti. Mes parodysime, kaip tai darant patirti, kokį poveikį šios aukštesnės jėgos gali turėti visai visuomenei.

TYLIOS REVOLIUCIJOS GINKLAI

Priešingo noro metodas

Sveika dvasia jaučiasi užtikrinta tinkamai pasitikti ateitį. Nors tiksliai žinoti, kas bus, neįmanoma, vis tiek ateityje laukia daugiau ar mažiau skausmo. Mūsų atveju skausmas beveik visuomet reikš tam tikrą ekonominę (ir galimai fizinę) grėsmę jūsų gerovei, sudėtingus pasirinkimus, kolektyvinius pasiaukojimus. Nė viena visuomenė nepasieks savo tikslų, kol nebus pasirengusi stoti akis į akį su šiomis negandomis.

Gebėjimas drąsiai pasitikti skausmą priklauso nuo judėjimo į priekį jėgos. Mes kalbėjome apie ją antrame skyriuje. Tai jėga, kuri leidžia individui gyventi visavertį gyvenimą ir įgyvendinti savo galimybes, nes jis nebijo skausmo. Gebėjimas judėti pirmyn į savo ateitį ne mažiau svarbus ir visuomenei.

Jei individas liaujasi žengęs į priekį, jį apima sąstingis. Tas pats atsitinka ir visuomenei. Jos nariai nebenori matyti tikrovės ir kolektyviai užsidarę komforto zonoje guodžia save svajonėmis, kad nieko nepaaukoję gali gauti viską, ko nori. Pavyzdžiui, vartotojų visuomenė užstato bankams savo ateitį, kad įsigytų daiktų, kurių kitaip neįstengtų turėti.

Kada nėra judėjimo į priekį jėgos, visuomenė išklysta iš tikrojo kelio. Vietoj tikrų troškimų mums lieka tušti, beprasmiai šūkiai, ir mūsų idėjos miršta.

Mūsų lyderiai negali padėti. Jie nori, kad tikėtume, jog mums nereikia stoti akistaton su tikrove – tuomet jų darbas lengvesnis. Taigi jie mums meluoja. Tačiau prieš pradėdami juos kaltinti, prisiminkite, kad tam tikra prasme jie panašūs į mus: irgi negali pakęsti skausmo. Negalime tikėtis, kad jie džiaugdamiesi priims skausmingą tiesą, kol neįrodysime, jog ketiname susigrumti su tiesa patys.

Antro skyriaus metodas moko nebijoti skausmo. Mes pavadinome jį priešingo noro metodu. Šis metodas pažadina galingą jėgą, ir ji padeda įveikti įprastą skausmo baimę, pastūmėja jus žengti į priekį. Nešami šios jėgos jūs nesustabdomi. Kada taikydami metodą priverčiate save judėti, tai paveikia ne tik jūsų gyvenimą. Dauguma žmonių niekada nepalieka savo komforto zonos, todėl tie, kurie iš jos išsiveržia, daro teigiamą įtaką visiems kitiems. Judėdami į priekį ilgainiui pastebėsite teigiamą savo poveikį jus supantiems žmonėms. Kai jie mato ir jaučia, kad jūs pasikeitėte ir galite tai, ko negalėjote anksčiau, kitaip ima suvokti ir savo galimybes. Taip keičiama visuomenės dvasia.

Pabandykime įsivaizduoti, kaip tai vyksta.

Užsimerkite ir pradėkite taikyti priešingo noro metodą, nukreiptą į tai, ko paprastai vengiate. Pajuskite, kaip pradedate judėti pirmyn. Dabar išvyskite aplinkinius, įkvėptus jūsų judėjimo į priekį ir taikančius metodą, kad įveiktų savo problemas. Pamatykite milijonus žmonių, nebijančių skausmo ir dėl to judančius pirmyn savo gyvenimo keliu. Kaip skiriasi jūsų įsivaizduojama visuomenė nuo tos, kokia yra dabar?

