Страндберг Матс

Elfgren Sara B

Ratas

Iš švedų kalbos vertė

Raimonda Jonkutė

Turinys

I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

II

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

III

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

IV

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

V

58

59

60

Išnašos

I

1

Ji laukė, bet Elijas nežinojo, ką atsakyti. Pagaliau koks skirtumas, ką pasakys. Vis vien ji bus nepatenkinta. Tai užuot kalbėjęs jis spoksojo sau į rankas. Jos tokios blyškios, kad ryškioje liuminescencinių lempų šviesoje buvo matyti kiekviena gyslelė.

— Elijau?

Ir kaip ji apsikenčia šitam priplėkusiam užkabory? Segtuvai, vystančios gėlės vazonuose, pro langą — vaizdas į mokyklos automobilių stovėjimo aikštelę. Kaip ji pati save pakenčia?

— Ar gali paaiškinti, apie ką tu galvoji? — paklausė ji.

Elijas pakėlė akis į direktorę. Aišku, kad ji viską pakenčia. Tokie žmonės be vargo randa vietą po saule. Jie daro tik tai, kas normalu. Tai, ko tikisi kiti. Jie įsitikinę, kad žino, kaip išspręsti kiekvieną problemą. Svarbiausia mokėt prisitaikyti ir laikytis taisyklių. Mokyklos direktorė Adriana Lopęs — šia filosofija grįsto pasaulio valdovė.

— Man neramu dėl tavęs, — pasakė nekeldama balso, nors Elijas matė, kad ji rimtai pyksta, kam jis nesuima savęs į nagą. — Nepraėjo nė trys savaitės nuo mokslo metų pradžios, o tu spėjai praleisti pusę pamokų. Kalbuosi su tavim apie tai jau dabar, nes nenoriu, kad visai paleistum vadžias.

Elijas galvojo apie Linėją. Mintys apie ją dažniausiai apramina, bet šįkart jis prisiminė tik viena — kaip juodu naktį šaukė vienas ant kito. Kaip skaudu buvo matyti jos ašaras. Jis net nesugebėjo jos paguosti, nes pats buvo kaltas. O kas, jei ji dabar jo nekenčia?

Tik Linėja gali atitolinti nuo jo tamsą. Tik ji neleidžia jam pasitraukti pro atsarginius išėjimus — griebtis skutimosi peiliuko, kuris padėtų suvaldyti baimę ar norą apsirūkyti. Kuris padėtų tą baimę užmiršti. Tačiau vakar jis nepajėgė atsilaikyti, ir Linėja tai pastebėjo, kaipgi kitaip. Ir dabar galbūt jo nekenčia.

— Gimnazija — tai tau ne pagrindinė, — toliau dėstė valdovė. — Laisvės duodama daugiau, bet kad jos nusipelnytum, turi prisiimti atsakomybę. Niekas čia su tavimi nesiterlios. Tu vienas sprendi, kaip susiklostys tavo gyvenimas ateityje. Apsispręsti turi jau dabar. Dėl tolesnės savo ateities. Negi tikrai nori viską susigadinti?

Eliją suėmė juokas. Ji mala tokį šūdą ir pati tuo tiki? Jis jai ne žmogus, o tik dar vienas mokinys, išklydęs iš doros kelio. Ji aiškiai mano, kad kalta čia paauglystė ir brendimas.

— Galima ir savarankiškai pasiruošti brandos egzaminams.

Nė pats nepajuto, kaip prasižiojo. Direktorė kietai sučiaupė lūpas.

— Tačiau disciplinos tam reikia ne mažesnės.

Elijas atsiduso. Pokalbis jau baigia užknisti.

— Taip, aš žinau, — pasakė nežiūrėdamas jai į akis. — Aš ir pats nenoriu, kad nuplauktų visi šansai. Maniau, gimnazijoj prasidės naujas gyvenimas, bet ne taip lengva, pasirodo... Aš juk baisiai atsilikęs nuo kitų. Bet pažadu pasitempti.

Direktorei tai buvo netikėta. Ji nusišypsojo. Pirmą kartą nuo pokalbio pradžios nuoširdžiai išsiviepė. Elijas pataikė pasakyti tai, ką ji norėjo išgirsti.

— Puiku, — vis dar šypsodamasi tarė ji. — Pats pamatysi, kai apsispręsi, visa kita pasiduos savaime.

Staiga ji pasilenkė ir nuėmė nuo juodo Elijo megztinio plaukelį. Pasukiojo tarp pirštų. Plaukelis sutviskėjo pro langą įsiveržusiuose saulės spinduliuose. Vos vos šviesesnis prie šaknų, kur per kokį centimetrą matėsi natūrali ataugusių plaukų spalva. Adriana Lopęs kaip apžavėta spoksojo į plauką. Eliją apėmė kvaila nuojauta, kad tuoj susigrūs jį į burną ir ims kramtyti.

Pastebėjusi jo žvilgsnį ji atsargiai įdėjo plauką į šiukšlių dėžę.

— Atsiprašau, aš iš prigimties truputį pedantiška, — pasiteisino.

Elijas šypsojosi. Tokia šypsena, kuri gali reikšti bet ką, nes jis vėl nežinojo, ką atsakyti.

— Tai šiandien turbūt ir viskas, — pasakė direktorė.

Elijas pakilo ir išėjo. Durys liko šiek tiek praviros. Atsigręžęs jų uždaryti jis pažvelgė į viduje likusią direktorę.

Ji pasilenkė ir ilgais laibais pirštais kažką ištraukė iš šiukšlių dėžės. Tą kažką įkišo į nedidelį voką ir užlipino.

Elijas nustėro, nors ir nebuvo tikras dėl to, ką iš tikrųjų matė. Pastarosiom dienom jis nebepasitikėjo savo juslėmis. Jei nebūtų visiškas absurdas, jis būtų pamanęs, kad tai plaukas, kurį ji ką tik nuėmė jam nuo megztinio.

Tą akimirką direktorė pakėlė akis. Žvilgsnis sugriežtėjo, bet ji tuoj pat prisivertė nusišypsoti.

— Ar dar ko norėjai? — paklausė.

— Ne, — sumurmėjo Elijas užstumdamas duris.

Klanktelėjo rankena, ir jis pajuto neapsakomą palengvėjimą, tarsi būtų išsigelbėjęs iš mirtino pavojaus.

Mokykloje buvo tuščia ir nyku. Jausmas kažkoks nenatūralus. Prieš pusvalandį, kai ėjo į direktorės kabinetą, čia knibždėte knibždėjo mokinių.

Dundėdamas spiraliniais laiptais žemyn Elijas surinko Linėjos numerį. Ji atsiliepė kaip tik pasiekus apatinę pakopą ir atplėšus pirmojo aukšto koridoriaus duris.

— Alio, čia Linėja.

— Čia aš, — pasakė jis.

Jis taip nervinosi, kad net skaudėjo.

— Taip, čia tu, — pagaliau ištarė ji, kaip visada.

Elijas bent kiek lengviau atsipūtė.

— Atleisk, aš labai labai atsiprašau dėl vakar.

Tai jis norėjo pasakyti jau šįryt, kai tik ją pamatė. Bet nepasitaikė progos. Linėja šalinosi jo visą dieną. O prieš pat paskutinę pamoką visai prapuolė.

— Ane, — ji nesileido į kalbas.

Bet balsas skambėjo nepiktai. Net ne liūdnai. Jos balsas buvo tuščias ir nevilties kupinas — tarsi ji būtų pasidavusi. Ir tai Eliją išgąsdino labiau už viską.

— Aš ne... aš nepradėjau vėl. Aš nežadu pradėti. Tik tą vieną suktinę...

— Tu man jau vakar sakei.

— Nepanašu, kad būtum patikėjus.

Elijas praėjo rūbinės spintelių eiles, kietus, prie grindų prisuktus suolelius, kuriuos per pertraukas liaudis tūpte užtupia, skelbimų lentą. Linėja dar nepratarė nė žodžio. Staiga jo ausis sugavo kitą garsą. Žingsnius, kurie buvo ne jo.

Jis atsigręžė. Tuščia.

— Tu prisiekei, kad metei, — pasakė Linėja.

— Žinau. Atleisk. Aš suprantu, kad išdaviau tave...

— Ne, — pertraukė Linėja. — Tu išdavei pats save, bliamba! Tu ne dėl manęs turi mesti. Nes taip niekada...

— Žinau, žinau, — pertraukė jis. — Aš visa tai žinau.

Elijas priėjo savo spintelę, atrakino, įsimetė keletą knygų į juodą drobinį maišelį ir užtrenkė plonas metalines dureles. Ausis vos spėjo pagauti svetimus žingsnius prieš pat jiems nutykstant. Jis atsigręžė. Nieko. Ničnieko. Ir vis vien jautėsi stebimas.

— Kam tu tai padarei?

To paties ji klausė ir vakar, net kelis kartus. Tačiau tiesos jis taip ir nepasakė. Tiesa per daug baisi. Per daug beprotiška. Net tokiam psichui kaip jis.

— Juk sakiau. Apėmė baimė, — jis stengėsi neparodyti susierzinimo. Dabar jokiu būdu negalima susirieti.

— Aš žinau, kad yra dar kažkas.

Elijas dvejojo.

— Gerai, — pasakė tyliai. — Aš tau viską papasakosiu. Galim pasimatyti šįvakar?

— Gerai.

— Išsėlinsiu, kai tik užmigs tėvai. Linėja...

— Ką?

— Tu manęs nekenti?

— Nekenčiu. Ko klausinėji kaip nenormalus? — purkštelėjo ji.

Pagaliau. Štai Linėja, kurią jis taip gerai pažįsta.

Elijas išjungė telefoną. Jis stovėjo koridoriuje ir šypsojosi. Vilties yra. Kol ji nejaučia jam neapykantos, viltis nežlugo. Jis viską jai papasakos. Linėja jam kaip sesuo, tik kad ne vieno kraujo. Jam nereikės to ištverti vienam.

Tą pačią akimirką palubėje užgeso lempos, tik pro langus kitame koridoriaus gale į vidų skverbėsi silpna šviesa. Elijas sustingo. Kažkur netoliese užsivėrė durys. Paskui įsiviešpatavo tyla.

Čia nėra ko bijoti, drąsino jis pats save.

Tada pasuko išėjimo link. Stengėsi žengti ramiai ir tvirtai. Nepasiduoti viduje augančiai panikai. Jis išėjo iš už rūbinių kampo.

Kažkas ten stovėjo.

Tai ūkvedys. Elijas matė jį tik porą kartų, bet tokio žmogaus kaip gyvas nepamirši. Ypač didelių, mėlynų kaip upės ledas akių. Žvilgsnio, kuris gręžė Eliją, tarsi kiaurai permatytų visas jo paslaptis.

Eidamas pro šalį Elijas nuleido galvą, bet vis vien jautė tą žvilgsnį. Tarsi sprandą svilintų. Gerkle kilo šleikštulys. Pulsas kaip pašėlęs plakė kaklo duobutėje ir vertė žiaukčioti. Elijas paspartino žingsnį.

Pastarąjį pusmetį viskas pagerėjo. Jis jautė, kad viduje kažkas vyksta, kad jis keičiasi. Naujoji jaunimo psichologinės pagalbos centro psichologė pasirodė ne tokia prietranka kaip pirmoji. Iš visko sprendžiant, ji šiek tiek jį supranta. Tačiau svarbiausia — jis turi Linėją. Ji leidžia jam pasijusti gyvam ir lenkia išsiveržti iš dusinančios, bet sykiu jaukios ir įprastos tamsos.

Todėl ir keista, kad tai vyksta dabar. Dabar, kai jis pagaliau pradėjo neblogai miegoti naktimis, kai kartais net pasijunta laimingas.

Prieš tris dienas jis veidrodyje matė, kaip persimaino veidas. Neatpažįstamai įsitempia ir persikreipia. Jis suvokė, kad iš tikrųjų kraustosi iš proto. Kaip tie, kurie girdi balsus ir regi haliucinacijas. Eliją suėmė klaikus siaubas.

Tris dienas jis atsispyrė tiek skutimosi peiliukui, tiek Jončio gėrybėms. Jis vengė veidrodžių. Tačiau vakar akis vis vien sugavo atvaizdą vitrinoje: išvydo virpantį ir išsiliejantį tarsi vanduo veidą. Ir jis iškart paskambino Jončiui.

Tu atleidai vadžias.

Svetimo šnabždesys galvoje. Elijas apsidairė. Pastebėjo, kad vėl užlipo sraigtiniais laiptais ir grįžo į koridorių prie direktorės kabineto. Pats nesuprato, kaip čia atsidūrė.

Plykstelėję užgeso šviestuvai. Už nugaros iš lėto užsivėrė laiptinės durys. Prieš pat joms trinktelint vėl pasigirdo minkštų puspadžių žingsniai sraigtiniuose laiptuose.

Slėpkis.

Elijas bėgo tamsiu koridoriumi. Tikėdamasis, kad kas nors išdygs iš už kurios nors rūbinių eilės. Vos užsukęs už kampo išgirdo, kaip tolumoje už nugaros girgžtelėjo laiptinės durys. Žingsniai artėjo. Iš lėto, bet tiesiai.

Jis pasiekė didžiuosius akmeninius laiptus, mokyklos stuburą.

Bėk laiptais aukštyn.

Elijo kojos pakluso. Šoko per du laiptelius iš karto. Pasiekęs patį viršų jis metėsi tolyn į siaurą koridorių, kurio gale yra durys į mokyklos palėpę. Jos visada užrakintos. Tai aklavietė, viena iš nedaugelio mažai lankomų mokyklos vietų. Šalia — tualetai, kuriais niekas nesinaudoja. Išskyrus juodu su Linėja: čia jų susitikimų vieta.

Žingsniai artėjo.

Slėpkis.

Elijas atplėšė tualeto duris ir įsmukęs į vidų atsargiai jas pristūmė. Stengėsi kvėpuoti kuo tyliau. Pasiklausė. Jokių garsų. Tik motociklas padidino greitį ir nutolo.

Elijas priglaudė ausį prie durų.

Nieko negirdėti. Tačiau jis žino. Kažkas stovi. Kitoje durų pusėje.

Elijau.

Šnabždesys garsėjo, tačiau Elijas tikras, kad jis galvoje.

„Štai ir išsikrausčiau iš proto“, — pamanė, ir kitą mirksnį išgirdo:

Taip. Tu išsikraustei iš proto.

Jis atsisuko į langą, į melsvą dangų. Blizgėjo balti kokliai. Buvo šalta. Jį užplūdo begalinė vienatvė.

Atsigręžk.

Elijas nenorėjo, bet vis tiek iš lėto atsigręžė. Lyg nebevaldytų savo paties kūno. Jį valdė anas balsas, tarsi Elijas būtų tapęs marionete iš kūno ir kraujo.

Priešais jį — trys praustuvai su veidrodžiais. Išvydęs savo blyškų veidą, norėjo užsimerkti, bet neįstengė.

Sudaužyk veidrodį.

Elijas pakluso. Tvirčiau sugniaužė drobinio maišelio rankeną ir įsuko jį ore.

Veidrodis sueižėjo, koklinėmis sienomis nusirito dūžtančio stiklo aidas. Į praustuvą sukrito atsiklijavusios didžiulės šukės ir žvangėdamos pažiro į smulkesnes šukeles.

„Kas nors turėjo išgirsti, — dingtelėjo Elijui. — Labai prašau, išgirskite kas nors.“

Bet niekas neatėjo. Jis buvo vienas su balsu.

Elijo kūnas priėjo prie praustuvo ir paėmė didžiausią šukę. Jis suvokė, kas dabar bus. Iš siaubo apsvaigo galva.

Tu sudužęs. Tavęs pataisyti neįmanoma.

Jis iš lėto atbulas įslinko pro praviras tualeto kabinos duris.

Netrukus viskas baigsis. Ir tau niekada nebereikės bijoti.

Balsas tarytum guodė.

Elijas užsirakino ir susmuko ant unitazo. Jis iš visų jėgų stengėsi surikti. Ranka vis tvirčiau gniaužė šukę, aštrios briaunos susmigo į delną.

Jokio skausmo.

Skausmo jis ir nejuto. Jis matė, kaip iš delno prasisunkęs kraujas laša ant pilkų koklinių grindų, tačiau nieko nejuto. Kūnas nutirpęs. Liko tik mintys. Ir balsas.

Gyvenimas nepasitaisys. Nutrauk jį dabar ir bus ramu. Išvengsi skausmo. Išvengsi išdavysčių. Elijau, vis tiek geriau niekada nebus. Gyvenimas — vien pažeminimas. Laimingi yra tik mirusieji.

Elijas nebesipriešino. Stiklo šukė perrėžė ilgą megztinio rankovę ir apnuogino randuotą odą.

„Mama. Tėti, — ištarė jis mintyse. — Jie ištvers. Jie turi savo tikėjimą. Jie mano, kad mes pasimatysim danguje“.

„Aš jus myliu“, — ištarė jis mintyse, kai odoje atsivėrė pirmas pjūvis.

Jis tikėjosi, kad Linėja supras, jog tai ne jo sprendimas. Visi kiti manys, kad nusižudė, ir jam vienodai. Kad tik ji taip nemanytų.

Jis pjaustėsi visai kitaip nei iki šiol. Rėžė giliai ir tikslingai.

Greit viskas baigsis, Elijau. Pakentėk dar truputį. Taip bus geriau. Tu jau tiek iškentėjai.

Iš dilbio srove plūdo kraujas. Jis matė, bet nieko nejuto. Akyse šoko juodi taškeliai. Jie šoko ir augo, kol užtemo visas pasaulis. Jis spėjo išgirsti paskutinį garsą — žingsnius koridoriuje. Jie nebesėlino. Sėlinti nebebuvo ko.

Elijas bandė galvoti apie Linėją. Kaip mažas būdamas vildavosi, kad nesapnuos košmarų, jei įstengs sugalvoti bent vieną šviesią mintį.

Atleisk man.

Jis nežino, ar tai jis pats, ar balsas ištarė šiuos žodžius.

Tą akimirką pervėrė skausmas. 2

Atgavusi sąmonę ji suvokė, kad guli susisukusi į kamuoliuką. Kampe, kur jie ją ir paliko.

Rūsyje tvyrojo aklina tamsa. Gėlė visą kūną.

Ji atsisėdo, įtraukė kojas po marška, apkabino kelius. Dešinioji ausis vis dar buvo užgulta. Iš lėto tvinksėjo akis, užgargėjusi pūliais ir krauju.

Koridoriumi ataidėjo žingsniai. Prasivėrė sunkios durys. Celę apšvietė deglų liepsna. Ji nusuko akis išvydusi savo žaizdotas kojas, supančiotas stora grandine. Du sargybiniai sučiupę pakėlė ją ir surišo rankas už nugaros. Deglininkas gašliai dėbsojo į ją. Virvės įsigraužė į riešus, bet ji nė už ką neišsiduos, kaip jai skauda.

Žmogysta su deglu prisiartino. Išsiviepus bedantė burna dvokė supuvusia mėsa.