Kada milijonai individų liausis bijoję ir pradės judėti į priekį, nebus tokių socialinių problemų, kurių jie negalėtų išspręsti. Tik visuomenė, nevengianti skausmo, parodys kelią visam likusiam pasauliui.

Gyvybingos meilės metodas

Sveika dvasia formuoja teigiamą požiūrį į ateitį ir nuolat stengiasi tokią ateitį kurti. Tai reikalauja atvirumo naujoms idėjoms, naujų būdų problemoms spręsti. Jei aplinkybės tokios, kad naujos idėjos neišgirstamos ar neteisingai suvokiamos, visuomenės dvasia ima nykti.

Trečiame skyriuje mes supažindinome su labirinto sąvoka. Individas labirinte atsiduria tada, kai jaučia kitą žmogų neteisingai su juo elgiantis ir niekaip negali pamiršti savo apmaudo. Tuomet individas tegali galvoti, kas turėtų atsitikti, kad jis atgautų pusiausvyrą. Tarsi tas kitas įsibrovęs į individo mintis ir niekaip negalima juo atsikratyti. Kol jis trypčioja vietoje, kamuojamas tos įkyrios minties, gyvenimas praeina pro šalį.

Blogai, kada taip nutinka individui, tačiau tikra katastrofa, jei visa visuomenė atsiduria kolektyviniame labirinte. Visuomenės protas įkalinamas. Užuot noriai priėmusi naujas idėjas, visuomenė pasidaro senų idėjų sąvartynu. Tada jos dvasia miršta.

Jei atidžiai įsiklausysite į viešas mūsų visuomenės diskusijas, suvoksite, kad naujos idėjos net nėra svarstomos. Pasikartojimas – skiriamoji labirinto savybė, jis neįsileidžia jokių naujovių. Labirintas uždaro individą praeityje, lygiai taip jis gali uždaryti ir visą visuomenę. Kaip tik tai dabar mums ir nutinka. Gyvenimas palieka mūsų visuomenę nuošaly, o mes vis dar ginčijamės tomis pačiomis temomis kaip prieš keletą dešimtmečių.

Kolektyvinis labirintas, kuriame esame, tai kaip nesibaigiančios viešos diskusijos. Jos triukšmingos, kupinos veidmainiško teisuoliškumo ir paniekos tiems, kas išdrįsta paprieštarauti. Mes irgi griežtai smerkiame visas idėjas, kurios neatitinka mūsiškių. Žiūrint iš šalies atrodo, kad mes kariaujame ir nesvarbu niekas, išskyrus pergalę. Atrodo, kad būtume stoję į žūtbūtinę kovą.

Yra tik vienas būdas pakeisti šią situaciją. Gal nuskambės radikaliai, tačiau mums reikia mokytis pakantumo, gebėjimo priimti visas idėjas, kartu ir tas, kurios mus labiausiai žeidžia. Vien protu to neįstengsime padaryti. Tik kai kas didingesnio už mus yra pakankamai galingas, kad padėtų pasiekti tokį pakantumo lygmenį. Trečiame skyriuje mes pavadinome šią aukštesnę jėgą meilės banga.

Meilės banga kyla iš žmogaus širdies. Pagrindinė pasaulio savybė taip pat yra meilės banga. Mes, žmonės, buvome palaiminti gebėjimu sukurti mažytę savo pačių meilės bangą. Šio proceso metu atsitinka šis tas ypatingo. Mes susiliejame su kosmine meilės banga. Darniai veikiame kartu su jėga, neišmatuojamai didingesne nei mes. Tą akimirką nejaučiame jokio poreikio smerkti kieno nors idėjų, net tų, kurioms nepritariame. Mūsų užtikrintumas ateina iš kažkur aukščiau.

Nesvarbu, suvokiame tai ar ne, meilės banga yra bet kokio konstruktyvaus visuomenės forumo pagrindas. Be meilės bangos visos diskusijos virsta beprasmiu karu. Mes prarandame viltį kada nors išspręsti savo problemas.

Gyvybinga meilė suteikia galių sukurti meilės bangą, padedančią individui išeiti iš labirinto. Pažiūrėkime, kas atsitiktų, jei daug žmonių kolektyviai taikytų metodą.

Užsimerkite ir įsivaizduokite žmogų, kurio idėjos jums labai nepatinka. Galvodami apie tą asmenį pritaikykite gyvybingos meilės metodą. O dabar pasitelkite metodą dar kartą, tačiau šį sykį įsivaizduokite, kad visa visuomenė taiko metodą, nukreiptą į žmones, kurie ją žeidžia. Kaip pasikeis visuomenė, jei milijonai žmonių spinduliuos šią visa apimančią jėgą?

Niekas taip neįkvepia kaip žmogus, įstengiantis sukurti meilės bangą net tada, kai susiduria su visų blogiausiu jausmu – baisia neapykanta. Martinas Liuteris Kingas Jaunesnysis tapo Amerikos stabu dėl to, kad taikė gyvybingos meilės metodą (tik taip jo neįvardijo), kad apsaugotų save nuo labirinto spąstų. Štai kaip jis baigė savo pamokslą „Mylėkite savo priešus“: „Taigi šį rytą, žvelgdamas jums į akis ir visiems savo broliams į akis Alabamoje ir visoje Amerikoje, aš sakau: „Aš jus myliu. Greičiau mirsiu nei imsiu jūsų neapkęsti.“ Ir aš esu pakankamai naivus ir kvailas, kad patikėčiau, jog, veikiami šios galios, kažkur pasikeis net labiausiai užsispyrę ir nelanksčios dvasios žmonės.“

Nepamirškite šešėlio

Stipri dvasia yra atvira naujoms idėjoms, lygiai taip pat ji atvira įvairiems žmonėms. Kiekviename iš mūsų ji mato žmoniją, todėl jos neatgraso skirtingi papročiai, tikėjimas ar gyvenimo būdas. Stipriai dvasiai rūpi kiekvienas, ir ji prieinama visiems.

O kada dvasia silpna, mes prarandame nuolatinį visus mus jungiantį ryšį. Nutrūkus šiam tarpusavio ryšiui, visi, kurie atrodo, kalba ar elgiasi ne taip, kaip mes, tampa kitokie – jų bijome, niekiname ar kaltiname dėl savo problemų. Kad ir koks tolerantiškas būtumėte, jei esate sąžiningas su pačiu savimi, sutiksite, kad ir jūs kai kuriuos savo akiračio žmones laikote kitokiais. Gal tai karo subjaurotas veteranas, elgetaujantis valkata ar net visa etninė grupė.

Pasibjaurėjimas kitokiais slepia daug gilesnį nepasitenkinimą – nepasitenkinimą savimi. Ketvirtame skyriuje mes supažindinome jus su šešėliu: tai atskira esybė, gyvenanti jumyse. Visi jūsų jausmai tiems kitokiems atspindi jūsų jausmus tai paslėptai savo esybės daliai. Kol negalėsite susitaikyti su šia dalimi, netoleruosite kitokių. Kaip kiekvienas esame susipriešinę patys su savimi, taip ir visuomenė, kaip visuma, yra su savimi susipriešinusi.

Kitokių netoleruojanti visuomenė – tai visuomenė, kurios dvasia palaužta.

Vienintelis būdas atkurti dvasią – tai pripažinti tikrą jos prigimtį. Dvasia visuomet rinksis tai, kas vientisa, – ji nori apglėbti kiekvieną. Mes duodame dvasiai peno kaskart, kai priimame tuos, kurie labiausiai nuo mūsų skiriasi. Toks elgesys yra savotiškai savanaudiškas, nes nė vienas negali jaustis saugus visuomenėje, nesutariančioje su savimi. Džonas Donas, anglų poetas, rašė: „Nė vienas žmogus nėra atskira sala… bet kurio žmogaus mirtis nusineša dalelę manęs, nes aš priklausau žmonijai; ir todėl niekada neklausk, kam skambina varpai – jie skambina tau.“

Kiekvienas, norėdamas pakeisti visuomenę, turi pradėti nuo savęs. Tik susitaikę su savo šešėliu suvoksite, kad tai toli gražu ne kas nors, ko reikia gėdytis, o aukštesnių jėgų šaltinis. Šitai suteiks drąsos jus supantiems žmonėms irgi taip pasielgti. Iš to kiekvieno individo gaunama galia yra mažytis modelis tos galios, kurią galime panaudoti kaip atskirų individų visuma, tai yra visuomenė.