— Šiandien tu mirsi, kekše, — pasakė glamonėdamas jai veidą laisva ranka ir slysdamas žemyn krūtine.

Širdį užplūdusi neapykanta suteikė jai jėgų ir įkvėpė beatodairiškos drąsos.

— Prakeikiu tave, — sušnypštė ji, — kad tau pimpalas nupūtų! Mano viešpats šėtonas susiras tave ir mirties patale! Demonai kankins tave amžių amžius!

Vyriškis atšlijo tarsi nuplikytas.

— Dieve saugok, — sumurmėjo vienas sargybinis.

Jų išgąstis teikė jai paguodą.

Kažkas užmetė ant galvos maišą ir nutempė ją koridorių labirintais. Girgždėdami atsivėrė vartai.

Ji buvo lauke. Gaiviai padvelkė rasa. Surambėjusi širdis buvo pasirengusi iškęsti padugnių užgauliojimus, tačiau ji išgirdo tik paukščių čiulbėjimą. Pro maišinį audeklą prasiskverbė raudoni aušros spinduliai. Pietuose sukukavo gegutė. Pietų gegutė — mirties motutė.

Ją užvaldė nenugalimas gyvuliškas instinktas. Ji turi bėgti. Tučtuojau.

Geležiniai pančiai daužėsi į kojas. Niekas nė nesistengė jos sulaikyti. Žinojo, kad to neprireiks. Netoli tenubėgusi ji parvirto kniūbsčia ant drėgnos žemės. Jai už nugaros kvatojo sargybiniai.

— Žiūrėk tik, kaip skuba pas savo šėtoną! — išgirdo bedančio balsą.

Stiprios rankos griebė už pažastų, kažkas šiurkščiai sučiupo už kojų.

Ir staiga paleido. Akimirką ji sklendė oru, paskui žnektelėjo ant kieto paviršiaus ir neteko amo. Suprunkštė arklys, pasaulis susiūbavo. Ji vežime, bent tiek susigaudę.

— Ar čia kas nors yra? — sušnibždėjo.

Niekas neatsiliepė.

Ir nereikia, pamanė, mirties akivaizdoj visi mes vieniši.

Minu pabudo krečiama drebulio. Kūnas sustiręs, tarsi būtų miegojusi prie atviro lango. Kvėpuoti sunku, lyg kas didelis būtų užgulęs krūtinę.

Ji užsitraukė antklodę iki smakro ir susisuko į kamuoliuką. Ir anksčiau ne kartą yra sapnavusi košmarų, bet nė vienas nesukrėsdavo taip kaip šis. Dar niekada ji nejautė tokio palengvėjimo išvydusi gerai pažįstamą kambarį su geltonai ir baltai dryžuotais sienų apmušalais.

Po valandėlės ėmė kvėpuoti lygiai ir ramiai, kūnas iš lėto sušilo.

Ji dirstelėjo į mobilųjį. Greitai septynios. Metas keltis.

Minu išlipo iš lovos ir pravėrė spintą. Nė vieno stilingesnio drabužio, tik iki gyvo kaulo įgrisę džinsai, marškinėliai ir megztukai. Tikra vidutinybė. Nusitraukusi nuo pakabos tamsiai mėlyną palaidinę pati savimi pasišlykštėjo. Ji tokia siaubingai... nepiktybinė. Net šukuosena tokia pat kaip kūdikystėj. Antra vertus, ką žmonės pasakytų, jei staiga į pamokas ateitų pasikeitusi? Mokyklos neformalai, kurių stilius jai slapčia patiko, pamanytų, kad nori prisigerinti.

Be to, jai kančia pirkti naujus drabužius. Jaučiasi kaip beraštė, patekusi į knygyną. Vertindama kitus ji turi savo nuomonę — tas gražu, tas negražu, tas skuduras tinka, tas ne. Bet pati vartydama katalogą arba stovėdama parduotuvėje renkasi tik tai, kas išbandyta. Juoda. Mėlyna. Nutįsę ilgi megztiniai. Ne per siauri džinsai. Ne per didelė iškirptė. Jokių ornamentų. Drabužiai jai — tarsi kalba, kurią ji supranta, bet pati ja kalbėti nemoka.

Ji pasiėmė drapanas ir išėjo į koridorių. Tėvų miegamojo durys buvo uždarytos, vonios praustuve vandens klanelyje gulėjo tėčio skustuvas. Minu spėjo, kad jis jau darbe. Mamos rankšluostis buvo drėgnas, vadinasi, ir ji atsikėlusi, nors jai šiandien laisvadienis.

Minu pasidėjo drabužius ant taburetės, įlipo į vonią ir užsitraukė dušo užuolaidas.

Staiga į nosį tvokstelėjo gaisro dūmų tvaikas. Suėmusi ilgų juodų plaukų sruogą truktelėjo nosimi.

Teko net du kartus išsitrinkti galvą šampūnu, kad iš plaukų dingtų nežinia iš kur atsiradęs smarsas. Apsukusi galvą rankšluosčiu kaip turbanu ji išsivalė dantis. Akys užkliuvo už seno įrėminto žemėlapio virš veidrodžio. Tai Engelsfošo — Angelų krioklio — žemėlapis. Pernai ji tikėjosi, kad tėvai leis persikraustyti pas tetą Baharą į Stokholmą ir lankyti gimnaziją ten. Neleido. Tad dabar kas rytąją užvaldo baisi neapykanta žemėlapiui, nuolat primenančiam apie tai.

Taigi — Engelsfošas. Pavadinimas gražus, miestas — skylė. Toli nuo viso pasaulio, apsuptas gūdžių miškų, kur neretai žmonės paklysta ir pradingsta amžiams. Trylika tūkstančių gyventojų, nedarbingumas — 11,8 procento. Plieno gamykla uždaryta prieš dvidešimt penkerius metus. Centre — daugybė nenaudojamų patalpų. Išsilaiko tik picerijos.

Miestą riboja greitkelis ir geležinkelis. Rytuose — Tvenkinio ežeras, degalinės, mechaninės dirbtuvės, uždarytoji gamykla ir keli depresiją varantys daugiabučių mikrorajonai. Vakarinėj daly — centras, bažnyčia ir klebonija, sublokuotų namų rajonai, seniai apleistas dvaras ir padorus nuosavų namų rajonas — idilė šalia kanalo.

Čia ir gyvena Falkų Karimių šeima. Šviesiai pilkoje dviaukštėje funkcionalistinio stiliaus viloje. Sienos išmuštos brangiais apmušalais, beveik visi baldai parsigabenti iš interjero dizaino parduotuvių Stokholme.

Leisdamasi laiptais Minu pamatė mamą, sėdinčią prie virtuvės stalo. Dienraščiai, kuriuos rytais perverčia tėtis, gulėjo sudėti į dailią krūvelę. Mama, panirusi į sveikatos apsaugos darbuotojų laikraštį, mėgavosi įprastiniais pusryčiais — juoda kava. Minu prisipylė dubenėlį braškinio jogurto ir atsisėdo priešais.

— Ir tai visi pusryčiai? — paklausė mama.

— ...kad katilas juodas, — atsakė Minu.

— Jogurtas, košė, sumuštinis, jogurtas, košė, sumuštinis. Kaip tau neatsibosta?

— O kava — neatsibosta?

— Vieną gražią dieną pati suprasi, — nusišypsojo mama. Ir staiga pažvelgė į Minu anuo žvilgsniu, kuris, rodos, kiaurai permato. — Blogai miegojai?

— Sapnavau košmarą, — tarstelėjo Minu.

Ji perpasakojo sapną, kaip jautėsi atsibudusi. Mama ištiesusi ranką palietė jai kaktą. Minu atšlijo.

— Aš nesergu. Čia ne karštinė.

Minu aiškiai matė, kaip mama persijungia į gydytojo režimą. Balsas nežymiai pasikeitė, tapo rimtas ir profesionalus. Kūno judesiai ir gestai — formalūs. Taip būdavo net Minu vaikystės laikais. Susirgusią ją slaugydavo ir saldainiais bei komiksais lepindavo tėtis. Mama elgdavosi kaip ligonio apžiūrėti iškviestas daktaras.

Minu dėl to liūdėdavo. Paaugusi ėmė įtarti, kad sveikatos apsaugos darbuotoja mama pavirsta norėdama apsisaugoti. Ji nepajėgtų būti tiesiog mama, nes turi per daug žinių apie tai, kas gali ištikti pasiligojusį žmogų.

— Koks pulsas?

— Dažnas. Bet jau praėjo.

— Sunku kvėpuoti?

Minu linktelėjo.

— Gal tai panikos priepuolis.

— Man nebūna panikos priepuolių.

— Nieko čia keisto, Minu. Tu ką tik pradėjai lankyti gimnaziją. Tai didžiulė permaina.

— Tai buvo ne panika. Tai dėl sapno.

Šie žodžiai jai pačiai nuskambėjo keistai, bet tai tiesa.

— Nesveika jausmus užgniaužti savyje, — nesiliovė mama. — Jie vis vien kokia nors forma ištrūks į paviršių. Kuo labiau žmogus bando juos suvaldyti, tuo smarkiau jie išsiveržia.

— Kada chirurgė persikvalifikavo į psichologę? — paerzino mamą Minu.

— Jei atvirai, kadaise galvojau apie psichiatriją, — mestelėjo mama kiek aštriau. Paskui kažkas jos akyse pasikeitė. — Aš žinau, kad nesu tau labai geras pavyzdys.

— Mama, nereikia.

— Ne, tu paklausyk. Aš esu tipiška gera mergaitė. Ir nenoriu, kad tau tas persiduotų.

— Tai nepersiduoda, — sumurmėjo Minu.

— Tik pasakyk, jei vėl pasikartos. Pažadėk man.

Minu linktelėjo. Nors mama kartais per daug visur kaišioja nosį, vis tiek labai gera, kad jai rūpi. Be to, ji dažniausiai supranta Minu.

„Apgailėtina, — pamanė Minu nurydama paskutinį jogurto šaukštą. — Mano geriausia draugė — mama.“

***

Vanesą pažadino gaisro dūmų tvaikas.

Nubloškusi antklodę pašoko iš lovos ir atplėšė duris.

Svetainėje buvo ramu. Užuolaidų nelaižė liepsnos. Iš virtuvės nevirto juodi nuodingų dūmų kamuoliai. Ant sofos prasižiojusi kėpsojo picos dėžė, mėtėsi kelios alaus skardinės. Aviganis Frasis tingiai tysojo saulėtame grindų plotelyje. Mama, Nikis ir jaunesnysis Vanesos broliukas Melvinas jau pusryčiavo virtuvėje. Įprastas rytas jų namuose Erškėtrožių gatvėje Nr. 17, penktame aukšte, pirmame iš dešinės nuo lifto bute.

Vanesa pakratė galvą ir suprato, kad kvapas sklinda nuo jos. Smirdėjo plaukai. Taip kadaise ji atsiduodavo, kai dar mažytė būdama stovėdavo ir žiopsodavo į kitiems žiovulį varantį Valpurgijos laužą ant Ulsono kalvos.

Ji perėjo svetainę, paskui virtuvę, kur Melvinas ant stalo šokdino du šaukštus. Kartais jis toks meilutis, kad nors mirk. Galvoj netelpa, kad penkiasdešimt jo procentų sudaro Nikio genai.

Ji nutrenkė naktinius marškinius ant vonios grindų ir atsuko dušo čiaupą. Vamzdžiai sukosėjo, čiaupas iššvirkštė ploną šalto kaip ledas vandens čiurkšlę. Nuo to laiko, kai Nikis užsispyręs pats pakeitė kelis vamzdžius ir prijungė naują maišytuvą, dušu pasitikėti negalima. Mama norėjo kviesti meistrą, bet galiausiai nusileido Nikiui, kaip visada.

Vanesa įlipo į dušo kabiną. Kol pavyko nureguliuoti tinkamą temperatūrą, vos nenusiplikino. Ji išsiplovė galvą saldžiu, kokosais dvelkiančiu mamos šampūnu, bet dūmų tvaikas neišnyko. Ji prisispaudė pilną saują šampūno ir dar kartą išsitrinko plaukus.

Grįžusi į savo kambarį užsimetė chalatą ir įsijungė radiją. Isteriški reklamos balsai grąžino gyvenimą į normalias vėžes. Ji pravėrė žaliuzes ir nuotaika išsyk pasitaisė. Jokių abejonių — oras kaip tik lengviems drabužėliams. Ji troško kuo greičiau ištrūkti į saulę.

— Tuoj pat pritildai! — iš virtuvės subliuvo Nikis, nutaisęs griežto faro balsą.

Vanesa jį ignoravo.

„Ne mano reikalas, kad vakar prisiliuobei“, — pasakė sau mintyse rutuliniu dezodorantu įnirtingai trindamasi pažastis.

Ji apsirengė, čiupo kosmetinę ir priėjo prie didžiulio veidrodžio, atremto į sieną.

Jos ten nebuvo.

Vanesa stebeilijo į tuščią veidrodį. Pakėlė ranką, ištiesė priešais. Štai ji, puikiausiai matoma ranka. Vėl pažvelgė į veidrodį. Tuščia.

Tik po kurio laiko Vanesa suprato, kad vis dar miega.

Ji nusišypsojo. Jei suvokia, kad tai sapnas, gal pavyks jį ir valdyti.

Paėmusi kosmetinę nuėjo į virtuvę.

— Labas rytas, — pasisveikino.

Niekas nereagavo. Ji tikrai nematoma. Nikis snaudė parėmęs galvą ranka. Nuo jo trenkė prarūgusiu alumi. Mama, ne mažiau apsimiegojusi, kimšo sumuštinį su kumpiu, vartydama prekių katalogą, parsineštą iš parduotuvės „Kristalų grota“. Tik Melvinas pasuko galvą, tarsi būtų ką nors išgirdęs, bet buvo akivaizdu, kad ir jis jos nemato.

Vanesa atsistojo šalia Nikio.

— Pagiringas šiandien? — sušnibždėjo jam į ausį.

Jokios reakcijos. Vanesa sukikeno. Ją apėmė keista pakili nuotaika.

— Nekenčiu tavęs, — pasakė ji. — Suknistas menkysta, tu pats nesupranti, koks esi menkysta. Tas ir blogiausia, kad įsivaizduoji esąs vienintelis ir nepakartojamas.

Staiga ji pajuto ant rankos kažką šlapio ir šiurkštaus. Žvilgtelėjo žemyn. Tai Frasis laižė jai ranką.

— Ką Fasi dajo? — plonu balseliu sučypė Melvinas. Mama pažvelgė į šunį.

— Ką čia žinosi, ką tas Frasis daro, — atsakė, — gal muses gaudo, ar ką.

— Išjunk tą sušiktą radiją, nes tuoj ateisiu ir sudaužysiu jį velniop! — subaubė Nikis Vanesos kambario link.

Vanesa prunkštelėjusi permetė akimis virtuvę. Prie kriauklės stovėjo mėgstamiausias mėlynas Nikio puodelis su amerikietišku policininko ženkleliu ir baltomis raidėmis N.Y.P.D.1 Jis aiškiai manė, kad Engelsfošo faro kasdienybė ne ką prastesnė už Niujorko gatvių patrulio.

Vanesa užsimojusi tėškė puodelį į grindis. Jos džiaugsmui šis garsiai perskilo perpus. Melvinas krūptelėjęs pravirko. Vanesai akimirksniu sukirbėjo sąžinė.

— Ak tu šūde! — suriko Nikis taip staiga pašokdamas, kad net kėdė apvirto.

— Ot nenuskilo... Ir manęs negali apkaltint, — pasakė Vanesa triumfuodama.

Nikis spoksojo tiesiai į ją. Jų akys susitiko. Šokas tarsi nestipri elektros iškrova nudilgino stuburą.

Jis ją matė.

— O ką kitą apkaltint, po velnių? — sušvokštė jis.

Melvinas sriūbavo. Nikis, paėmęs jį ant rankų, glostė pasišiaušusius šokolado rudumo plaukus.

— Mažuli, mažuli, — guodė skersakiuodamas į Vanesą.

— Vanesa, kas čia dabar? — paklausė mama pavargusiu balsu.

Vanesa nesumojo, ką atsakyti. Kur prasideda ir kur baigiasi šis sapnas, jei rimtai?

— Tai jūs mane matėt visą laiką? — paklausė ji.

Mamai beregint visi miegai išlakstė.

— Gal tu kokių tablečių prisirijai?

— O jūs išvis debilai! — suriko Vanesa puldama į prieškambarį.

Ji bijojo, ji mirtinai išsigando, bet nė už ką to neparodys. Užtat paskubomis įsispyrė į batus ir čiupo krepšį.

— Kad man nė žingsnio iš namų! — sušuko mama.

— Tai gal man pamokas praleisti, ar ką? — suspiegė Vanesa ir taip trenkė buto duris, kad visa laiptinė nuaidėjo.

Ji nubildėjo laiptais žemyn, išbėgo į lauką, įkypai kirto gatvę iki penktuko stotelės ir kaip tik spėjo į autobusą.

Ačiū Dievui, šįkart nė vieno pažįstamo. Ji klestelėjo pačiame gale.

Šį psichopatišką rytą galima paaiškinti dvejopai. Arba ji išprotėjo. Arba vaikščiojo per miegus. Kai buvo maža, tai pasitaikydavo gana dažnai. Mama baisiai mėgsta istoriją, kaip Vanesa kartą atsitūpusi pasisiojo ant prieškambario kilimėlio. Ir pasakoja ją visiems darydama Vanesai gėdą. Vanesa vis dar prisiminė, koks jausmas apima atsidūrus tarp miego ir būdravimo. Tačiau nujautė, kad čia kas kita.

„Aš vaikščiojau per miegus“, — nutarė ji.

Tas kitas paaiškinimas per daug baisus.

Vanesa žvelgė pro langą. Autobusui įvažiavus į tunelį, ji išvydo stikle savo atvaizdą. Į ją dėbsojo dvi nepadažytos akys.

— Bliamba, šūdas, — suniurnėjo ji ir ėmė raustis po krepšį.

Rado tik seną lūpų blizgį. Kosmetinė liko namie ant grindų. Nepasidažiusi Vanesa mokykloje nebuvo pasirodžiusi nuo dešimties metų. Šį rytą irgi nebus pirmas kartas. Gana ir vienos traumos per dieną.

Autobusas lingavo per apleistus pramoninius rajonus. Mama nuolat teigia, kad jos vaikystėje plieno gamykla buvusi miesto pasididžiavimas. Tada atseit galėdavai didžiuotis, kad esi iš Engelsfošo. Vanesai galvoj netilpo — būta čia kuo didžiuotis. Miestas, aišku, ir tada buvo apsnūdęs ir bjaurus kaip dabar.

Pervažiavęs geležinkelio bėgius autobusas įsuko į vakarinę miesto dalį. Pro langą buvo matyti kvartalai, kuriuos mama su panieka vadina Beverti Hilsu. Didžiulės šviesiai dažytos vilos apsuptos išpuoselėtų sodų. Atrodo, tarsi šioje miesto pusėje net saulė šviečia skaisčiau. Čia gyvena piniguočiai. Gydytojai. Vienas kitas klestintis parduotuvių savininkas. Gamyklos patronų palikuonys.