Štai kaip visuomenės dvasia atsinaujina ir kartu atnaujina kiekvieną individą. Štai ką reikia daryti jums, kaip individui, jei norite pradėti procesą.

Užsimerkite ir įsivaizduokite savo šešėlį. Įsivaizduokite, kaip susigėstumėte, jei jį pamatytų kiti. Įsivaizduokite daugybę žmonių aplink, tą patį išgyvenančių dėl savo šešėlių ir darančių viską, kad jie liktų nepastebėti. Kas atsitinka visuomenei, kurios narių širdys yra uždaros vienos kitoms?

O dabar pasakykite savo šešėliui, kad labai klydote, kad be jo negalite jaustis vientisas. Įsivaizduokite, kad milijonai žmonių tą patį sako savo šešėliams. Ką gali nuveikti tokia atvirų širdžių visuomenė?

Ketvirtame skyriuje mes naudojome šešėlį kaip vidinio autoriteto metodo dalį. Kada susitaikote su savo šešėliu ir tampate viena esybe, įgyjate gebėjimą nesivaržydami išreikšti save. Tai išties labai svarbu gydant mūsų visuomenės dvasią. Visi turi šešėlius ir kiekvienas šešėlis kalba širdies kalba. Kadangi ši kalba suprantama visai žmonijai, šiame procese dalyvauja visi, niekas nėra paliktas nuošaly.

Padėkos srautas

Visuomenės dvasia priklauso nuo geranoriško visų narių indėlio. Ypač svarus indėlis tų, kurie užima vadovaujamas pozicijas. Tam tikra prasme jie yra visuomenės prižiūrėtojai, saugantys jos išteklius ir savo asmeniniu pavyzdžiu demonstruojantys jos idealus. Jie yra visuomenės dvasios sargai.

Viena iš priežasčių, kodėl mūsų visuomenė tokia ligota, yra ta, kad jos prižiūrėtojai pamiršo savo pareigas. Jie nesijaučia atsakingi už nieką, išskyrus save. Bankininkystė, teisė, medicina, politika, akademiniai sluoksniai ir verslas – visose šitose srityse nuolat matome tuos, kurių rankose valdžia ir privilegijos ir kurie nemato jokio reikalo rūpintis visuomene kaip visuma. Jiems savi marškiniai arčiau kūno.

Tokio elgesio priežastis iš pirmo žvilgsnio nėra aiški. Beveik visi mūsų visuomenės nariai nepatenkinti tuo, ką turi, nė vienas nemano turintis pakankamai. Jausmas, kad nesvarbu, kiek turėtume galios ir turtų, jų niekada negana, verčia mus rūpintis tik savimi, išsižadant atsakomybės už visą visuomenę.

Nepaisant mūsų problemų, yra daug gerų dalykų. Tad kodėl visur išplito toks nepasitenkinimas? Todėl, kad esame atskirti nuo vienintelio dalyko, kas gali teikti mums pasitenkinimą. Mes aprašėme jį penktame skyriuje ir pavadinome šaltiniu – tai visa duodanti galia, kuri mus sukūrė, palaiko mus ir praturtina mūsų ateitį beribėmis galimybėmis. Jei nesuvokiame, kad šaltinis mūsų gyvenime iš tikrųjų egzistuoja, jaučiamės vieniši ir pažeidžiami. Kaip tik šie jausmai ir verčia mus rūpintis siaurais savo interesais. Net tie, kurių rankose valdžia ir privilegijos, nejaučia atsakomybės už visuomenę kaip visumą.

Pareiga prisiimti visuomenės prižiūrėtojo vaidmenį negali būti apibrėžta jokiais teisės aktais. Įstatymai ir taisyklės gali apsaugoti nuo didžiausių neatsakingumo apraiškų, tačiau jie negali įsigauti į žmones ir pakeisti jų jausmų. Tie, kurių rankose yra valdžia, tik tada prisiims atsakomybę, kada pasijus dėkingi už tai, kiek daug jiems yra duota. Jie turi pripažinti tiesą: nė vienas negauna valdžios be nenusakomo masto pagalbos – įskaitant galimybę mokytis, aibes teisių ir laisvių, arba tai, kad daugybė individų nesipriešindami užima pozicijas, teikiančias daug mažesnį pasitenkinimą. Tą galima pasakyti apie bet kurį iš mūsų: kada įvertinsime visa, kas mums yra duota, nebegalėsime gyventi neduodami.

Štai kada prisireikia padėkos srauto. Penktame skyriuje sužinojote, kad dėkingumas – ne vien jausmas, tai priemonė, kurią pasitelkę jūs susijungiate su šaltiniu. Kai taikote padėkos srauto metodą, suvokiate, kad esate begalinio šaltinio dosnumo objektas. Teigiama jūsų sukurta energija įkvepia ir aplinkinius suprasti ir įvertinti gėrį jų gyvenime. Tik dėkingumo banga, užplūdusi visą mūsų visuomenę, gali pasipriešinti tam savanaudiškumo mastui, kuris skaldo mus.

Įsivaizduokite, kaip tai atrodo.

Užsimerkite ir pradėkite galvoti apie dalykus, kurie kelia jums nepasitenkinimą. Dabar įsivaizduokite, kad visa visuomenė yra panašios nepasitenkinimo būsenos. Kaip tai gali paveikti žmonių atsakomybę vienam už kitą?

Dabar ištrinkite iš atminties šį vaizdinį ir pritaikykite padėkos srauto metodą. Pajuskite, kaip užplūsta begalinis dėkingumas už visa tai, kas jums buvo duota nuo gimimo dienos. O dabar įsivaizduokite milijonus žmonių, taikančius metodą ir apimtus dėkingumo. Kaip tai paveiks žmonių atsakomybę vienam už kitą? Ar dabar jūsų įsivaizduojama visuomenė skiriasi nuo matytosios pratimo pradžioje?

Pavojus

Keturios aukštesnės jėgos, kurias aprašėme, gali suteikti naujų jėgų mūsų visuomenės dvasiai tik tada, jei kiekvienas visuomenės narys pasistengs pažadinti šias jėgas. Mes vis dar laukiame, kad „kažkas stebuklingas“ pasirūpintų mūsų gyvenimo pokyčiais mums nepajudinus nė piršto. Nėra nieko labiau apgailėtino, kaip žinoti, ką reikia daryti, ir nieko nedaryti. Tai tas pats, kas žiūrėti, kaip žmogus miršta nuo širdies priepuolio ir nepajudinti piršto, vien laukti, kol kas nors kitas imsis jį reanimuoti.

Tačiau šiuo atveju miršta ne žmogus, o visos visuomenės dvasia. Dar niekada tas nebuvo taip akivaizdu kaip mūsų laikais. Dabar tai jau suprantame, tačiau vis tiek nepajudame iš sąstingio. Kažkodėl pavojus mums neatrodo labai grėsmingas. Ir kol šis požiūris nepasikeis, mes neturėsime valios jėgos ko nors imtis.

Kaskart, kai taikote pavojaus metodą, palaužiate savo netikėjimą ir pažadinate valią. Tuo metu atsitinka šis tas daugiau. Jūsų valios jėgos galia paveikia aplinkinius. Įsivaizduokite, kad vienas žmogus imasi reanimuoti mirštantįjį. Tada esantis greta jo staiga suvokia, kas vyksta, ir paskambina pagalbos telefonu. Netrukus visiems aplinkui pradeda rūpėti mirštančiojo likimas.