Iki gimnazijos dar buvo likęs galiukas. Ji įsikūrusi gana toli nuo centro.

„Kaip kalėjimas, kuo toliau nuo civilizacijos“, — pamanė Vanesa. 3

Ana Karina ilgėjosi rudens.

Ji stypsojo prie mokyklos vartelių ir žvelgė į kiemą, kur būriavosi vasariškai vilkintys mokiniai. Įdegusios kojos, rankos, iškirptės. Ji pati troško vieno — susisupti į nudėvėtą vilnonį puspaltį, užsitraukti kepurę ant akių ir susibrukti rankas į senelio rankų darbo pirštines.

Vilkėjo ji dukslią sportinę striukę, milžiniškus marškinėlius trumpom rankovėm, mūvėjo džinsus. Rytas buvo šiltas, šilumos per dvidešimt laipsnių. Bet vis tiek geriau kepti, nei demonstruoti nuogą kūną.

Nors per daug sukaisti irgi nesinorėjo. Rankas ji laikė truputį atitraukusi nuo pažastų — kad neatsirastų prakaito dėmių. Septintoje klasėje kažkas ją iš nugaros valgykloje pastūmė ir ji apsipylė vandeniu palaidinę. Erikas Fošlundas iškart ėmė staugti, kad jos papai prakaituoti. Pravardė Prakaituota Kiaulė taip prilipo, kad atsekė ją net iki gimnazijos. Ana Karina tikrai nenorėjo, kad atsirastų pagrindas ir toliau ją taip pravardžiuoti.

Mokyklos kiemas tuštėjo. Nuleidusi galvą, ant krūtinės sukryžiavusi rankas Ana Karina slinko kartu su visais. Ji pradėjo nešioti liemenėlę, kuri optiškai turėjo sumažinti krūtinę, bet veidrodyje nesimatė jokio skirtumo.

Viduje ji pastebėjo savo bendraklasę Rebeką Mulin ir jos vaikiną Gustavą Olanderį. Jie stovėjo apsikabinę šalia laiptų. Ana Karina nusuko akis ir ją užplūdo juoda kaip naktis, kaip žvėris narve besidaužanti savigaila. Nė vienas vaikinas niekada nežiūrės į ją taip, kaip Gustavas į Rebeką.

— Sveika, — šūktelėjo Rebeka jai einant pro šalį.

— Sveika, — aidu atsiliepė Gustavas.

Ana Karina neatsakė.

Bent kiek atsipalaidavo tik pasiekusi klasę ir klestelėjusi į savo vietą pačiame priekyje prie sienos. Įbrukusi ranką į striukės kišenę užčiuopė šiltą Pipiro kūnelį ir aštrius nagiukus, švelnų kaip šilkas kailį. Ji paglostė nesuvokiamo mažumo galvutę, ir katinėlis ėmė taip murkti, kad visa kišenė suvibravo. Tiršta kaip naktis juoduma ėmė trauktis, užleisdama vietą meilei.

Ana Karina žinojo, kad kačiuko į mokyklą neštis nevalia, bet viena jautėsi nepakankamai stipri. Kol kas dar ne. Gal po savaitgalio.

Iki šiol sekėsi neblogai. Jau atkentėtos dvi savaitės, ką tik prasidėjo trečioji. Kol kas niekas iš jos nesijuokė. Neišmetė krepšio pro langą. Nebandė nustumti nuo laiptų. Niekas nežnaibė krūtinės skaudžiai, iki ašarų. Erikas Fošlundas ir Ida Holmstriom net kelis kartus praėjo pro ją koridoriuje net galvos nepasukdami.

Ji svajojo apie tai devynerius metus, ir štai galų gale svajonė išsipildė.

Pagaliau ji tapo nematoma.

***

Minu paauglystės nekenčia. Labiausiai dėl to, kad kas nors nuolatos perša į draugiją kitus paauglius. Būdama mokykloje ji jaučiasi kaip ištremta į svetimą planetą... Ir taip kiekvieną dieną. Ji neturi ką pasakyti šios planetos gyventojams. Ji net apsimesti nesugeba, kad yra viena iš jų, nes nežino kaip.

„Vėliau viskas bus kitaip.“ Taip ji guosdavosi laukdama gimnazijos. Kiti ją būtinai pasivys, bent jau tie, kurie rinksis gamtos ir tiksliųjų mokslų pakraipą.

Bet, prasidėjus trečiajai mokslo metų savaitei, ji ėmė suprasti, kad tai buvo tik iliuzija.

Net gimnazijos pastatas primena senąją mokyklą: keturaukštis raudonų plytų statinys plokščiu stogu. Vienintelė nykaus asfaltuoto mokyklos kiemo puošmena — vieniši futbolo vartai be tinklo. Kadaise kažkas pabandė pakraščius apsodinti medžiais, kad būtų bent šiokios tokios gyvybės. Vargšai sodinukai beveik visi nudžiūvo. Dabar styro tik pliki kamienai ir šakos.

Mokyklos durys atlapotos, kad priplūstų gryno oro, bet įėjus vis vien tvokstelėjo gerai pažįstamas dulkių ir geltono linoleumo kvapas. Atsidavė taip pat kaip senojoje mokykloje. Tik įžengusi pro duris Minu pamatė Vanesą Dal, nuobodžiaujančią šalia dvyliktoko Jario Mekineno. Jis karštai kažką jai aiškino, bet ji atrodė suirzusi, ir tiek.

Vanesa. Tikra Minu priešingybė: graži, neieškanti žodžio kišenėje, pasišviesinusi plaukus. Devintoje klasėje viešpatavo pačiame mokyklos geidžiamiausiųjų sąrašo viršuje. Apranga: balti trumpučiai šortai ir balti sportiniai bateliai. Pro iškirptę matosi pakeliamosios liemenėlės mezginiai.

Evelina, Vanesos draugė, pribėgusi užšoko Jariui ant nugaros ir apsivijo jam kaklą. Atkišusi mobilųjį nusifotografavo su juo. Jaris pabandė ją nukrėsti, bet ji įsikirto dar tvirčiau — net krūtys prisispaudė prie sprando. Ir dar taip isteriškai juokėsi, kad visi aplinkui atsigręžė pasižiūrėti, kas ten darosi.

„Ar jiems dar negana, kad prabuvo dėmesio centre devynerius metus?“ — pamanė Minu pagreitindama žingsnį.

***

Pirmoji pamoka — švedų kalba ir literatūra. Vanesa į klasę įėjo kartu su Evelina. Mišelė pudravosi jau užėmusi visoms trims vietas pačiame gale.

— Eina sau, kaip noriu miego, — Evelina susmuko ant kėdės šalia Mišelės.

— Aš irgi, — nusižiovavo Mišelė, apžiūrinėdama savo veidą blizguliuojančios pudrinės veidrodėlyje. — Bliam, aš šian atrodau — tai kai trisdešimtmetė senė.

Vanesa atsiduso. Mišelė atrodo kaip visada. Jai tik reikia n kartų per dieną išgirsti, kad atrodo fantastiškai. Mišelė pasitaisė tviskančių tamsių plaukų garbaną ir papūtė lūpas savo atvaizdui veidrodyje.

— Pudros užsivarei kokių penkių centimetrų sluoksnį. Gal užteks jau, ką? — suniurzgėjo Vanesa.

Mišelė iš lėto nuleido veidrodėlį ir įsispoksojo į ją.

— Kas tau darosi? — paklausė Evelina.

— Pajuokavau gi.

— Tai kad neatrodo, — kaip visada vangiai nutęsė Mišelė.

— Gal tau PMS, ar ką? — purkštavo toliau Evelina. — O gal su Viliu susipykai?

— Uhu, — pasigavo Vanesa, — susipykau su Viliu.

Taip sakyti buvo paprasčiau. Kaip kitaip joms paaiškinsi, kas atsitiko šįryt? „Ai, aš staiga kažkaip pasidariau nematoma, pati nepagaunu, nebent iš proto išsikrausčiau.“ Susipykai su vaikinu — apie tai Mišelė su Evelina tikrai išmanė puikiai. Joms net palengvėjo tai išgirdus. Viskas ir vėl stojo į savo vietas.

— Saulyte, — Evelina ją apkabino.

Mišelė irgi užjaučiamai linktelėjo. Vanesa dėkinga nusišypsojo ir paklausė, ar negalėtų pasiskolinti kosmetikos.

***

Klasės gale keli vaikinai per mobilųjį klausėsi hiphopo. Kevinas Monsonas pritardamas dainai repavo šlubuojančia anglų kalba. Minu širdyje paniekinamai šyptelėjo.

Ji pasisveikino su Ana Karina Nieminen, įsitaisiusia pačiame priekyje, bet nesulaukė jokios reakcijos. Ana Karina kaip visada kiūtojo užgulusi suolą, veidą nelyginant šydu apsiskleidusi tamsiais susivėlusiais plaukais.

Nuo jos sklido keista širdį draskanti neviltis. Minu dar senojoje mokykloje keletą kartų bandė ją užkalbinti, bet Ana Karina netardama nė žodžio tiesiog prisiplodavo prie sienos — lyg norėtų su ja susilieti. Jos pasyvumas tarsi provokacija. Nors ir gėdydamasi, Minu paslapčia džiaugėsi, kad pati yra ne ant tokios žemos socialinės hierarchijos pakopos.

Minu išsitraukė iš krepšio matematikos vadovėlį. Iki šiol per pamokas ji viską suprasdavo, bet vis tiek nervinosi. Net nedėdama pastangų ji visada būdavo geriausia klasėj. Tačiau, nepaisant to, — o gal kaip tik dėl to, — didžiausią siaubą jai kėlė mintis, kad ją kada nors demaskuos kaip apsišaukėlę.

Suskambėjo skambutis ir ji automatiškai pakėlė akis.

Tarpduryje stovėjo Maksas su puodeliu kavos. Jam dvidešimt ketveri. Vasaros pradžioje jis apsigyveno Engelsfoše. Minu protas neišnešė, kaip galima laisva valia čionai atsikraustyti.

Maksas užrakino duris. Vos po sekundės kažkas ėmė jas daužyti.

— Jei pavėlavai, tai pavėlavai! — šūktelėjo Maksas, statydamas puodelį ant mokytojo stalo.

— Ė, o tai ką! O jeigu su pateisinama priežastim? — subaubė Kevinas už durų suvyriškėjusiu po vasaros balsu.

Minu nesuvokė, kaip reikės ištverti trejus metus vienoje klasėje su Kevinu. Kam jis pasirinko gamtos mokslus? Juk būdamas aštuntoje dar vis manė, kad zebras — tai arklio ir tigro mišrūnas.

Maksas akimirką žvelgė į Minu. Ir tuo žvilgsniu buvo pasakyta viskas, ką jis mano apie Keviną. Tarsi Maksas suprastų, kad ji vienintelė čia pajėgi suvokti tikrąją šio žvilgsnio prasmę. Minu tučtuojau nudelbė akis į suolą.

Žmonės sako, kad įsimylėjus išauga sparnai. Nieko panašaus. Jai pirmiausia nutirpsta riešai. Paskui rankas apleidžia jėgos, ir ji pasidaro kaip skudurinė lėlė.

Pirmą kartą pamačius Maksą rankomis tarsi elektros srovė perėjo. Mokytoją įsimylėjo... Vargšė kvaišelė. Ir dar tokį kaip Maksas — banalų gražuolį. Tokie patinka Vanesos Dal tipo merginoms: žaliai rudomis akimis, garbanotais tamsiais plaukais, kaulėtomis rankomis.

Prieš akis dvi matematikos pamokos iš eilės. Minu stačia galva paniro į uždavinius. Ji žiauriai mėgo matematiką. Aiškios taisyklės. Skaidrūs kaip krištolas atsakymai. Teisingai arba neteisingai — jokių pilkųjų zonų.

Retkarčiais ji kilstelėdavo galvą norėdama žvilgtelėti į Maksą.

Prisiminė mamos žodžius, kad nedera slėpti jausmų. Tačiau to, ką jautė Maksui, ji neketino sakyti niekam — nors užmušk. Juo labiau jam pačiam.

Pasibaigus pirmajai pamokai, Maksas išsriuobė kavos likučius, užsisegė portfelį ir dingo iš klasės. Minu žvelgė jam pavymui.

Dešimties minučių pertrauka. Dešimt beprasmiškų minučių. Dešimt minučių, kad galėtum visų akivaizdoje pabūti vieniša ir apgailėtina. Minu pakilo ir išėjo į koridorių.

Pamoka vyko trečiame aukšte. Ketvirtajame buvo koridorius, vedantis iki užrakintų palėpės laiptų. Tai aklavietė. Minu buvo atkreipusi dėmesį, kad niekas nesinaudoja ten esančiais tualetais. Štai kur puiki rami vietelė. Paskubomis užkopusi laiptais ji pasuko už kampo.

Atvėrus tualeto duris nosį pakuteno cigarečių dūmai. Vienas veidrodis buvo sudaužytas. Šukės pažirusios kriauklėje. Langas plačiai atlapotas. Ant palangės susirangiusi rūkė kažkokia mergina.

Apranga: paprasti juodi marškinėliai, pūstas sijonas iki kelių su rausvomis kaukolėmis juodame fone, baltos kojinės, siekiančios kelius. Skreite juoda užrašų knygelė. Ji susikaupusi kažką rašė flomasteriu.

Mergina pažvelgė tik tada, kai Minu už nugaros užsivėrė durys. Ilgi kirpčiukai beveik dengė akis, ryškiai apvedžiotas juodu pieštuku. Juodi plaukai surišti į dvi banguotas uodegas.

Tai buvo Linėja Valin.

Jos kartu mokėsi septintoje klasėje. Visi žinojo, kad Linėjos tėvas alkoholikas, o mama mirusi. Linėja beveik nuolatos bėgo iš pamokų. Vieną dieną, tik prasidėjus aštuntai klasei, mokytoja pasakė, kad Linėja nebeateis. Pasklido gandai, kad ji išsikraustė pas tolimus giminaičius ar net mirė. Paskui paaiškėjo, kad ji globos namuose. Tada nuvilnijo dar viena gandų banga: ji bandė nusižudyti, jos tėvas — pedofilas, ji platina narkotikus, parsidavinėja internetu, ji lesbietė. Nuo to laiko Minu ją buvo mačiusi tik mieste drauge su kitais neformalais.

Ir dabar ji sėdėjo čia ir nusivylusi spoksojo į Minu.

— Sveika... — žiojosi Minu.

— Maniau, kad čia kitas žmogus, — tarė Linėja.

Minu pašnairavo į sudaužytą veidrodį.

— Čia ne aš, — tarė Linėja.

— Aš ir nemaniau, kad tu, — pamelavo Minu.

Ausis užliejo raudonis. Kaip visada, kai susidrovi. Kiek galėdama nerūpestingiau ji patraukė vienų durų rankeną. Užrakinta.

— Šitas gal sugedęs, — pasakė Linėja.

Užuot atsiliepusi Minu pravėrė kitas duris.

Pasuko užraktą ir priglaudė kaktą prie vėsių koklių. Per plonas duris buvo girdėti, kaip Linėja prisidega dar vieną cigaretę.

Minu kurį laiką palaukė, dėl akių nuleido vandenį ir išėjo. Plaudamasi rankas žiūrėjo į save veidrodyje. Pašnairavo į Linėją. Smigtelėjo pavydo adatėlė. Taip, Linėja graži ir liekna, bet baisiausia — veido oda skaisti ir lygut lygutėlė. Pačią Minų nuo trylikos metų persekioja nuolatinės aknės atakos. Aštuntoje klasėje Erikas Fošlundas jos paklausė, gal jai į veidą kas šovė šratiniu šautuvu. Suaugusieji tvirtindavo: subręsi — praeis. Deja, tai nepasitvirtino. Kaip ir daug kas, ką sako suaugusieji.

— Tai gal nereikia apsimetinėti, — pertraukė jos mintis Linėja.

Minu ausys vėl išraudo kaip pomidorai.

— Ką?

Linėja atidėjo užrašus į šalį.

— Tu čia slapstaisi, sakysi ne?

— Man patinka būti vienai, — sumurmėjo Minu.

Linėja supratingai nusišiepė. Kurį laiką jos stebeilijo viena į kitą.

— Juk niekam nesakysi, ane? — Linėja pamojavo cigarete.

— Daryk tu ką tik nori.

— Mūsų nuomonės visiškai sutampa, — atsakė Linėja ir nusviedė nuorūką į kriauklę. Ši užgeso šnypšdama ant šlapio emalio.

Linėja nušoko nuo palangės. Iš užrašų knygutės iškritęs rašiklis nuriedėjo ant žemės ir pranyko užrakintoj tualeto kabinoj.

Minu pasilenkusi žvilgtelėjo po durimis.

Rašiklis gulėjo kažkokioj tamsioj lipnioj masėj. Toliau viduje buvo matyti juodas drobinis maišelis ir juodų aulinių batų pora. Kažkas sėdėjo ant unitazo.

Minu atsitiesė taip staiga, kad net galva apsvaigo.

— Kas yra? — paklausė Linėja.

— Man rodos, ten kažkas sėdi...

Jai toptelėjo, kad tai gali būti pokštas. Galbūt kur nors pritvirtinta filmavimo kamera, ir debiliškas jos poelgis tuoj atsidurs internete.

— Nors ką aš žinau...

Linėja įėjo į gretimą kabiną ir pasilipo ant unitazo. Pažvelgė per sienelės viršų. Minu laukė reakcijos. Viena po kitos slinko sekundės.

— Kas ten?

Linėja nulipo ir prapuolė Minu iš akių.

— Linėja?

Tyla. Nuo silpno vėjo gūsio sudrebėjo atviras langas. Minu priėjo prie tualeto kabinos, kurioje atsirėmusi nugara į sieną stovėjo Linėja ir spoksojo sau priešais.

— Ten Elijas, — galop išspaudė ji.

„Elijas Malmgrenas?“ Minu ne kartą matė jį mieste kartu su Linėja. Tai turi būti jis.

— Kas atsitiko? Ar jam viskas gerai, ar... — paklausė Minu, nors atsakymą jau žinojo.

Linėja suklupo ir ėmė vemti. Gaikčiojo, kol iš burnos pradėjo tekėti vien skaidrios tąsios seilės. Minu stypsojo kaip stabo ištikta. Linėja atsisuko į ją. Nuo blizgančių akių jai nuvarvėjo makiažas. Jų žvilgsniai susitiko, ir Minu pajuto, kad Linėja viduje dūžta.

— Ateik, — pasakė tiesdama ranką.

Linėja suėmė jos ranką, atsistojo ir apsidairė išplėtusi akis.

— Reikia ką nors pašaukti, — tarė Minu.

Linėja spoksojo į ją. Papurtė galvą.

— Mes negalime jo palikti.

— Aš pabūsiu, — skubiai tarstelėjo Minu ir jau kitą akimirką ėmė gailėtis.

— Reikia jį iš ten išnešti.

— Išnešim, — Minu buvo keista, kaip ji gali būti tokia rami.

Linėja išbėgo. Langas nuo skersvėjo užsitrenkė. Vieną akimirką prieš jam vėl atsiveriant Minu sąmonė sugavo kvapą. Tas kvapas buvo jai nepažįstamas, tačiau ji akimirksniu suvokė, kad taip atsiduoda mirtis. Tačiau apie tai galvoti nevalia. Dabar — ne.

Ji žvilgtelėjo į užrakintas duris. Kiek kraujo.

Išvydus aštrias šukes kriauklėje atšliaužė panika.

Atsidarė durys, Minu krūptelėjo. Įėjo mokyklos ūkvedys nešinas įrankių dėže. Jam apie keturiasdešimt. Apžėlęs žilstančiais plaukais. Mėlynos kaip ledas išplėstos akys dėbsojo tiesiai į ją. Jis sumurmėjo kažką negirdimai, pasistatė įrankių dėžę ir ėmė joje raustis.

Įslinko Linėja. Prisiartinusi prie Minu vėl mėšlungiškai sugniaužė jai ranką. Dar po akimirkos pasirodė direktorė.

Adrianą Lopęs Minu anksčiau buvo mačiusi tik kartą — per naujų mokinių sutikimą. Iš pažiūros jai tarp trisdešimt ir keturiasdešimt, juodi plaukai, pažo šukuosena, kirpčiukai. Apranga: juodas kelius siekiantis sijonas ir balta palaidinė. Sagutės susagstytos iki pat pakaklės.

Pas tokią direktorę su savo problemomis geriau nesirodyt, Minu tą pajuto beregint.

— Merginos, jums čia pasilikti negalima, — pasakė ji.

— Aš pasiliksiu, — pareiškė Linėja.

Direktorė įrėmė akis.

— Išeikit, — paliepė.

— Mes pasiliekam, — nenusileido ir Minu.

Ūkvedys išsitraukė atsuktuvą. Tokias duris iš lauko atidaryti lengva. Matyt, jos sąmoningai taip sukonstruotos. Linėja prisislinko dar arčiau Minu, dar smarkiau suspaudė jai plaštaką.

— Nežiūrėk, — sušnibždėjo.

Minu mielai būtų užsimerkusi. Mielai būtų net išėjusi. Bet užuot tai padariusi liko stovėti išplėstomis akimis. Durys atsivėrė.

Ūkvedys nusisuko, direktorei užėmė kvapą. Minu sustingo. Šokas tarsi kruša nutvilkė kūną.

Elijas sėdėjo atkraginęs galvą, plačiai atmerktos akys buvo užverstos į lubas. Suglebusios rankos kadaravo prie šonų. Dešinioji plaštaka tebegniaužė didžiulę veidrodžio šukę. Kairiajame dilbyje žiojėjo gilus pjūvis.

Minu su Linėja apsikabino. Tarsi kieno pastūmėtos. Minu tikrai ne iš tų, kurios kiekviena proga puola glėbesčiuotis. Ji nujautė, kad Linėja irgi. Tačiau šią akimirką būtinai turėjo pajusti kito žmogaus artumą, kito gyvo žmogaus artumą.

Tolumoje, realybėje, užkaukė sirenos. 4

Kieme būriavosi beveik visi mokyklos mokiniai. Jie stumdėsi ir grūdosi. Buvo susijaudinę, kalbėjo prislopintais balsais. Niekas tiksliai nežinojo, kas mirė, bet sklido gandas, kad tai Elijas Malmgrenas. Mokytojai visus paleido iš pamokų, tačiau buvo akivaizdu, kad niekas neketina skirstytis, kol nebus išneštas lavonas.

Lavonas. Rebeka pašiurpo. Juodu su Gustavu laukė priešais paradines duris. Jis laikė apkabinęs ją iš nugaros.

— Pažadėk man, kad tau niekada nieko neatsitiks, — pasakė ji pusbalsiu.

Gustavas apkabino ją dar stipriau ir priglaudė lūpas prie ausies.

— Pažadu, — sušnibždėjo.

Ir pakštelėjo į skruostą.

Rebeka vis dar negalėjo atsitokėti, kad jie pora. Gustavas visada buvo mėgstamiausias mokyklos vaikinas. Tas, kurio vardas terliojamas ant sienų ir apipiešiamas girliandomis merginų sąsiuviniuose. Rebeka — viena jų. Ji nė nesapnavo, kad jis atkreips dėmesį į ją. Ji visada būdavo tik viena iš daugelio. Taip netgi saugiau — kai esi visiškai tikra, kad Gustavas niekada nebus tavo. Vietinė futbolo žvaigždė. Gražus kaip Holivudo aktorius. Ir beveik toks pat nepasiekiamas.

Per devintokų pavasario pokylį viskas pasikeitė. Jie pasiniurkė. Praėjus dar savaitei, mokyklos baigimo vakarėlyje vėl pasiniurkė. Rebeka buvo išgėrusi du sidro ir jautėsi pakankamai apsvaigusi, kad išdrįstų paklausti:

— Ar mes pora?

— Tai aišku! — atsakė jis, nusišypsodamas savo nuostabia šypsena. — Tai aišku, kad mes pora!

Per vasarą jos gyvenimas apvirto aukštyn kojom. Dabar jau visi žinojo, kas yra Rebeka. Tačiau svarbiausia — pasikeitė ji pati. Jai net šiurpu, kokia ji priklausoma nuo Gustavo. Jis toks gražus. Neįmanoma atsižiūrėti. Norisi bučiuoti ir bučiuoti.

Dėl to, kad pati kažkuo tapo kitų akyse, ją apėmė dvigubi jausmai. Buvo baisu, kad gali viską prarasti. Ji nerimavo, kad aplinkiniai vieną dieną suvoks, jog ji nei protinga, nei įdomi, nei graži. Labiausiai bijojo tos dienos, kai visa tai supras Gustavas.

Per žmonių jūrą nuošė atodūsis. Atsidarė mokyklos durys. Greitosios pagalbos vairuotojai išėjo lauk nešini uždengtais neštuvais. Kai jie pajudėjo automobilio link, minia siūbtelėjo iš paskos. Mokiniai tiesė kaklus bandydami bent akies krašteliu užmatyti, kas guli po užtiesalu. Tačiau vairuotojai įkėlė neštuvus ir užtrenkė duris. Paskui ramiai nuėjo prie kabinos ir sušoko į vidų. Užkaukė sirenos.

„Turbūt tam, kad žmonės atsitrauktų, — pamanė Rebeka. — Vargu ar taip jau skubu išvežti kūną.“

— Tai jis, — pasakė kažkas už nugaros.

Tai buvo Ida Holmstriom su savo amžinais prielipais Julija ir Felisija. Visos trys blondinės. Vaizdelis — kaip susitikus Bilį, Vilį ir Dilį.

— Elijas Malmgrenas, — tarė Ida.

— Iš kur žinai? — paklausė Gustavas.

— Girdėjom, kaip mokytojai kalbėjosi tarpusavyje, — įsiterpė Julija.

Ida metė į ją žudikišką žvilgsnį, akivaizdžiai įnirtusi, kam ją pertraukė.

Tai jos šou. Paskui atgręžė į Gustavą didžiules padrėkusias šuns akis.

— Dieve, kaip gaila, ane?

Kol nedraugavo su Gustavu, Rebeka Idai buvo tuščia vieta. Bet jau kitą dieną po mokyklos baigimo vakarėlio Ida paskambino Rebekai siūlydama kartu varyti maudytis — kaip kokiai senai draugei. Nors ir suvokdama situacijos absurdiškumą, Rebeka neišdrįso atsisakyti. Idos ji bijojo kaip ugnies.

— Neįkertu, kaip galima taip imti ir nusižudyti, — nusistebėjo Felisija.

Ida užjaučiamai palingavo galvą.

— Žiauriai savanaudiška. Kaip jo tėvams jaustis, ką?

— Jam buvo labai sunku, — tarė Rebeka ir vos nevožė pati sau — kalba kaip kokia mėmė.

— Tai aišku, kad sunku, — pritarė Ida, — o kam dabar lengva. Bet juk dėl to tai nesižudysim. Jei visi taip savęs gailėtų, greit nė vieno žmogaus neliktų.

— Man rodos, jis buvo žydras, — pareiškė Felisija.

— Aha, aš skaičiau, kad tokie dažnai žudosi, — įsiterpė Julija.

— Eikit jūs, juk jį engė, ant jo buvo užsisėdę, — kirste nukirto Gustavas.

Ida pakėlė į jį akis ir akinamai nusišypsojo.

— Žinau, G...

Rebeka vos susilaikė neišsiviepusi. G. — tai maloninis vardas, kurį Ida pati išgalvojo. Niekas kitas jo taip nevadina.

— ...bet būkim atviri, — nesiliovė Ida, — niekas Elijo nevertė rengtis tokiais skarmalais ir tepliotis mokykloje.

Julija su Felisija šoko jai antrinti, tad Ida, padrąsinta paramos, postringavo toliau:

— Ta prasme, jei buvo taip jau blogai, galėjo prisitaikyti, būti labiau kaip visi normalūs žmonės. Aš nesakau, gal jis ir nekaltas, kad ant jo buvo užsisėdę, bet jis gi nepersistengė, kad taip nebūtų.

Rebeka netekusi žado spoksojo į Idą. Idai buvo nė motais. Ji žvelgė į Gustavą. Jos miną buvo galima pavadinti lūkestinga.

— Baik tu, Ida, vieną kartą, — tarė Gustavas. — Tavęs neužkniso ėsti visus nuo ryto iki vakaro? Pasiimk kada atostogų, ar ką.

Ida sumirksėjo. Paskui dirbtinai sukikeno.

— O Dieve, na tu ir juokdarys, G., — pasakė ji ir nusisuko į Juliją su Felisija. Šios dvejodamos susižvalgė. — Tų vaikinų humoras kaip kokių mužikų.

Rebeka suėmė Gustavą už rankos. Ji didžiavosi juo, bet ją graužė sąžinė, kad pati neįstengė prasižioti.

***

Minu su Linėja buvo liepta sėsti ant tamsiai žalios nudrengtos sofos direktorės kabinete. Pati direktorė buvo už sienos, kur paprastai sėdi jos pavaduotojas. Ji kalbėjosi su uniformuotu policininku.

Linėja rankose vartaliojo mobilųjį, tarsi lauktų skambučio. Minu iš visų jėgų stengėsi į ją nespoksoti. Visa Linėjos povyza rėkte rėkė, kad jai netrukdytų.

Patalpa buvo neįtikėtinai maža. Lentyna pilna įvairiausių spalvų segtuvų. Ant palangės — keli vazonai nukeipusių augalų. Nučiurusios baltai ir žaliai languotos užuolaidos, apmūsoję langai. Ant rašomojo stalo stirtos tvarkingai sukrautų dokumentų, šalia jų — pasenęs kompiuteris. Kėdė baisi, bet turbūt ergonomiška. Vienintelis kambaryje bent kiek išsiskiriantis dalykas — lempa su stiklo mozaikos laumžirgiais ant gaubto.

Minu pirmą kartą gyvenime lankėsi pas mokyklos direktorių.

Direktorius kviečia tik tada, kai ką nors iškreti arba kai atsitinka kas nors siaubinga.

Žemesniosiose klasėse ji kartais pasvajodavo, kas būtų, jei įvyktų kokia nors katastrofa. Mokykloje kiltų gaisras arba visus įkaitais paimtų sprunkantis nuo policijos banko plėšikas. Augdama vis aiškiau suvokė, kaip tai vaikiška. Tačiau tik dabar iš tikrųjų suprato, kaip toli nuo realybės buvo tie jos svaičiojimai.

Filmuose baisūs visai kiti dalykai nei tikrovėje. Jokiam trilery nebus taip klaiku kaip realybėje. Tai tik siaubas ir purvas. O svarbiausia — to siaubo negali išjungti. Jau dabar Minu žinojo, kad Elijo vaizdas persekios ją visą likusį gyvenimą.

„O, kad būčiau užsimerkusi“, — pamanė ji.

— Aš esu ir anksčiau mačiusi numirėlį, — staiga tarė Linėja.

Minu atsisuko į ją. Linėja dėmesį buvo sutelkusi į mobilųjį, kurį sukinėjo flomasteriu išterliotuose pirštuose. Nagai rūpestingai nulakuoti ryškiai rožine spalva.

— Ką tokį? — paklausė Minu.

— Nežinau. Tokią tetulę. Seną alkoholikę. Gavo širdies smūgį ir mirė. Ėmė ir numirė. Man buvo gal penkeri.

Minu nežinojo, ką sakyti. Tokia patirtis jai be galo tolima.

— Tokių dalykų niekada neužmirši, — sumurmėjo Linėja.

Aplink akis grioveliais nutekėjusi kosmetika. Minu dingtelėjo, kad pati ji neverkė. Linėja turbūt mano, kad ji bejausmė. Bet Linėja tiesiog žiūrėjo į ją.

— Mes su tavim tą pačią klasę lankėm septintoj, ane?

Minu linktelėjo.

— Koks ten tavo vardas? Mina?

— Minu.

— A, tiksliai.

Linėja savo vardo nepasisakė. Arba jai tas nesvarbu, arba ji tikra, kad Minu ir taip žino. Ir kaip galėtų nežinoti? Visi septintokai tik ir kalbėdavo apie Linėją Valin.

— Mergaitės, — pašaukė direktorė, ir Minu pakėlė galvą.

Adrianos Lopęs veidas neišdavė jokių emocijų.

— Su jumis nori pasikalbėti policija, — pasakė ji.

Minu pašnairavo į Linėją ir apstulbo pamačiusi, kokia neapykanta dega akys, įremtos į Adrianą. Direktorė, rodos, irgi tą pastebėjo.

— Tu buvai Elijo draugė, tiesa? — paklausė ji.

Linėja tylėjo. Direktorė nusisuko ir kažką klausiamai sumurmėjo policininkui, įėjusiam į kabinetą.

— Galit pasilikti, — pasakė jis sėsdamasis.

Policininkas (Minu jį atpažino, tai Vanesos Dal mamos vyras) stengėsi kaip nors patogiau įsitaisyti ant sulankstomos kėdutės. Galop užsikėlė koją su visu batu sau ant kelio. Orumo tas jam nepridėjo.

— Niklas Karlsonas. Iš pradžių pasisakykit, kas tokios esat.

Jis išsitraukė nedidelę užrašų knygelę ir paprastą pieštuką. Minu pastebėjo, kad galiukas apkramtytas. Policininkas, graužiantis rašiklius. Uniformuotas graužikas.

— Minu Falk Karimi.

— Mhm. O tave ir taip pažįstu, — burbtelėjo Niklas Linėjai.

Gal jis tai pasakė iš draugiškumo, bet nuskambėjo anaiptol ne draugiškai. Minu visa įsitempė pamačiusi, kad Linėja sugniaužė mobilųjį taip, jog net plastmasė sutraškėjo.

„Tik tu tylėk, — pamanė ji. — Būk gera, Linėja, neprisidirbk. Tau pačiai taip bus geriau.“

— Suprantu, įvykis baisus, — Niklas vaidino jautrų policininką. — Gal reikėtų kreiptis į psichologinės pagalbos centrą?

— Psichologai jau iškviesti, — įsiterpė direktorė. — Judvi galėsit iš karto su jais pasikalbėti, kad ir dabar.

— Aš ir taip vaikštau pas psichologą, — atkirto Linėja.

— Štai kaip, tai gerai, — pasakė policininkas. — Ar pažinojot Eliją?

— Aš — ne, — sumurmėjo Minu.

Niklas dėbsojo į Linėją. Net akis badė, kaip jis stengiasi nuslėpti panieką juodaplaukei merginai su išskydusiu makiažu.

„Galėtų ne slėpti, o atvirai parodyti“, — pamanė Minu.

— Bet judu buvote draugai? — paklausė jis.

— Taip, — Linėja nudelbė akis.

— Kiek suprantu, Elijas turėjo didelių problemų.

Linėja linktelėjo.

— Jis ir anksčiau kelis kartus bandė nusižudyti.

— Vieną, — pataisė Linėja.

— Mat kaip, — pasakė policininkas. — Tokiu atveju nelabai čia ką ir pridursi. Jį, aišku, dar apžiūrės teismo gydytojas. Bet situacija vienareikšmė.

Jo balse nuskambėjo toks pasibjaurėjimas, kad Minu norėjosi rėkti. Jei Elijas būtų nužudytas, o žudikas būtų pasistengęs, kad viskas atrodytų kaip savižudybė, policijai būtų nusispjaut.

„Nes taip jau yra šitam sušiktam mieste, — pamanė ji, — tu esi tik tas, kas atrodai esąs kitiems.“

— Ką gi, — Niklas jau stojosi. — Ar parsigausit pačios namo?

Minu apie tai net nesusimąstė.

— Paskambinsiu mamai, — tarė ji.

— O tu kaip? — direktorė kreipėsi į Linėją.

— Parsigausiu, — atsakė ši.

Bet direktorė dar nenorėjo jų paleisti. Minu matė, kaip ji stengiasi parinkti žodžius. Jai dar neprasižiojus, Minu žinojo, kad leptels apie Eliją kokią nors klaikią nesąmonę.

— Linėja, — prabilo direktorė, — aš tave labai užjaučiu. Man rodos, Elijas buvo nepaprastas žmogus.

Linėjos balsas buvo kimus ir įsitempęs:

— Kodėl jūs to nepasakėt jam?

Direktorė nė nekrustelėjo. Sėdėjo pravėrus burną, bet taip nieko ir nepratarė.

— Gal pasistenkim ramiau? — policininkas dirstelėjo į direktorę globėjiška mina.

Linėja atsistojo ir nė žodžio netardama išėjo.

Minu dvejodama žiūrėjo į direktorę.

— Gali eiti, — leido ji.

Minu grįžo į klasę pasiimti kuprinės. Kėdės buvo sukeltos ant suolų. Pro langą krintančioje šviesoje sūkuriavo dulkių kuokšteliai. Ji priėjo prie savo suolo, bet kuprinės nerado.

— Minu!

Ji atsisuko. Tarpduryje — Maksas. Rankoje jos kuprinė.

— Paėmiau dėl viso pikto.

— Ačiū, — tarė ji.

Kai jis padavė kuprinę, plaštakos susilietė. Minu vos neišdrėbė kuprinės ant žemės. Rankose vėl pajuto silpnumą.

„Čia dedasi toks siaubas, o aš... Gal aš nesveika?“ — dingtelėjo jai.

— Kaip jautiesi? — paklausė Maksas.

— Nežinau, — Minu net nustebo, kaip lengva nuoširdžiai atsakyti.

Jis supratingai linktelėjo.

— Kai buvau tavo metų, nusižudė vienas man artimas žmogus.

Jo balsas ramus, bet Minu matė, kaip smarkiai jis sugniaužė kairį delną.

— Būna, kad skausmas niekada nepraeina.