Pažvelkime, kaip jūsų asmeninė patirtis taikant pavojaus metodą paveikia visą jus supančią bendruomenę. Prieš pradėdami išsirinkite tipišką situaciją, kada privalėtumėte taikyti metodus, bet to nedarote.

Užsimerkite ir vėl išvyskite savęs, gulinčio mirties patale, viziją, kurią matėte skaitydami šeštą skyrių. Tas vyresnis jūs mato jūsų sąstingį pasirinktoje situacijoje ir ragina jus nešvaistyti turimo laiko taip sukurdamas įtampą, skatinančią jus nedelsiant veikti. Vis dar užsimerkę atsipalaiduokite ir apsižvalgykite. Valios jėga, kurią sukūrėte, atkreipė didžiulės minios dėmesį. Dabar vėl pritaikykite pavojaus metodą, bet įsivaizduokite, kad kartu su jumis jį taiko visa visuomenė. Pajuskite nenugalimą jų kolektyvinės valios jėgą. Kaip ji galėtų pakeisti visuomenę?

Šis išgyvenimas rodo, kodėl pavojaus metodas yra visų svarbiausias. Mes esame visuomenė, sudaryta iš moralę praradusių individų. Kiekvienas asmeniškai jaučiamės bejėgis inicijuoti pokyčius. Štai dėl ko negalime pagydyti visuomenės dvasios. Tačiau mes klystame. Tas vaizdinys, kurį matėte prieš kelias akimirkas, tai daugiau nei pagalbos pratimas. Jėgos, kurias pajautėte, turi galios išgelbėti visuomenę. Nelaukite, kol kas nors kitas jas pažadins. Niekas nesugebės to padaryti geriau už jus.

DABAR VISKAS PRIKLAUSO NUO JŪSŲ

Jau beveik perskaitėte knygą. Atėjo lemiamas momentas. Tai, ką veiksite padėję knygą, nulems jūsų ateitį. Jei norite likti vartotoju, veikiai pamiršite beveik viską, ką perskaitėte. Vadinasi, ši knyga jūsų nepaveikė ir jūs nepripažinote asmeninės evoliucijos svarbos – jums patiems ir visam pasauliui.

Tačiau jei trokštate tapti kūrėju, jūs dar nebaigėte.

Kad juo taptumėte, ši knyga turi nuveikti daugiau nei perteikti idėjas, ji turi padėti pažadinti jūsų aukštesnes jėgas. Kad šios jėgos neprarastų gyvybingumo, perskaitę knygą turite taikyti metodus dar ilgai – tiesą sakant, visą gyvenimą. Taigi mūsų galutinis tikslas – priversti palaikyti nenutrūkstamą ryšį su aukštesnėmis jėgomis. Vadinkite mus bepročiais, bet prastesnių rezultatų mes nepripažinsime.

Ir jei jūs trokštate tapti kūrėjais, prastesni rezultatai jūsų taip pat netenkins.

Šioje knygoje stengėmės perteikti paprastą, bet galingą tiesą: aukštesnių jėgų galia tikrai egzistuoja. Kuo ilgiau jos bus gyvenimo dalimi, tuo akivaizdesni ir išmintingesni bus jūsų gyvenimo pokyčiai. Šiandien mes turime pacientų, kurie darniai gyvena su aukštesnėmis jėgomis penkis, dešimt ar daugiau metų. Jų gyvenimai išskirtiniai. Taip, dauguma jų nepaprastai daug pasiekė, tačiau išties išskirtinė yra jų reakcija į nesėkmes. Nuolat palaikoma aukštesnių jėgų, jų dvasia švyti nenugalimu atsparumu nelaimėms ir skausmui.

Kada užgriūva nelaimės, jie su džiaugsmu jas priima žinodami, kad tai tik sustiprins ryšį su aukštesnėmis jėgomis. Atlygis yra nuolatinė parama kai ko, kas nepalyginti didingesnis už juos. Tai suteikia jiems nepalaužiamą pasitikėjimą. Jie gyvena visavertiškesnį, prasmingesnį gyvenimą, nei galėjo kada įsivaizduoti, ir įkvepia kitus gyventi taip pat.