— Aš Elijo nepažinojau, — pasakė Minu. — Bet Linėja pažinojo.

Staiga ji pajuto Makso ranką ant peties. Nudegino net per megztuką.

— Jei norėsi pasikalbėti, tik pasakyk. Pažadėk, kad nepamirši.

— Gerai.

Daugiau nedrįso nieko pasakyti. Bijojo, kad balsas išduos.

— Aš tikrai labai užjaučiu. Niekas neturėtų matyti tokių dalykų. Laikykis, — jis dar kartą spustelėjo jai petį prieš paleisdamas.

Staiga Minu pajuto, kad kreta visas kūnas. Panika suleido nagus į krūtinę, pasidarė sunku kvėpuoti.

— Man reikia eiti, — tarė ji, — ačiū.

Ji nėrė iš klasės ir nubildėjo laiptais žemyn. Atplėšusi laukujės duris išpuolė į kiemą. Apakino saulės šviesa. Prie durų sukryžiavusi kojas sėdėjo Linėja ir rūkė.

Minu širdis daužėsi, ji gaudė kvapą, kalbėti buvo sunku. Nukreipusi žvilgsnį į tolį, gatvėje akimis susirado raudoną mamos automobilį. Tarėsi įžiūrinti gerai pažįstamą profilį automobilio salone.

— Gal tave pavežti? — tarstelėjo.

— Nereikia, — atsisakė Linėja.

— Rimtai?

— Ko tokia uždusus?

— Aš... aš nežinau. Nebegalėjau ten išbūti.

Linėja nuspriegė cigaretę.

— Jis nenusižudė, — pasakė ji.

— Kaip suprasti?

— Jis man skambino kaip tik prieš tai. Sutarėm, kad vakare pas mane užeis. Norėjo pasikalbėti... — akimirką ji patylėjo. — Mes pykomės. Bet mes ne... Jis man norėjo kažką pasakyti... Jis nebūtų tiesiog...

Linėja nebaigė sakinio.

„Ji negali pati sau pripažinti, — pamanė Minu, — kad jos geriausias draugas ją paliko.“ Tačiau garsiai pasakė tik tiek:

— Ko nieko nesakei policijai?

— Policijai, — iškošė Linėja.

Jos žvilgsnis staiga pasidarė kietas kaip akmuo.

— Taip, bet ar jie neturėtų žinoti? — paklausė Minu.

— O tu čia iš kur tokia žinovė? Gyveni savo patogų gyvenimą su savo mylinčia seimą, ir gyvenk.

Jų akys susitiko. Minu buvo gėda. Nes ji žinojo, kad tai tiesa. Bet kartu suprato, kad Linėjos tiesa galbūt irgi ne vienintelė. Minu kol kas susidūrė daugiau su šviesiais dalykais, o Linėja — daugiau su tamsiais. Negi vienos tikrovė tikresnė nei kitos?

Linėja pašaipiai išsiviepė.

— Tai nebėgi pas mamą?

Staiga Minu užplūdo pyktis.

— Man tavęs gaila, — pasakė sukdama automobilio link.

— Savęs žiūrėk! — suriko Linėja jai pavymui. 5

Ana Karina pakilo nuo sėdynės ir netvirtomis kojomis dantis sukandusi žengė linguojančiu autobusu taikydama į duris. Ji klaikiai pavargo nuolat bijoti, kad už nugaros tuoj pasigirs kokia nešvankybė. Arba dar blogiau — prislopintas kikenimas. O jei nieko neįvyksta, galvoje vis vien aidi anksčiau pasakyti žodžiai, kokia ji lašininė ir kaip nuo jos trenkia tvartu.

Tačiau šiandien niekas nė akių nepakėlė. Visas autobusas šnibždėjosi, bet ne apie ją. Šiandien niekam ir į galvą nebūtų atėję kalbėti apie ką nors kita, išskyrus Eliją.

Pravažiavęs paskutinį posūkį autobusas krestelėjo ir sustojo. Ana Karina kluptelėjo. Pilve akimirką pasidarė šalta iš baimės, kad parkritusi sukels juoko audrą, bet atgavo pusiausvyrą niekam nieko nepastebėjus. Durys atsidarė ir ji paskubomis iššoko kelkraštyje.

Ana Karina keletą kartų giliai atsikvėpė. Autobusas nutolo keliu. Vos pamačius karvių ganyklą, plaučiai padidėjo dvigubai. Čia ji gali traukti orą pilna krūtine.

Ji žingsniavo namo, žvyras girgždėjo po kojomis. Prisiartinusi prie ganyklos pasisveikino su didžiuliu rudakiu gyvuliu.

— Gerą dienelę, gražuole, — pasakė ji kaip senelis.

Karvė lyžtelėjo ištiestą ranką. Aplinkui dūzgė musės. Taip, tai tvarto kvapas, mielesnio už jį jai nėra.

Čia Ana Karina virsta kitu žmogumi. Nugara atsitiesia, pradingsta nerimas dėl prakaito dėmių. Ji pajėgia galvoti ne vien apie tai, kad štai taip palenkus galvą atsiras dvigubas pagurklis arba kad krūtinė šlykščiai liula po megztuku.

Ji priėjo kiemą. Jame kampu vienas į kitą stūkso du raudonai dažyti pastatai, dviaukštis ir vienaukštis. Tolėliau — tvartas ir keli mažesni priestatai.

Ana Karina atidarė nerakintas dviaukščio namo duris. Nusiavė batus, išsitraukė iš kišenės Pipirą. Kačiukas miegojo. Atsargiai guldomas į krepšį prieškambaryje tik vos vos krustelėjo. Ten Ana Karina buvo paklojusi guolį iš seno atraižų kilimo.

Iš svetainės sklido trankios juoko papliūpos. Ana Karina įkišo galvą pro duris ir pamatė ant sofos tysančią mamą. Ji kietai miegojo pražiota burna. Televizoriaus ekrane šmėkščiojo amerikietiškas svetainės interjeras. Ana Karina pasvarstė, gal paimti nuotolinio valdymo pultelį ir primažinti garsą, bet nesinorėjo rizikuoti: prižadinta mama galėjo išbarti.

Tad verčiau ant pirštų galų nutykino į virtuvę. Iš šaldytuvo išsitraukė dėžę šokoladinių rutuliukų, iš duoninės ant virtuvės spintelės — maišelį bandelių. Iš keturių išgremžė minkštimą, į vidų įspraudė po šokoladinį rutuliuką ir suplojo jas nelyginant didžiulius kompaktiškus sausainius. Kimšo stovėdama, užgerdama didžiuliais pieno gurkšniais.

Persisotinimas tarsi saldi apatija užplūdo visą jos esybę.

Ana Karina žiūrėjo pro langą į senelio namą. Iš vidaus jai pamojavo gunktelėjęs pavidalas. Senelis ženklais kvietė pas save. Ana Karina noriai išėjo iš namų, palikdama isteriškai besijuokiančius televizijos serialo veikėjus.

Laukujės senelio namuko durys veda į nediduką prieškambarį, kur ant kablio kabo jo darbinis kombinezonas. Kairėje matyti virtuvė. Prie pat durų — melsvai pilkas medinis minkštasuolis. Čia prisėda senelio aplankyti atėję draugai, laukdami, kol pakvies į virtuvę gerti kavos.

Senelis, įsitaisęs prie stalo, žvalgėsi pro langą ir siurbčiojo karštą juodą kavą.

Ana Karina kavos nemėgsta, bet kvapas jai labai patinka. Senelio namelyje nuolat kvepia kava, neseniai sukapotomis malkomis ir gyvuliais. Dabar dar dvelkė ir ką tik išlygintais drabužiais. Pintinė su dailiai sulankstytais skalbiniais buvo pastatyta šalia miegamojo durų.

— Labas, zuikeli, — pasitiko senelis.

— Labas, — atsiliepė Ana Karina, sėsdamasi prie stalo.

Senelis vilkėjo raudonai ir žaliai languotus flanelinius miškakirčio marškinius, mūvėjo velvetines kelnes. Prieš įeidamas į vidų jis visada nusivelka kombinezoną. Nenori pripurvinti.

Jis tiriamai žvelgė į ją.

— Jau baigėsi pamokos?

— Šiandien anksčiau paleido.

— Tikrai?

Senelis norėjo pasikalbėti, bet Ana Karina pajuto, kaip susigniaužia gerklė. Ji nenorėjo kalbėti apie Eliją, net galvoti apie jį nenorėjo.

Staiga panūdo vėl būti maža. Pargriuvusi ir susimušusi norėdavo įsitaisyti tik seneliui ant kelių. Ir dabar norėjo. Tada galbūt būtų išdrįsusi pravirkti, parodyti visa, kas įstrigo ir giliai įaugo krūtinėje. Ana Karina nebuvo rimtai verkusi nuo pradinių klasių pabaigos. Nes verkti būtų reikėję pernelyg dažnai. O dabar nebeišeina, kai tiek metų ašaros išbuvo tarsi po šulinio dangčiu pavožtos.

— Ar mama buvo šiandien išėjusi į lauką? — paklausė ji.

— Turbūt neužteko jėgų.

— Bent jau iš lovos atsikėlė, — pasakė Ana Karina. Viduje kirbėjo kietas, aštrus pyktis.

— Mijai nelengva.

Ana Karina pasigailėjo prašnekusi apie mamą. Mama paveldėjo sodybą, bet senelis ir toliau nudirba visus sunkiausius ūkio darbus. Būna dienų, kai ji apskritai visą darbų naštą suverčia jam ant pečių. Bet senelis dukrai niekada nepriekaištauja.

Kartais Ana Karina jaučiasi kalta, kad taip pyksta ant mamos. Supranta, mamai turbūt depresija, galbūt ji net nenorėjo ūkininkauti, bet kažkaip taip išėjo. Kita vertus, atrodo, jog ji gyvena vien tam, kad galėtų skųstis. Antraip kas jai beliktų? Kad ir kas atsitiktų, tik ji labiausiai įžeista, tik ją ištinka didžiausios nelaimės, labiausiai visame pasaulyje gailėti reikia tik jos. Ir taip buvo per amžius, kiek tik Ana Karina prisimena.

Ji stebėjo senelį, žvelgiantį į tolius. Taip jis kartais išsėdi ištisas valandas. Jai neretai dingteli, ko jis akimis ieško už to lango?

Pavasarį seneliui suėjo septyniasdešimt septyneri. Bet tik pastaraisiais metais jis ėmė iš tikro senti. Anai Karinai ir pagalvoti baisu, kas bus, kai jo nebeliks.

***

Vanesa pasiklojo rankšluostį ant žolės priešais Jončio namus. Murzinas, raštai su rudomis ir geltonomis gėlėmis išblukę nuo skalbimo. Koks skirtumas. Ji norėjo tik išsitiesti ir atsijungti. Ir neišsipurvinti drabužių.

Ji dirstelėjo į raudoną dviaukštį pastatą, irgi tarsi nusitrynusį nuo skalbimo. Lupasi saulėje sueižėję dažai. Viduje nuo bosų drebėjo langų stiklai. Svetainėje buvo matyti gigantiškas televizorius ir Vilio, Jončio bei Lakio siluetai ekrano blyksniuose.

Ji atsigulė, užsitraukė marškinėlius iki liemenėlės kraštelio ir leido saulei šildyti pilvą.

Vilis atvažiavo į mokyklą jos pasiimti prastai nusiteikęs.

— Aš tau ne koks, bliamba, taksi, — mestelėjo.

— Nenori — nereikia, — sušnypštė ji ir atlupo važiuojančio automobilio dureles.

Vilis sustojo kaip įkastas, iš paskos važiavęs automobilis tik per plauką neįsirėžė į juos. Vanesa išplėtė akis, jausdama, kaip kūnu nuvilnija pavojaus nuojautos svaigulys.

— Uždaryk duris, blyn, — paliepė jis nuleidęs balsą.

Ji tuoj pat pakluso.

— Eik tu žinai kur, seni.

Skaudžiai jam smigtelėjo, ji matė. Viliui dvidešimt vieni, ir ji žino, kad jam pačiam gėda dėl tokio amžiaus skirtumo.

Kai jie pradėjo draugauti, jai buvo ką tik suėję penkiolika. Iki tol Vanesa buvo sočiai prisiklausiusi kalbų apie Vilį. Bet, vos su juo susidūrusi, akimirksniu pajuto jam artumą. Tiesiog jis nesitenkina mažu, jis nori daugiau. Daugiau jausti. Daugiau patirti. Ji manė, kad gyvenimas su juo bus tikras nuotykis.

Dabar štai ir tyso čia, o jis žaidžia kompiuterinius žaidimus su savo paplaukusiais draugeliais.

Antra vertus, jai ir dabar jis tebėra gražiausias iš visų pažįstamų vaikinų. Ir bučiuoja ją ryžtingai — kaip tik taip jai labiausiai patinka.

Vanesa suirzusi nuvijo musę, kuri niekaip neįstengė suprasti, kad niekas jos neprašė ropinėti ant veido. Saulė dar kaitri, tačiau nuo jos pustonių jau sklido pirmoji rudeninė vėsa. Ties horizontu kaupėsi didžiuliai debesys.

— Vanesa? — pasigirdo Vilio balsas.

Vanesa kilstelėjo ranką ir pamojavo.

— Nesą? — vėl pašaukė Vilis.

— Ką?!! — suriko ji. — Ko nori?

Niekas neatsiliepė. Ji atsisėdo ant rankšluosčio. Vilis pro atvirą langą stebeilijo tiesiai į ją.

Ne. „Jis žiūri kiaurai per mane, — pamanė Vanesa. — Ir vėl.“

— Vili! — sukliko staiga apimta panikos.

Jokios reakcijos. Vilis ištiesęs kaklą akimis naršė aplinką.

— Kur tu esi, galas tave griebtų?

— Aš čia! — iš visų jėgų suriko Vanesa, mojuodama rankomis.

Bet jis nei girdėjo, nei matė. Ji stvėrė rankšluostį ir ėmė juo mosikuoti. Vilis ničnieko nematė. Ji susinervinusi nušveitė skudurą ant žemės.

Vilis kone atvirto aukštielninkas. Tikrąja to žodžio prasme. Bet jos vis tiek nematė. Jis žiūrėjo į rankšluostį, nublokštą ant žolės.

— Amba... šakės, žėk!

— Ko staugi? — vangiai paklausė Jontis, atslinkdamas prie lango.

Lakis bandė įsisprausti tarp jų.

— Rankšluostis, — vebleno Vilis. — Atsirado ant žolės iš niekur. Žodis. Prieš tai nebuvo.

Jontis su Lakiu spoksojo į jį. Paskui pasuko galvas į rankšluostį, tada vėl į jį. Ir garsiai nusižvengė.

— Šakės, Vili, tau haliunikai! — sukliegė Lakis.

Jontis kažką burbėdamas užtrenkė langą.

Vanesa nuščiuvusi stypsojo saulės atokaitoje. Ji aiškiai matė savo rankas. Įrudusias kojas. Bet kažko trūko. Kažkas buvo ne taip.

Ji vos neatsisėdo supratusi — kas.

Ji nemetė šešėlio.

Vanesa įsėlino į vidų. Nosį suerzino salsvas kvapas. Vilis drybsojo fotelyje pešdamas suktinę, akis įbedęs į ekraną. Saulės spinduliai apšvietė jį iš nugaros, šviesūs plaukai tviskėjo nelyginant aureolė. Vanesai širdis sutvaskėjo stipriau tarsi nustebusi, kai vėl jį išvydo.

Ji norėjo prieiti ir paliesti jį, bet nedrįso. Keistus dalykus, kurie dėjosi su ja, reikėjo nuslėpti, kol pačiai viskas bus aiškiau.

— Vanesa? — staiga pašaukė Jontis.

Ji grįžtelėjo. Jontis jos nematė, bet žvilgsniu skvarbė kambarį. Iš po tamsiai mėlynos kepuraitės švysčiojo neįprastai žvitrios ir ryškios akys.

— Čia kažkas yra, — pasakė jis, — aš, bliamba, tiksliai jaučiu.

— Vaidenasi, — pareiškė Lakis.

Pusiaugulom tysodamas ant sofos jis įnirtingai gniaužė žaidimo pultelį. Po marškinėliais su užrašu Engelsfošo pasididžiavimas pūpsojo didžiulis pilvas. Lakis2 (tikrasis vardas Lukas) vidurinėse klasėse mokėsi su Vanesa, bet iki gimnazijos taip ir neprisikasė. Dienas leido kaip Jončio pasiuntinukas: čia alaus subėgioja, čia paskambina užsakyti picos, čia pasėlius rūsyje prižiūrėti padeda.

— Girdėjot apie kunigiuką? — paklausė Lakis karštligiškai maigydamas pultelį.

Vanesa pastebėjo, kaip Jontis nustėro, bet visai nežymiai. Vilis iš lėto išpūtė dūmus, kuriuos buvo sulaikęs plaučiuose.

— Ką?..

— Apie Eliją Malmgreną. Kunigės sūnų. Nusižudė. Šulioj. Šiandien rado.

— Tiksliai žinai, kad jį? — paklausė Vilis.

Jis bandė kalbėti nerūpestingai, bet balsas išdavė nerimą. Vanesa girdėjo.

„Tai aišku, — pamanė ji. — Jie pažįstami. Elijas užeidavo žolės. Nors tai buvo seniai, kažkada per Kalėdų atostogas devintoj klasėj.“

— Šimtas procentų, — patvirtino Lakis.

— Eina šikt, — sušvokštė Jontis. — Vakar jis čia pirko.

— Manot, padaugino? — paklausė Lakis.

— Padaugino?

Jontis su Viliu ėmė žvengti. Lakis išsiviepė taip pataikūniškai, kad Vanesą net šiurpas nukrėtė iš pasibjaurėjimo.

— Jis ir anksčiau yra bandęs užsilenkt, — pasakė Jontis. — Turbūt norėjo prieš tai apsipūst.

Bet Jontis jautėsi kaltas, Vanesa matė. Ir svarstė kodėl. Jončiui paprastai niekas daugiau nerūpi, išskyrus jį patį.

— Bet jisai toks grybas buvo, — dėstė Lukas. — Riešus pjaustydavosi ir šiaip. Aš maniau, tik panos taip daro.

— Užsikišk, — staiga paliepė Jontis.

Vilis su Lakiu sukluso ir atsisuko į jį.

— Kažkas bute yra, — šnibždėjo jis.

Tuodu apsidairė. Vanesa sulaikė kvapą.

— Gal čia Elijo šmėkla? — leptelėjo Lakis.

Vilis delnu žiebė jam per sprandą.

Vanesai pašiurpo oda. Oras palink subangavo. Tai buvo tarsi vėjo gūsis. Jontis įsispoksojo tiesiai į ją.

— O tu iš kur išdygai?

Vilis pakėlė akis ir nervingai sukikeno.

— Daugiau taip nesėlink, Nesą. Dėdė Jontis gaus širdies smūgį.

Lakis ir vėl ėmė žvengti. Truputį per ilgai. Vanesa nuoširdžiai pasistengė žaismingai nusišaipyti.

Priėjusi prie Vilio atsisėdo ant kelių. Reikia, kad kas priglaustų. Reikia pajusti, kad ji čia. Vilis įsikniaubė nosimi jai į sprandą. Ji dar stipriau prisispaudė prie jo.

Pradėjo lyti. 6

Į virtuvės langą barbeno lašai. Minu patinka tas garsas, patinka tuo metu saugiai tūnoti savo namuose. Iš svetainės garsiakalbių į virtuvę skverbėsi Billie Holiday balsas. Žemai nuleistas virtuvės šviestuvas švelniai apšvietė susirūpinusių tėvų veidus.

— Kaip jautiesi, mažule? — paklausė tėtis.

Nuo tada, kai ji grįžo, jis jau trečią kartą klausė to paties.

— Nieko, — tarstelėjo ji.

Iš tiesų ji jautėsi nežmoniškai pavargusi, sakytum, išsunkta. Su mama jiedvi prapliurpė kelias valandas. Bet kaip ji jaučiasi, ir pati nežinojo. Aišku buvo tik viena — kad nebeturi jėgų galvoti apie tai.

— Ar publikacija bus? — paklausė ji.

Tėtis taip kasėsi nosį, kad net akiniai šokčiojo.

— Svarstėm. Jei vargšas vaikinas būtų nusižudęs namie, be abejo, nerašytume. Bet tai atsitiko mokykloje. Be to, ir taip jau visas miestas žino.

Mama papurtė galvą.

— Susilauksit kritikos, kad rašot apie tokį dalyką.

— Susilauktume ir nerašydami.

Minu tėtis — vyriausiasis vietinio laikraščio redaktorius. Laikraštis išeina tik porą kartų per savaitę. Jo pirmąjį puslapį dažniausiai puošia tokios pritrenkiančios naujienos kaip „Gneiso gatvėje — naujas apvažiavimo žiedas“. Trys ketvirtadaliai miestelio gyventojų prenumeruoja „Engelsfošo laikraštį“. Tad kas yra Minu tėtis, žino visi.

— Cila parengė straipsnį, — toliau kalbėjo jis, — tai pusę teko išbraukti, išmečiau visą melodramą ir kraujus. Manęs ji jau nestebina. Bet savižudybė, kad ir kaip taktiškai parašytume, opus dalykas.

Minu spoksojo į lėkštę. Maisto ji beveik nepalietė. Faršo padažas vertė žiaukčioti.

— Ar policija įsitikinusi, kad tai savižudybė? — paklausė ji.

— Nėra nė menkiausios abejonės, — patvirtino tėtis, — bet... tai tik tarp mūsų, gerai? Nė žodžio apie tai mokykloje?

— Tai aišku, — atsiduso Minu.

Ji niekada jam nėra suteikusi pagrindo abejoti, ar sugebės ištylėti. Minu anksti įsidėmėjo: dauguma žmonių informaciją kaupia tam, kad galėtų paskleisti toliau. Tuo tarpu vienintelis būdas išgauti tikrai įdomią informaciją — atsakingai su ja elgtis.

— Elijas mirė vakar, maždaug po pusės penktos. Buvo ką tik išėjęs iš direktorės kabineto. Jis sistemingai praleidinėjo pamokas, ir direktorė, kaip pati sako, nenorėjo užleisti reikalo. Jie kalbėjosi pusvalandį.

Minu staiga suprato, ką Linėja turėjo omeny kaltindama direktorę.

„Kas iš tikrųjų įvyko per tą pokalbį?“

— O ką direktorė? — paklausė ji.

— Jai smūgis, kaipgi kitaip.

— Ir ji nepastebėjo jokių ženklų, kad jis linkęs į savižudybę? — nusistebėjo mama.

— Klausimas, be abejo, bus keliamas. Kodėl ji neatkreipė dėmesio.

— Vargšė moteriškė. Vos spėjo per tuos metus Engelsfoše kojas apšilti, ir še tau, tokia tragedija.

— Mokyklos atsakomybė, žinoma, bus svarstoma. Juoba kad toks poelgis atrodo tarsi koks protesto aktas prieš mokyklą.

— Erikai, — pertraukė jį mama, — gal nebeprimink Minu...

— Po perkūnais, tarsi aš tyčia, — pyktelėjo tėtis.

— Ar negalėtume pasikalbėti apie ką nors kita? — neapsikentė Minu.

Tėvai susijaudinę pažiūrėjo į ją, paskui susižvalgė tarpusavyje.

— Aš tiesiog nebeturiu jėgų klausytis apie Eliją, — sumurmėjo Minu.

— Suprantu, — tykiai pasakė mama.

Jie ėmė šnekučiuotis apie redakcijos biudžeto apkarpymus. Minu kartkartėmis įterpdavo kokią pastabą. Bet vakarienei pasibaigus neprisiminė nė vieno pokalbio žodžio.

Dar paskutinio kąsnio nenurijusi mama prisidegė cigaretę. Kaskart vos ne drebančiom rankom, kad tik greičiau pažįstų nikotino ir dervos. Valgymas — tik varginanti procedūra, kuo skubiau ją atliksi, tuo greičiau ateis eilė desertui — dūmui. Ana Karina jau seniai nustojo skųstis dėl to, ką tenka uostyti. Mamos nuomone, cigaretės — vienintelė prabanga, kurią ji sau leidžia. Todėl rūko be jokių sąžinės priekaištų — ir ką jūs man.

Lietus daužėsi į langą. Kieme telkšojo rudo vandens balos.

Bulvių salotos ir virtas kiaulienos kumpis strigo Anai Karinai burnoje. Skrandyje liko vietos tik stresui. Prieš vakarienę ji bandė valandėlę pasimokyti. Bet susizgribo, kad jau kelintą kartą skaito tą pačią pastraipą.

Jai baisu, kad gamtos mokslai bus ne pagal jėgas. Jei nori tapti veterinare, pažymiai turi blizgėti. Jokiu būdu nevalia atsilikti jau pirmosios gimnazijos klasės pradžioje.

— Man skambino, — staiga pasakė senelis, įsmeigdamas akis į Aną Kariną, — Okė. Jo sūnus dirba greitosios pagalbos vairuotoju. Okė klausė, kaip tu. Ar pažinojai tą berniuką?

— Čia dabar? — sukluso mama, nesiliaudama papsėti.

Dabar jau abu gręžė ją žvilgsniu. Geriau neišsisukinėti.

— Mokykloje mirė toks vaikinas. Elijas. Nusižudė.

Mama smarkiai patraukė cigaretės ir vienu iškvėpimu visą valgomąjį paskandino ultravioletiniuose dūmuose.

— Ir tu tik dabar pasakai?

Ana Karina bejėgiškai pažvelgė į senelį.

— Ar čia ne tas Elijas, Helenos sūnus? — paklausė mama.

— Kokios Helenos?

— Kunigės! Kokia jo pavardė?

Sunku įsivaizduoti, kad mama kitados gyveno kitaip, bet tai tiesa. Ana Karina tai prisimena tik mamai prakalbus apie senus draugus ir pažįstamų pažįstamus mieste.

— Malmgrenas.

— Viešpatie, tai čiagi jis.

Mama užgesino cigaretę ir tuoj pat prisidegė kitą. Aiškiai apimta pakilios nuotaikos. Ji visada taip, kai sužino apie kokią nelaimę ar katastrofą. Tik tokiomis minutėmis trumpam užsimiršusi nebeverkšlena dėl savo pačios vargų.

— Vargšė Helena, — palingavo galvą, — argi ne kiaulystė? Kitų sielas gano, o kas pačios panosėj dedasi — nemato. Sakykit, kaip būna. Ką jis pasidarė?

— Nežinau.

— Bet mokykloj?

Mama buvo užsidegusi, žvali, taip įtempus dėmesį, kad net gurgždėjo. Ji palinko prie Anos Karinos, tarsi jos būtų dvi draugės, susėdusios paliežuvauti kavinėj prie staliuko.

— Kas jį surado?

— Dvi merginos. Viena eina į mano klasę, Minu.

— Aha, laikraštininko dukra, — susigaudę mama.

Senelis kol kas nepratarė nė žodžio. Tik ištiesęs ranką virš stalo paplekšnojo Anai Karinai per riešą. Paskui paklausė:

— Ar tas Elijas buvo tavo draugas?

— Ne. Aš tik žinojau, kas jis toks.

— Jaunystėje rodosi, kad visas pasaulis sukasi aplink tave ir kad tavo nelaimės — pačios didžiausios, — pareiškė mama. — Net nesupranti, koks esi laimingas. Kad nereikia būt už nieką atsakingam.

— Jaunimui šiais laikais nelengva, — tarstelėjo senelis.

— Kurgi ne, tik ir laukia, kad viską ant lėkštutės patiektum, — nusišaipė mama.

Kąsnis toks sprangus. Pyktis tarsi gumulas stojo skersai gerklės. Ana Karina nuleido peilį su šakute.

— Juk visas gyvenimas dar prieš akis, — pliauškė mama, — nesuprantu aš tokių.

„O aš — suprantu!“ — norėjo surikti Ana Karina.

Kas suskaičiuos, kiek sykių ji yra pagalvojusi, kaip lengva būtų viskam padaryti galą? Pirmą kartą jai buvo aštuoneri. Tada ji apie savo pragarą pasipasakojo mokytojui. Šis pamėgino rimtai pakalbėti su engikais. Tada engikai išrengė ją iki kelnaičių ir marškinėlių ir paliko mokyklos kieme viduržiemį. „Kitą kartą nudėsim, kaimiete tu“, — informavo ją Erikas Fošlundas. Savo mamai Ana Karina paaiškino, kad tai buvo tik žaidimas.

Jei būtų mama daugiau paklausinėjusi, Ana Karina būtų išklojusi visą teisybę. Bet, užuot pasigilinusi, mama išbarė, kad turėjo trenktis tokį kelią jos pasiimti.

Taip, Ana Karina žino, koks jausmas, kai norisi mirti. Jau aštuonerius metus ji apie tai galvoja beveik kas dieną. Ir vis apsigalvoja. Juk yra senelis. Yra gyvuliai. Ir atostogos, kai apskritai nereikia kelti kojos į miestą. Kartais sukaupusi drąsą net įsivaizduoja tolimą šviesesnę ateitį: ji dirba veterinare, net įsigyja nuosavą sodybą vidury miškų, toli nuo Engelsfošo.

— Ką žmogus žinai, kas dėjosi to vaiko širdy, — kaip visada diplomatiškai pasakė mamai senelis.

— Aišku, kad jam buvo ne pyragai. Ko norėt — su tokiais tėvais, — atrėžė mama, kaip visada ne taip supratusi senelio žodžius.

Kartais Ana Karina nebesuvaiko, kuris ją labiau veda iš kantrybės: šiukštu nieko nesmerkiantis senelis ar visus, išskyrus save, smerkianti mama.

— Aš taip ir žinojau. Helena prapuolusi darbe, o apie Kristerį jau net ir kalbos nėra, — nesiliovė postringauti mama. — Didžiausias savivaldybės šulas, tokie gyvenimo smulkmenoms, pavyzdžiui, savo šeimai, laiko nešvaisto, aš taip suprantu. Ką padarysi, ne viskas auksas, kas auksu žiba iš šalies žiūrint.

Mama nė neslėpė, kad mėgaujasi laimės kūdikių, anot jos, bėdomis.

— Aš nesakau, kad čia tėvų kaltė, bet vis tiek žmogus susimąstai. Vaikai į šį pasaulį ateina tarsi švarūs knygos puslapiai. Juos prirašom mes, suaugusieji. Kai tavo tėtis mus paliko, aš sau pasakiau: „Dėl to Anai Karinai tai tikrai nereikės...“

Mama malė ir malė. Ana Karina nebepajėgė klausytis. „Po velnių, tu į save pasižiūrėk, — norėjosi surikti. — Ką tu žinai apie Elijo šeimą? Tu apie savo pačios artimuosius nieko nežinai. Neturi teisės ką nors sakyti. UŽSIČIAUPK VIENĄ KARTĄ!“

Krūtinėje kaip pašėlusi daužėsi širdis. Staiga Ana Karina suvokė, kaip aplinkui tylu.

Mamos cigaretė gulėjo perlaužta kaip V raidė ant lėkštės krašto ir vos vos smilko. Mama spoksojo į Aną Kariną išplėstomis akimis. Krenkštė ir bandė kažką išlementi, bet išleido tik kažkokį švokščiantį garsą.

Ana Karina pašnairavo į sunerimusį senelį.

— Mija, kas tau? Ne į tą gerklę pakliuvo? — paklausė jis.

Mama paėmė stiklinę, nugėrė didžiulį gurkšnį vandens. Vėl atsikosėjo, bet vis tiek neįstengė ištarti nė žodžio.

— Mama?

„Aš praradau balsą“, — gestais parodė ji ir pakilusi nušlepsėjo į virtuvę su cigarečių pakeliu rankoje. Netrukus didžiajame kambaryje įsijungė televizorių.

Senelis susižvelgė su Ana Karina. Ana Karina ėmė nevaldomai kikenti.

— Nėra čia ko juoktis, — sudraudė senelis, ir ji nutilo.

„Kaip tik yra, — norėjo pasakyti. — Dar ir kaip yra.“

***

Minu išspjovė dantų pastą, nuskalavo šepetėlį ir nusibraukė rankšluosčiu lūpas. Ji žiūrėjo į save veidrodyje. Staiga nugara perbėgo šiurpas. Veidrodžio stiklas kietas, spindintis. Ar ji įstengtų jį sudaužyti ranka? Ar Elijas jį ranka sudaužė?

Ne, taip galvoti negalima.

Ji išėjo iš vonios ir pasuko į savo kambarį. Ant naktinio stalelio jaukiai švietė maža putli lempelė žaliu gaubtu. Minu vilkėjo pižamą ir chalatą, avėjo šlepetes. Ir vis tiek jai buvo šalta. Priėjo pažiūrėti, ar sandariai uždarytas langas.

Ir liko stovėti palangėje.

Vėjyje siūravo medžių lajos, lingavo krūmai. Nebelijo. Žibintų šviesoje blizgėjo šlapias asfaltas. Skersai gatvę nuo vieno krūmo krito keistas šešėlis.

„Ne, — susigaudę Minu, — ten kažkas stovi“. Tamsoje, kaip tik ten, kur nesiekė žibinto šviesa.

Ji užtraukė užuolaidą ir mėgino ką nors įžiūrėti pro siaurą plyšelį. Taip, ji buvo visiškai tikra. Šešėliuose stovėjo žmogus ir žvelgė tiesiai į jos langą.

Pavidalas pajudėjo tolyn nuo namo. Kai pasiekė kitą žibintą ir žengė per šviesos kūgį, Minu pamatė jo nugarą. Juodą medvilninę striukę su užtrauktu gobtuvu.

Minu stovėjo suakmenėjusi, kol pavidalas prapuolė iš akių.

Už nugaros sugirgždėjo žingsniai.

Tada ir sprogo visą dieną kaupta panika. Ji suriko iš siaubo ir atsigręžė. Tarpdury stovėjo mama.

— Minu.

Pagaliau ji pravirko. Jau kitą akimirką kūnas pajuto šiltas rankas, įtraukė mamos kvapo. Ji verkė ir kūkčiojo, kol išseko ašaros.

— Bashe azizam3 — guodė mama.

Tą naktį mama sėdėjo ant lovos krašto, kol Minu užmigo.

***

Vanesa sapnavo Eliją.

Elijas stovi tarp negyvų medžių mokyklos kieme ir stebi ją. Pamačiusi jį, Vanesa pajunta liūdesį. Elijas Malmgrenas mirė. Jį prisimins tik kaip vaikiną, kuris nusižudė mokyklos tualete.

Pažadino Vilio mobilusis, kuris garsiai vibravo ant grindų. Velnias.

Jiedu užmigo ant čiužinio pas Jontį. Ar dar naktis? Nesuprasi. Kambarys užtemdytas, žaliuzės nuleistos.

Vilio telefonas nesiliovė skambėjęs. Ji pakėlė jį pažiūrėti, kelinta valanda. Atmetė skambutį. Bet spėjo pamatyti vardą ekranėlyje.

Vilis kaip visada nutraukė nuo jos visą antklodę. Vanesą krėtė drebulys. Ji uždėjo ranką Viliui ant juosmens ir pajuto nuo jo odos srūvančią šilumą. Miegodamas jis atrodo visiškai kitaip. Ji mato Vilį tiek berniuką, tiek senolį. Vanesa iš visų jėgų prisiglaudė jam prie nugaros, užklojo antklode ir save, ir jį.

Ekranėlyje švietė Linija V

Linėja Valin.

Geriausia Elijo Malmgreno draugė.

Buvusi Vilio mergina. 7

Vežimas sūpuodamasis dardėjo keliu. Ji klūpojo, ką tik laimingai išsilaisvinusi iš maišo, kurį jie buvo užmovę jai ant galvos. Prakaituotą veidą gaivino ryto vėsa. Ji metė akį į sukumpusią vežėjo nugarą, juodą kepurę nulėpusiais kraštais.

Pasirąžiusi ėmė narplioti virves. Per tvirtai užveržtos.

Vienoje kelio pusėje pro šalį lėkė miškas, tamsus ir nebylus. Kitoje driekėsi bekraštės pievos. Šen ir ten išsibarsčiusios mažos pilkos pašiūrės, susigūžusios po mėlynu dangumi. Rytuose virš ryškiai rožinio aušros kraštelio žibėjo rytmečio žvaigždė.

Ji stengėsi sukaupti drąsą ir iššokti iš vežimo. Bet ar toli nuneštų sudaužytas kūnas ir sukaustytos kojos? Ar neužsimuštų šokdama? Surištomis rankomis net į žemę negalėtų atsiremti.

Tačiau labiausiai ją suturėjo susitaikymas.

Koks lauktų gyvenimas, jei pavyktų pasprukti į mišką?

Vienišos atstumtosios gyvenimas. Medžiojamos tų, kuriais manė galinti pasitikėti. Apviltos tų, kurie žadėjo apsaugoti.

Ties horizontu tuoj patekės raudona saulė. Jie greitai bus vietoje.

Rebeka praplėšė akis. Į nosį tvokstelėjo gaisro dūmų kvapas. Dar stipresnis nei vakar rytą.

Pėdoms šalta ant grindų. Ji apsimovė vakarykštes kojines, užsisegė sportinę liemenėlę, įniro į senus vilkėtus marškinėlius trumpomis rankovėmis ir sportines kelnes. Paskui išsėlino iš kambario ir atsargiai užvėrė duris.

Žvilgtelėjo į sesučių kambarį. Penkerių Alma ir trejų Mua dar miegojo. Rebeka girdėjo mergyčių šnopavimą. Širdį užplūdo meilė. Siaubo ir sielvarto, kurį išgyveno sapne, neliko nė lašo. Ji jautėsi atsakinga už savo jaunesnes sesutes ir brolius ir buvo pasiryžusi juos saugoti.