Šie žmonės gali pasigirti rečiausia vertybe – tikra laime. Daugelis mūsų jos taip ir neras, nes ieškome laimės išoriniame pasaulyje. Mūsų laivas niekada neatplauks, nes laukiame jo ne tame uoste.

Tikra laimė įmanoma tik tada, kai mūsų gyvenime nuolat veikia aukštesnės jėgos. Pasaulis sukurtas taip, kad aukštesnės jėgos galėtų ateiti į pagalbą kiekvieną dieną, kiekvieną akimirką. Mes paprasčiausiai turime taikyti metodus, kad nuolat palaikytume su jomis ryšį.

Kada taip elgsis pakankamai daug žmonių, naujasis dvasingumas taps daugiau nei idėja. Jis taps gyvu organizmu, kurio likimas priklausys nuo kiekvieno individo, tokio kaip jūs, pastangų. Ši knyga – tai tik įžanga į būsimą procesą. Naujajam dvasingumui reikia, kad jūs pažengtumėte toliau nei ši knyga, kad užduotumėte sau naujų klausimų apie žmogiškąją dvasią ir rastumėte naujus atsakymus. Be jūsų indėlio mirs ir naujasis dvasingumas. Ateitis yra jūsų rankose.

Mes rašėme šią knygą ne vartotojams, kurie ją tuoj pat suvirškins ir pašalins kaip greitąjį maistą. Rašėme ir ne tam, kad pritrauktume naujų pasekėjų ar šalininkų. Rašėme tam, kad jūs, kaip kūrėjas, taptumėte dar viena varomąja naujojo dvasingumo jėga ir praturtintumėte jį unikalia patirtimi, kad ir kokios aplinkybės susiklostytų. Jei jums tai pavyks, mes susijungsime amžiams, nors galbūt niekada nesusitiksime.

PADĖKA

Pirmiausia noriu padėkoti savo bendraautoriui ir draugui Bariui Michelsui. Tik dėl jo užsidegimo buvo įgyvendintas šis projektas, tik jo tikėjimas neleido mums nuleisti rankų pačiomis juodžiausiomis akimirkomis. Jis visuomet žvelgė į mano idėjas su meile ir rūpestingumu ir remdamasis jomis pažengė daug toliau, nei aš kada būčiau įstengęs. Mano bičiulis – retas dorumo, jautrumo ir entuziazmo derinys. Aš patikėčiau jam savo gyvybę.

Taip pat noriu padėkoti Džoeliui Saimonui, savo gyvenimo draugui, kurio su mumis jau nebėra. Jis parodė man, kas yra tikroji drąsa. Ir galiausiai noriu išreikšti dėkingumą grupei draugų ir kolegų, kurie mielai perskaitė knygos rankraštį. Aš ypač vertinu jų indėlį, nes jie jau buvo susipažinę su idėjomis ir metodais, su didžiausiu vargu mano išguldytais popieriuje. Neįkainojamas indėlis yra ir šių žmonių: Maiklo Baigreivo, Nensės Dan, Vanesos In, Barbaros Maknali, Šeron O’Konor ir Marijos Sempl.

Filas Štucas

Žmonės, kuriems noriu padėkoti širdingiausiai iš visų, yra knygos bendraautoris ir draugas Filas Štucas ir mano žmona Džudė Vait. Be jųdviejų aš nebūčiau jos parašęs. Filas išties yra labiausiai apdovanota asmenybė, kokią esu sutikęs. Jis žvelgė į pačią daiktų esmę išmintingai, taip giliai, kad buvau tikras, jog sugebės atsakyti į visus mano klausimus, ir jo įžvalgūs atsakymai visuomet apstulbindavo, kartu jie spinduliavo didžiulį entuziazmą ir šilumą. Lygiai taip pat man sunku rasti padėkos žodžių savo žmonai. Ji visada buvo ir yra ištikima mano bendražygė, kurios parama niekada nesuabejojau, myliu ją visa širdimi.