Išėjusi į prieškambarį pamatė, kad dar tik šešios. Ausis sugavo tylų mamos knarkimą už miegamojo durų, šaldytuvo burzgimą ir pokšėjimą virtuvėje. Brolių kambaryje tvyrojo spengianti tyla. Rebeka užsivarstė bėgiko batelius, nusikabino nuo pakabos pilką medvilninę striukę su gobtuvu ir išėjo iš buto.

Bėgdama žemyn laiptais pajuto, kaip endorfinai srūva į kraują. Atsidūrusi gatvėje pasijuto laiminga. Šiandien ir vėl gražus oras. Saulė šiltais spinduliais nuauksino apšiurusius plytinių triaukščių kvartalo namus.

Iš striukės kišenės Rebeka išsitraukė apdaužytą MP3 grotuvą ir užsidėjo ausines.

Pasileido gatve vis didindama greitį. Jos gale pasuko į kairę. Tik bėgdama ji iš tikrųjų myli savo kūną — kai jaučia, kaip tvinksi kraujas. Kai kūnas tampa mašina, deginančia kalorijas ir deguonį.

Ji trokšta matyti savo kūną tokį, kokį jį mato Gustavas, pasak jo paties. Tačiau jai visi lygūs paviršiai buvo ir tebėra kreivi veidrodžiai. Viskas prasidėjo šeštoje klasėje, kai su keliomis draugėmis sutarė kartu laikytis dietos. Kitos pasidavė ir savaitės neiškentusios, o Rebekai sekėsi gerai. Pernelyg gerai. Nuo to laiko dar nėra buvę dienos, kad nepagalvotų, kiek suvalgė ir kiek sudegino per treniruotę. Mažiausiai kelissyk per dieną ji mintyse sudeda skaičius: menki pusryčiai, negausūs pietūs ir truputį sotesnė vakarienė mainais į ilgesnę treniruotę ir — kiek išeis kalorijų?

Devintos klasės rudenį buvo blogiausia. Tada ji valgė mažiausiai ir geriausiai tą slėpė. Savaitgaliais pasitaikydavo apsiryti traškučių ir saldainių, kad mama su tėčiu neimtų įtarinėti. Bausdama save už nusižengimą, artimiausią savaitę ji valgydavo dar mažiau. Kaip tik tokią savaitę ėmė ir nualpo per kūno kultūrą, ir mokytojas nusiuntė ją pas seselę, kuriai ji puse lūpų prisipažino, kad truputį netvarkingai maitinasi. „Bet čia tik kelias savaites. Žodis.“ Ir seselė ja patikėjo. „Rebeka juk tokia protinga mergaitė, visai nepanaši į tas, kurios turi valgymo sutrikimų“.

Pavasarį pasidarė geriau. O paskui ji sutiko Gustavą. Dabar nebadauja, bet ir galvoti apie tai nesiliovė. Net jei monstras dažniausiai ramiai tūno viduje, jis niekur neišnyko, jis šnibžda ir laukia progos.

Už sublokuotų namų driekiasi nuosavų namų rajonas. Jai priešais atsivėrė Ulsono kalva, kur kasmet uždegamas didysis gegužinės laužas. Pribėgusi aukštą statų šlaitą ji paspaudė. Pasiekusi keterą primažino greitį ir pamažu sustojo.

Širdis daužėsi ir nerimo krūtinėje. Veidas degė. Ausyse griaudė muzika. Ji nusiėmė ausines.

Apačioje vingiuoja kanalas. Kitoje pusėje — bažnyčia. Kapinės. Ir klebonija. Kur gyveno Elijas.

Kur daugiau jis niekada negyvens. Kur liko jo tėvai, netekę sūnaus.

„Pasižiūrėję pro langą, jie visada matys jo kapą“, — ūmai suprato Rebeka.

Dar ji staiga suvokė, kad verkia. Kiek jau laiko?

Elijo ji nepažinojo ir nė kiek netroško gardžiuotis kito nelaime kaip Ida Holmstriom ir jos pakalikės. Bet krūtinę spaudė liūdesys. Nes tai, kas atsitiko, — beprasmiška. Nes jis galėjo tapti laimingas, jei tik būtų dar bent kiek pakentėjęs. Ir dar dėl kažko, ką sunku įvardyti žodžiais.

Ji nusišluostė ašaras striukės rankove ir atsigręžė.

Kalvos papėdėje kažkas stovėjo laikydamas dviračio vairą. Jis ar ji vilkėjo juodą medvilninę striukę su užtrauktu gobtuvu. Drabužiai buvo beveik tokie pat kaip jos. Rebeka neįžiūrėjo veido, bet žinojo, kad tas kažkas žvelgia tiesiai į ją.

Atrodė, praslinko ištisa amžinybė, kol žmogysta juodais drabužiais užšoko ant dviračio ir nuvažiavo sau. Rebeka palaukė dar kelias minutes, paskui apsigręžė ir nubėgo namo.

Alma su Mua jau buvo pradėjusios neramiai krutėti savo lovelėse. Greit septynios, Rebeka ėmė ruošti pusryčius, tyliai, kad nepažadintų mamos, kuri namo parsirado tik paryčiais po naktinės pamainos ligoninėje.

Rebeka padėjo ant stalo pieno, dribsnių, duonos ir ožkų sviesto. Nuo to laiko, kai tėtis dėl darbo šiokiadieniais pradėjo važinėti į Šiopingą, tokių rytų, kai Rebeka padeda Antoną ir Oskarą išleisti į mokyklą, o Almą ir Muą į darželį, vis daugiau. Dažniausiai jos tai nevargina. Kartais, tiesa, pasijunta kaip Pelenė. Tačiau šią akimirką, kai kažkur pakaušyje dar šmėkščiojo pavidalas juoda striuke su gobtuvu, buvo be galo gera imtis įprastų darbų.

Rebeka užėjo į brolių kambarį. Oskaras niurnėjo raukydamas nosį, nes ant lovos krito šviesa iš prieškambario. Jam ką tik suėjo dvylika, per vasarą jis ištįso ir sulyso. Nors veidas vis dar vaikiškas, Rebeka jau nujautė, kaip jis atrodys suaugęs. Antonas, vos metais jaunesnis už Oskarą, irgi nedaug atsilieka. Bet miegodami jie vis dar atrodo maži. Bejėgiai.

Rebeka priėjo prie lango ir pravėrė žaliuzes.

Esama tūkstančio priežasčių, dėl kurių tas žmogus juoda striuke ir gobtuvu stovėjo kalvos papėdėje, esama tūkstančio kitų paaiškinimų. Jis ten galėjo veikti bet ką, ne tik persekioti Rebeką. Bet Rebeka netikėjo nė vienu iš jų.

***

— Ar tu tikrai šiandien jau nori eiti į mokyklą? — paklausė tėtis per pusryčius.

Juodu su Minu pusryčiavo vieni, nes mama buvo ligoninėje. Žinių radijo balsai skelbė pranešimus apie padėtį pasaulyje. Mama nemėgsta klausytis radijo rytais, tad kai jos nėra namie, tėtis naudojasi proga.

— Jei atidėliosiu, bus tik sunkiau.

Jis linktelėjo pritariamai, bet iš tiesų neturėjo žalio supratimo apie jos motyvus. Jeigu ji būtų likus namie, tuoj pat būtų pasklidę gandai. Gal net apie tai, kad ji išprotėjo. Arba pati nusižudė. Kai pagaliau vėl pasirodytų mokykloje, sukeltų maždaug šimtą tūkstančių kartų didesnį susidomėjimą, nei pasirodydama šiandien.

— Bus geriau, jei viskas kuo greičiau ir vėl bus kaip buvę, — pasakė ji.

— Gal tave nuvežti?

— Ačiū, nereikia.

Tėtis sunerimęs žvelgė į ją. Minu buvo priversta keisti temą.

— Jau apsisprendei, ar rašysit?

— Palauksim. Pažiūrėsim, kaip įvykiai rutuliosis toliau. Gal kas imsis aiškintis, kokia atsakomybė tenka mokyklai. Gal berniuko tėvai pareikalaus. Tokiu atveju aplinkybės radikaliai pasikeistų.

Minu pajuto palengvėjimą. Visų pirma dėl egoistinių priežasčių. Kuo greičiau visi tai pamirš, tuo greičiau ji vėl galės tapti anonimu.

Ji išsivalė dantis ir užlipo į savo kambarį pasiimti kuprinės. Pažvelgė pro langą ir nustėro prisiminusi vakar vakarą. Tamsoje ten stirksojusį pavidalą.

Tėtis laukė prieškambaryje susidėjęs rankas ant pastaraisiais metais gerokai padidėjusio pilvuko.

— Tu tikrai nori eiti?

— Juk sakau, kad taip.

Ji akimirksniu pasigailėjo susierzinusi. Priėjusi apkabino tėtį.

Minu dažnai dėl jo nerimauja, nes jis per mažai miega. Dirba per daug ir pernelyg dažnai valgo nesveiką maistą. Tėčio tėvas, kurio ji niekada nėra mačiusi, mirė nuo širdies priepuolio būdamas penkiasdešimt ketverių. Tėčiui penkiasdešimt treji. Juodu su mama kartais barasi dėl jo gyvenimo būdo. Audringus barnius, kurių Minu turi atseit negirdėti, vadina diskusijomis, ir vyksta jie dažniausiai prislopintais balsais, bet kartais tėtis nesusivaldo.

— Gydytoja būk darbe! — bloškia.

Tada Minu jo nekenčia. Jei pats sau nerūpi, bent pasistengtų dėl jųdviejų su mama.

— Jei kas, skambink, — pasakė tėtis.

Minu linktelėjo ir vėl apkabino tėtį. Šįkart sąmoningai truputį tvirčiau.

Minu net nereikėjo įtempti klausos. Ir taip aišku, kad mokyklos kieme visi šnibždasi apie tą patį. Apie Eliją. Ir kaip jis tai padarė. Ir dar apie tas, kurios jį rado.

— Žėk, va jinai, — pasakė kažkuris antrokas jai einant pro šalį.

Ji stipriau sugniaužė kuprinę ir žengė pirmyn. Nuleidusi galvą skverbėsi per sausakimšą vestibiulį ir stengėsi susilieti su aplinka. Visa mokykla rinkosi aktų salėje, kur tylos minute turėjo būti pagerbtas Elijas.

Žvilgsniai ir šnabždesiai ją tiesiog persekiojo. Sulig kiekvienu žingsniu ausys vis labiau kaito. Ir Minu nebeištvėrė. Pasileido laiptais žemyn į rūsį, į mokyklos valgyklą. Šiuo metu ten buvo tuščia, šmėkščiojo tik virėjos. Ji pasuko prie mergaičių tualeto.

Tik uždariusi paskui save duris Minu pagaliau iškvėpė orą. Pasižiūrėjo į laikrodį. Palauks porą minučių, įsmuks į aktų salę ceremonijai jau prasidėjus, atsisės pačiame gale, ir niekas jos nepastebės.

Ji priėjo prie veidrodžio, įsistebeilijo į save.

Ar ir Elijas štai taip stovėjo prieš... padarydamas tai?

Tai jau kažkoks sindromas. Kaskart, kai žiūri į veidrodį, apninka tos pačios mintys. Ji užsimerkė ir vėl atsimerkė. Bandė pamatyti savo veidą iš šalies — koks jis atrodo Maksui?

„Jei ne tie prakeikti spuogai, būčiau gana graži, — pamanė. — Bent jau visai nieko.“

Paskui vėl apniko abejonės. Kaip galima tiek laiko kas dieną smaksoti prie veidrodžio ir vis tiek nežinoti, kaip atrodai.

Ji prisiminė valandėlę, praleistą klasėje vienudu su Maksu. Jo rankos šilumą. Tarsi iš naujo pajuto ją, pasklindančią po visą kūną. Kodėl ji iš ten pabėgo? Kas būtų buvę, jei būtų pasilikusi?

Kažkas atplėšė duris. Minu atsigręžė. Linėja.

— Sveika, — pasisveikinusi Minu susimąstė, ar iš jos veido matyti, apie ką tik ką galvojo.

— Sveika, — atsiliepė Linėja įeidama.

Apranga: juodi džinsai ir ilgas juodas megztinis su gobtuvu.

Linėja nužvelgė Minu nuo galvos iki kojų.

— Vėl slepiesi? — paklausė su vos juntama šypsena balse.

Minu gal ir turėtų pykti ant Linėjos, bet kad neišeina. Šiurkštūs žodžiai, pasakyti vakar, — nebesvarbu. Puoselėti nuoskaudą — žema, palyginti su tuo, kas atsitiko.

— Gal galim pamiršti, ką vakar sakiau? — paklausė Linėja. Matyt, galvojo apie tą patį.

— Aišku, — Minu gūžtelėjo pečiais lyg niekur nieko ir ėmė galvoti, ką čia tokio pasakius Linėjai.

— Kaip tu? — žioptelėjo.

Genialiai paklausta. Ir dar žmogaus, kuris rado savo geriausią draugą negyvą tualete.

Atrodė, kad Linėja ketina sarkastiškai atsikirsti, bet veidas netikėtai sušvelnėjo.

— Žadėjau šiandien neiti, — ištarė tyliai. — Bet pajutau, kad reikia. Dėl Elijo.

Minu prisiminė, dėl kokių savanaudiškų priežasčių pati atėjo į mokyklą ir mintyse pasidžiaugė, kad Linėja to nesužinos. Linėjos žvilgsnis buvo įsmeigtas į tolius. Panirusi į save ji kramtė ryškiai rožinį nykščio nagą.

— Žiauriai gaila, kad taip mažai žmonių jį pažinojo, — pasakė ji. — Jis taip mokėjo juokauti. Ir buvo toks atidus.

Minu neryžtingai mindžikavo.

— Einam? — paklausė kiek padvejojusi.

Linėja linktelėjo ir patraukė pirma.

Fojė buvo tuščia, tik keli vėluojantys mokiniai skubėdami pralėkė į aktų salę.

— Ar tau — nieko? — paklausė Minu prieš joms įeinant.

Salė dūzgė kaip milžiniškas avilys.

— Ne nieko, — Linėja nusišypsojo savo įprasta šiurkščia šypsenėle. — Bet man visada ne nieko. 8

Rebeka su Gustavu sėdėjo pačiame aktų salės gale. Patalpa greičiausiai nesikeitė nuo tada, kai mokykla buvo pastatyta. Didžiulė erdvė, nuolaidžios grindys, paaukštinta scena apkalta medinėm plokštėm. Saulė krito vidun pro aukštus murzinus langus mesdama šešėlių raštus ant priešinės sienos. Scenoje tribūna. Kėdžių eilės sausakimšos.

Rebeka pasuko galvą. Pro duris įsliuogė Minu Falk Karimi su Linėja Valin ir atsisėdo jiems už nugarų. Ji nedrąsiai joms nusišypsojo. Linėja, regis, jos net nepastebėjo. Minu atsakydama šyptelėjo.

Minu Rebekai visada patiko, bet prie jos sunku prieiti. Ji atrodo tokia suaugusi ir turi tokį pranašumą, kad Rebeka šalia jos visada jaučiasi kaip vaikas. Be to, Minu yra superultraprotinga. Per diskusijas vidurinėse klasėse ji visus sumaldavo į miltus, vieną po kito tėkšdama skaidrius ir kietus kaip deimantas argumentus. Niekas neįstengdavo jos nurungti, net mokytojai. Po kurio laiko Rebekai kartais toptelėdavo, kad iš tikrųjų Minu logika turėjo spragų. Bet kai dėstydavo savo mintis, jos skambėdavo taip įtikinamai, kad nori nenori tekdavo sutikti.

„Tikriausiai labai gera būti tokiai, — mąstė Rebeka. — Kai niekada savimi neabejoji“.

— Visa mokykla susirinko, — tyliai pasakė Gustavas.

— Baisu, — atsiliepė Rebeka. — Staiga visi taip susirūpino.

— Reikia gi pasirodyti, kad ne tu, o kiti čia gadino jam gyvenimą, — pritarė Gustavas.

Rebeka žvelgė į jo rimtą veidą, taisyklingą profilį, pasišiaušusius šviesius plaukus. Daug kas mano, kad Gustavas — tai tik gražuolis futbolininkas. Bet jie jo nė iš tolo nepažįsta. Jis baisiai protingas, protingesnis beveik už visus Rebekos pažįstamus. Ji, žinoma, turi omeny ne matematikos, o gyvenimo išmanymą. Rebeka suėmė jo šiltą sausą ranką ir smarkiai suspaudė.

Į tribūną pakilo direktorė. Ūžesys salėje pritilo.

— Mūsų mokyklą sukrėtė tragedija, — pradėjo ji.

Pirmosiose eilėse pasigirdo kūkčiojimas, bet Rebeka nematė, kas verkia.

— Vakar čia, mokykloje, mirė Elijas Malmgrenas. Sunku įsivaizduoti, kokį skausmą tenka išgyventi jo šeimai ir draugams. Nė vienas negalime likti nuošalyje, kai jaunas žmogus apsisprendžia atimti sau gyvybę.

Kūkčiojimas smarkėjo. Rebeka staiga pajuto, kad ima svaigti galva. Oras ūmai pasidarė troškus, buvo sunku kvėpuoti.

— Rebeka? — sušnibždėjo Gustavas.

Direktorės balsas ėmė tolti, tarsi ji būtų kalbėjusi po vandeniu.

— Man reikia... — ištarė Rebeka.

Gustavas akimirksniu susigaudę. Jis kaip visada ją suprato. Padėjo atsistoti ir diskretiškai palydėjo iki durų. Ji pastebėjo į jų pusę besigręžiojančias galvas, bet jai tas nerūpėjo. Jai reikėjo oro.

Išėjus iš salės svaigimas akimirksniu aprimo. Ji giliai įkvėpė.

— Nori į kiemą? — paklausė Gustavas. — Gal atnešti vandens?

— Ačiū, — ji apkabino jį, prispaudė nosį jam prie kaklo ir įtraukė jo kvapo. — Man jau geriau. Tik galva apsisuko.

— Ar tu šiandien valgei?

— Taip, — atsakė ji, — kodėl klausi?

Jiedu niekada nėra kalbėję apie šią jos bėdą, nors Rebeka neabejojo, kad Gustavas kažką nujaučia. Matyti iš žvilgčiojimų ir pauzių, kai jis tarsi ketina kažko klausti, bet nežino kaip.

— Šiaip pamaniau... nes tau apsvaigo galva.

Ji neturėjo susierzinti. Tai tik rodo, kad jis rūpinasi ja.

„Ar negali tiesiai paklausti? — galvojo ji. — Ar negali tu vieną kartą imti ir paklausti, juk svarstai jau kelis mėnesius: ar tiesa, ką kalba apie Rebeką? Ar tiesa, kad ji išvemia mokyklinius pietus? Kad devintos klasės pradžioje nualpo per fizinį, nes badavo?“

„O ko pati nepasipasakoji? — paklausė silpnas balselis. — Jis tavo vaikinas. Judu mylite vienas kitą.“

Rebeka žinojo atsakymą.