Taip pat noriu padėkoti mano (suaugusiems) vaikams Hanai ir Džesiui. Jų pagalba – nuo tam tikrų pastabų knygai iki nuoširdžios meilės ir geros valios apskritai – man reiškia visą pasaulį. Džesis ypač susidomėjo daug platesniu metodų taikymu – poveikiu visuomenei ir paskatino šį aspektą aprašyti.

Daugybė draugų – Džeinė Garnet, Vanesa In, Stivas Kivelsonas, Stivas Motenko, Alison ir Deividas Vaitai – nuoširdžiai palaikė mane. Dėkoju už jūsų nepalaužiamą tikėjimą manimi net tada, kai aš pats savimi nebetikėdavau.

Ir galiausiai noriu padėkoti savo pacientams. Nebuvo dienos, kad nesijausčiau pagerbtas ir didžiai nuolankus bei dėkingas už tai, kad patikėjote man save. Ryšiai, mūsų seansų metu užsimezgę tarp manęs ir kiekvieno iš jūsų, yra vieni stipriausių mano gyvenime. Ačiū jums už tai, kad patikėjote man slapčiausias savo širdies kerteles. Ir ačiū už tą akivaizdžią pagalbą, be kurios ši knyga vargu ar būtų pasirodžiusi.

Baris Michelsas

Mes abu dėkojame Ivonai Viš už pagalbą tvarkant nesuskaičiuojamą daugybę smulkmenų, susijusių su šia knyga. Jos stropumas, toliaregiškumas ir atidumas išgelbėjo mus begalę kartų. Taip pat dėkojame Maiklui Džendleriui ir Džeisonui Slounui, tik jų dėka sudėtingą derybų procesą baigėme neprarasdami mandagumo ir teisingumo. Be jų patirties ir nuojautos mums būtų reikėję kreiptis į psichoterapeutą. Leidykla „Random House“ buvo labai dosni: skyrė mums laiko ir lėšų, suteikė mūsų knygai nuostabų prieglobstį. Mūsų redaktorė Džulė Grau – viena iš geriausių, ji tikra profesionalė ir kartu tolerantiška, pajutome, kad ji iš karto perprato būsimos knygos esmę. Iš Teresos Zoro ir Sanju Dilon ir visos jų komandos sulaukėme neįtikėtinos pagalbos, susijusios su atsiliepimais, šie žmonės visu kuo padėjo mums įgyvendinti šį projektą.

Taip pat norime padėkoti savo agentei Dženiferei Rudolf Volš. Pačią pirmą dieną supratome, jog sutikome artimą sielą. Ji iškart suvokė, ką mes norime pasakyti, kokie mūsų tikslai ir vertybės, ir ėmėsi remti mūsų projektą su nenuilstama energija ir neišsemiamais gebėjimais. Ir mes niekada nebūtume susitikę su Džule Grau ar Dženifere Volš, jei Deina Gudjer, nepaprastai talentinga žurnalistė, nebūtų nusprendusi apie mūsų darbą parašyti „New Yorker“. Ji stengėsi rašyti ypač atidžiai ir su pagarba, už tai būsime jai dėkingi visą gyvenimą.

Filas Štucas ir Baris Michelsas

APIE AUTORIUS

FILAS ŠTUCAS baigė Niujorko miesto universiteto koledžą, vėliau Niujorko universitete įgijo medicinos daktaro laipsnį. Dirbo kalėjimo psichiatru pagrindiniame Niujorko kalėjimų komplekse Rikerso saloje, paskui užsiiminėjo privačia praktika Niujorke, o nuo 1982 metų Los Andžele.

BARIS MICHELSAS Harvarde įgijo humanitarinių mokslų bakalauro laipsnį, vėliau teisininko išsilavinimą Berklio universitete Kalifornijoje ir socialinių mokslų magistro laipsnį Pietų Kalifornijos universitete. Verčiasi privačia psichoterapeuto praktika nuo 1986 metų.

Content

Stutz Phil, et al Išsilaisvink