Ji bijojo, kad jis paliks ją. Kas gi tampysis su tokia problemine kaip ji? Su tokia psiche, kuri tai neėda, tai persiėda, tai išvemia, tai vėl nieko į burną neima. Su žmogumi, kuris bijo atleisti vadžias. Vaikinai nenori draugauti su nervingomis. Jie nori linksmų panų, su kuriomis lengva, kurios daug juokiasi. Su Gustavu jai nesunku tokiai būti, nes jaučiasi su juo laiminga ir kol kas sėkmingai slepia nuo jo savo neigiamus bruožus.

„O kodėl jis negalėtų mylėti tavęs visokios? — vėl paklausė balsas. — Įsileisk jį ir pamatysi. Papasakok jam tai, ko niekam niekada nesi pasakojusi“.

Rebeka apgalvojo žodžius. Stengėsi įsivaizduoti palengvėjimą, kuris ją apimtų. Žinojo, kad apimtų. Ir baugesį, kuris užgultų vėliau. Jei patiki kam nors savo paslaptį, pasidarai pažeidžiamas. Ji dar nepamiršo, kaip būdavo žemesniosiose klasėse, kai paslaptys atstodavo ginklus nuolatos įsiplieskiančiuose karuose. Kai nekalčiausi dalykai kitų rankose virsdavo nuodais.

Bet juk Gustavas taip nepasielgtų?

Sąmoningai — ne. Tačiau užtektų netyčia išsprūdusio žodžio. Bet kam, kad ir per futbolo treniruotę, vien užuominos, kad dėl jos nerimauja. Ir įsisuktų ištisa gandų karuselė.

„Ne, — nusprendė ji. — Geriau neišsiduoti. Tik tada būsiu tikra, kad mano paslaptis saugi.“

— Turbūt per mažai valgiau per pusryčius, — prisipažino ji. — Prieš tai bėgiojau, gal reikėjo dar porą sumuštinių įsimesti.

„Taip juk nekalbėtų žmogus, turintis valgymo sutrikimų...“

Gustavui, regis, palengvėjo. Nors jis dar neatrodė įtikintas.

— Turi prisižiūrėti, — pamokė jis. — Tu man labai rūpi.

Rebeka pabučiavo jo neįtikėtinai švelnias lūpas.

— Tu man esi viskas, — sušnibždėjo ji.

Tuo pat metu pagalvojo, kad tai nėra tikra tiesa, nes kiti jai taip pat svarbūs, ir mama, ir tėtis, ir broliai, ir sesutės. Bet žodžiai tokie gražūs. Jie įvardija tuos neapsakomus jausmus, kuriuos ji jaučia Gustavui, tai, ko iš esmės neįmanoma nusakyti.

— Grįžtam į salę? — paklausė jis.

Ji linktelėjo. Būtų nemandagu nusiplauti.

Kai jie įsmuko į vidų, direktorė vis dar stovėjo tribūnoje. Verkė jau visa salė. Pirmokai, antrokai, trečiokai. Žmonės, kurie net nežinojo, kad Elijas apskritai egzistuoja. Į Rebeką su Gustavu niekas nė nedėbtelėjo.

— Dabar paklausysime eilėraščio, o paskui — tylos minutė Elijo atminimui, — tyliai ištarė direktorė. — Galiausiai išeisime į mokyklos kiemą, kur bus iki pusės pakelta vėliava.

Direktorė užleido vietą šviesiaplaukei būtybei, ką tik užkopusiai į sceną.

Rebekai net burna išdžiūvo. Prie tribūnos artinosi Ida Holmstriom.

— Visai gėdos neturi, — sumurmėjo Gustavas.

Bet niekas kitas, regis, nė nesureagavo. O kam? Dar žemesniosiose klasėse Ida buvo ir mokinių tarybos pirmininkė, ir „Padėk draugui“ atstovė. Viena iš mokytojų numylėtinių.

Niekas nevertė Elijo rengtis tokiais skarmalais ir taip tepliotis mokykloje.

Aidėjo Rebekai galvoje. Ida palinko į priekį ir netyčia iškvėpė orą per arti mikrofono. Salėje pasigirdo klaikus cypimas, kūkčiojimai nuščiuvo.

— Aš esu Ida Holmstriom, devynerius metus kartu su Eliju lankiau tą pačią klasę. Jis buvo labai geras vaikinas. Kai jam būdavo liūdna ir sunku, mes tikrai stengdavomės jį paremti. Jam išėjus atsivėrė baisi tuštuma. Visų jo draugų vardu norėčiau perskaityti šį eilėraštį.

Rebeka metė žvilgsnį į Gustavą, kuris taip sukando dantis, kad net žandikauliai subraškėjo.

Kai aš numirsiu, mylimieji,

Man negiedokit gedulo giesmių

Ir nesodinkit rožių virš galvos

Nei šešėlingų kiparisų.

Balsas sudrebėjo, Ida atsikrenkštė. Susigraudino? Ar vaidina? Mokiniai vėl ėmė kūkčioti. Eilėraštis gražus, bet jį skaitė Ida. Kažin ar buvo galima labiau įžeisti Elijo atminimą?

Ta prasme, jei buvo taip jau blogai, galėjo prisitaikyti, būti labiau kaip visi normalūs žmonės.

Rebeka atsargiai dirstelėjo į Linėją, galbūt vienintelę tikrą Elijo draugę šioje sausakimšoje aktų salėje.

Linėja nė nesistengė slėpti kunkuliuojančios neapykantos. Rebeka anksčiau nebuvo mačiusi tokio jos žvilgsnio. Buvo akivaizdu, kad kažkas atsitiks.

Pabūkit man žalia žole ant kapo,

Kurią drėkins ir merks ir lietūs, ir rasa.

Ir jei norėsit — prisiminkit,

O jeigu ne — pamirškite mane.

Ida nutilo ir permetė akimis publiką tarsi lauktų plojimų. Paskui pridūrė:

— O dabar pagerbkime Eliją tylos minute.

Tyla truko vos kelias sekundes. Rebeka išgirdo, kaip su trenksmu pakilo užlenkiama sėdynė. Atsistojo Linėja.

— Išgama, veidmaine tu, — tarė ji pakeltu balsu.

Salė nugriaudėjo — tą pačią akimirką į ją atsisuko keli šimtai veidų.

— Stovi ir apsimeti, kad Elijas tau rūpėjo. Juk tu jį ir persekiojai, šlykštyne.

Ida stovėjo kaip prišalusi. Pakilo direktorė.

— Linėja... — prasižiojo ji.

Bet Linėja jau leidosi taku tarp eilių ir artinosi prie scenos, perrėkdama direktorę.

— Aštuntoj klasėj Erikas Fošlundas, Robinas Seterkvistas ir Kevinas Monsonas nukirpo Elijui plaukus... — kalbėdama ji atkakliai skverbėsi į priekį, kur stypsojo Ida, mėšlungiškai įsitvėrusi tribūnos. — Liko tik keli kuokštai. Jam kraujas bėgo iš žaizdų. Žirkles jiems padavei tu, Ida! Tu! Aš mačiau! Ir jūs tą matėt, jūs visi, šlykštūs veidmainiai!

Iš salės galo, kur sėdėjo susibūrę neformalai ir atstumtieji, pasigirdo pritarimo šūksniai.

Ida pasilenkė prie mikrofono.

— Visiems be galo apmaudu, kad Elijas buvo persekiojamas, — jos balsas buvo neįprastai šaižus. — Bet tai, ką tu sakai, yra netiesa.

Viskas įvyko taip greitai, kad niekas nespėjo susigaudyti. Staiga Linėja atsidūrė scenoje, prie pat Idos. Ši paleido tribūną ir ėmė trauktis atatupsta.

— Linėja! — sušuko direktorė panikos smaugiamu balsu.

Rebekai dingtelėjo, kad atsitiks kas nors siaubinga. Tam reikia užkirsti kelią. Ir tą reikia padaryti dabar.

Jau kitą akimirką pasigirdo džeržgimas. Sudrebėjo metalinė lubų sija, prie kurios buvo pritvirtinti scenos prožektoriai. Ir nuvirto ant tribūnos, paskui, su dideliu trenksmu, — ant grindų tarp Linėjos ir Idos. Nuo sudužusių lempų pažiro stiklo šukės.

Ėmė kaukti garsiakalbių sistema, visi užsikimšo ausis. Galop ūkvedys sėkmingai ištraukė laidą. Salę užgulė tyla. Spengianti tyla. Rankos vėl nusviro. Niekas nepratarė nė žodžio.

Linėja ir Ida stebeilijo viena į kitą. Tarsi užkerėtos. Galiausiai nebylią kovą pralaimėjo Ida. Ji puolė iš scenos ir susirado priedangą tarp draugų pirmose eilėse.

Salė vėl suūžė. Direktorė bandė kažką pasakyti Linėjai, bet ši nulipo nuo scenos ir tekina nulėkė durų link.

Rebeka žvelgė į dulkes, vis dar sūkuriuojančias ore. Į lempų duženas, pažirusias ant grindų.

„Tai padariau aš.“

Mintis buvo absurdiška, bet ji nė neabejojo. Ji tai sukėlė. Neįmanoma patikėti, bet tai faktas. Įvykęs visų akivaizdoje.

— O dabar visi apsiraminame! — sušuko direktorė nuo scenos. — Iš pradžių išeina pirmosios eilės. Paskui neskubėdami visi kiti. Renkamės kieme.

Rebeka negalėjo atplėšti akių nuo metalinės sijos. Ji niekada netikėjo antgamtiniais dalykais. Niekada rimtai nežiūrėjo į horoskopus ar istorijas apie vaiduoklius.

Ir dabar netikėjo. Dabar ji tiesiog žinojo.

***

Ana Karina išėjo iš salės viena paskutinių. Ji sėdėjo pačiame gale, kad niekam nekristų į akis. Šiandien tai ypač buvo svarbu, nes paliko namie Pipirą. Tiksliau sakant, pats Pipiras taip nusprendė. Kai ji siektelėjo iškelti kačiuką iš guolio, jis nukūrė po sofa ir susitraukęs ištūnojo ten tol, kol jai teko išeiti, kad nepavėluotų į autobusą.

Tai įžeidė ir išgąsdino ją.

Ana Karina visada mokėjo elgtis su gyvūnais. Gyvūnai myli ją. Jau nuo seno.

O dabar tikrovė kažkaip išsikreipė. Ji galvojo apie Pipirą. Apie tai, kad mama prarado ir vis dar neatgauna balso. Apie keistus sapnus ir apie tai, kad jau antrą rytą iš eilės pabunda su gaisro dūmų tvaiku plaukuose. Sąmyšis scenoje kažkaip irgi su tuo susijęs.

Ji automatiškai nulipo laiptais ir išslinko į mokyklos kiemą. Per tarpą žmonių minioje matė, kaip ūkvedys žengia prie vėliavos stiebo. Antrame plane šmėžavo direktorė. Veidas buvo įsitempęs.

Vėliava iš lėto pakilo į patį viršų, paskui vėl ėmė smukti žemyn ir sustingo nusileidusi per du trečdalius stiebo. Čia ir pakibo suglebusi.

Kelias minutes visi dar pastoviniavo abejodami, ką daryti toliau. Kai kurie vėl pradėjo šniurkščioti, bet po dramos aktų salėje ašaros atrodė ne visai nuoširdžios.

Direktorė kažką pasakė. Arčiausiai vėliavos susibūrę mokiniai ėmė skirstytis. Klasėse laukė pokalbiai su mokytojais ir psichologais. „Po tokių įvykių be galo svarbu išlieti jausmus“, — savo kalboje pasakė direktorė. Tarsi nemaloniais jausmais atsikratyti būtų taip pat lengva kaip popiergaliais mokyklos kieme.

Ana Karina žvelgė į vėliavą.

„Vargšas Elijas, — galvojo ji. — Bet bent jau turėjo tokių kaip jis pats draugų. “

Ana Karina niekada nepriklausė jokiai kompanijai. Ji niekada nemėgo jokios ypatingos muzikos ir neprijautė jokiam išskirtiniam stiliui. Ji apskritai nepasižymėjo niekuo ypatingu.

— Ta pinda Linėja...

Balsas iš dešinės buvo pažįstamas iki skausmo. Atsisukusi pamatė Eriką Fošlundą. Šalia jo vaipėsi Kevinas Monsonas ir Robinas Seterkvistas. Tie, kurie kadaise užpuolė Eliją su žirklėmis. Tie, kuriuos Linėja ką tik demaskavo visos mokyklos akivaizdoje.

— Gal parodom lesbei? — sušnypštė Robinas.

Kiti du sulinksėjo. Aną Kariną staiga persmelkė pyktis. Ji ir toliau spoksojo į Eriką Fošlundą. Pagaliau šis ją pastebėjo. Ji suvokė, kad paskutinįkart Erikui į akis žiūrėjo pradinėse klasėse. Tada dar nebuvo išmokusi reikiamu momentu nuleisti galvos. Nes dar nežinojo, kad tik taip garantuotai išliks šiame gyvenime.

— Ko žiopsai, kiaule prakaituota? — sušniaukrojo tas.

Per tuos metus sukauptas pyktis perliejo ją kaip koks krioklys. Tačiau šįkart ji tūžo ne ant savęs, kad yra tokia negraži ir nevykusi, nerangi, stora, šlykšti ir apgailėtina. Ji pyko ant Eriko. Ji nekentė jo. Jausmas buvo nuostabus. Jis burbuliavo visame kūne kaip angliarūgštė.

KAD TU APSIMYŽTUM!

Erikui iš akių ji matė, kada tai įvyko. Kažkas jose pasikeitė. Ant džinsų išplito didžiulė tamsi dėmė.

Erikas dairėsi apimtas panikos. Kol kas niekas nepastebėjo, kas atsitiko. Kol kas dar buvo laiko išsigelbėti.

Ir kaip tik tą akimirką pasirodė Ida, lydima savo amžinų pakalikių Julijos ir Felisijos. Ida, ką tik pažeminta visos mokyklos akyse, tučtuojau pasinaudojo proga nukreipti dėmesį nuo savęs. Ji pažvelgė į Eriką. Žvilgsnis slystelėjo žemyn, paskui vėl grįžo prie Eriko veido. Ji neįstengė sulaikyti šypsenos.

— Mažuli, kas čia tau? Apsisisiojau — surypavo tariamai užjaučiamu balsu. Pakankamai garsiai, kad atsigręžtų tie, kurie buvo šalia jos. Paskui tie, kurie stovėjo už jų, ir taip toliau. Nugriaudėjo juokas ir visi atsipalaidavo. Kaip tik to dabar ir reikėjo.

— Nu nieko sau! — garsiai pasakė kažkas.

Ana Karina sugėrė į save kiekvieną akimirkos kadrą. Išsipildė viena slapčiausių jos svajonių. Erikas beviltiškai spoksojo į Robiną ir Keviną, bet tiedu tik darkėsi neatsilikdami nuo kitų. Sumišimo akimirką jo žvilgsnis vėl užkliuvo už Anos Karinos.

— Mižnius, — pasakė ji ramiai.

Erikas puolė bėgti. Buvo girdėti, kaip su kiekvienu žingsniu žlegsi jo batai. Ana Karina triumfuodama žvelgė jam pavymui. Tarsi danguje būtų pragydę tūkstantis angelų.

Senelis visą gyvenimą jai pasakodavo apie vaiduoklius ir antgamtinius reiškinius. Apie virgules, samių noaidus ir senį kraujo užkalbėtoją. Kodėl ji pati negalėtų būti pasakojimo herojė? Kas labiau užsitarnavo magiškų galių nei ji, Ana Karina Nieminen? Amžina persekiojimų auka? Argi ne tai ir yra tobulas teisingumas? 9

Vanesa iš lėto po vieną nusivilko drabužius. Nuo laužo liepsnos atšvaitų jos kūnas liepsnote liepsnojo. Lakis sušvilpė kaip koks chuliganas, Vilis jam trinktelėjo per ranką. Truputį smarkiau, nei derėjo. Vanesa šypsojosi.

Dieve, kaip gera būti girtai. Nusigludina visi kampai, problemos išnyksta. Nusišvilpt ant to košmaro, kuris ištiko jau dusyk — namie priešais veidrodį ir pas Jontį. Ką? Viliui skambinėja Linėja Valin? Koks skirtumas. Greitai jai ant visko bus nusispjaut. Po dvejų metų ji bus pilnametė. Po trejų baigs gimnaziją. Ir tada nieko nelaukdama sės į automobilį ir išvarys iš šio miesto nė neatsigręždama. O iki tol kiek tik lenda džiaugsis gyvenimu.

Vanesa buvo tik su kelnaitėmis ir liemenėle. Ištraukusi Viliui iš rankų butelį naminės su kokakola, sriūbtelėjo kelis didžiulius gurkšnius ir pasileido šokti — lėtai, tarsi galvoje jai būtų skambėjus melodija, kuriai neįmanoma atsispirti. Jai norėjosi, kad Mišelė su Evelina būtų šalia, bet, antra vertus, vienai karaliauti vaikinų kompanijoje irgi neblogai.

— E, striptizo gal nereikia, — sušnypštė Vilis.

Ji ignoravo jį. Atsisuko į kitus.

— Gal kas turit cizą?

Visi penki puolė raustis kišenėse. Mehmetas, gražus, bet žemas vaikinas, ištiesė pridegtą cigaretę. Imdama ją ji tarsi netyčia prisilietė jo pirštų. Jis nervingai išsiviepė. Vanesa beveik girdėjo, kaip jam pasistojo.

— Ar Jontis neateis? — paklausė Lakis, neatplėšdamas akių nuo Vanesos.

— Nepasivelka, — sumurmėjo Vilis.

— Tai faina, — tarė Vanesa. — Man Jontis jau per nervus eina.

Vaikinai pradėjo kikenti. Vilis ėmė širsti.

— Varau maudytis, — pareiškė Vanesa ir patraukė prie vandens.

Virš ežero tarsi milžiniškas prožektorius žibėjo pilnatis. Naktys jau buvo rudeniškos — juodos kaip derva, oras kvepėjo žeme ir grybingais miškais.

Vanesa nusviedė cigaretę. Ši, atsimušusi į vandens paviršių, šnypšdama užgeso. Paskui nusitraukė kelnaites ir liemenėlę, numetė ant žemės ir kyštelėjo koją į vandenį. Buvo šaltesnis, nei tikėjosi, bet vis tiek brido gilyn. Kai vanduo pasiekė liemenį, panėrė.

Ežeras apglėbė kūną. Veidą glostanti vėsa bent kiek prablaivino galvą. Ji paplaukė kelis grybšnius. Aplinkui buvo tamsu ir tylu. Vanduo glamonėjo odą. Ji vėl panėrė, paskui ėmė slysti aukštyn ir pagaliau perplėšė ežero paviršių.

Giliai įkvėpė. Stačia, kojomis mindama vandenį, pirštais persibraukė plaukus, kad priglustų prie galvos. Paskui pažvelgė į kranto pusę. Ugnis — tik mažas taškelis visa gaubiančioje tamsoje. Miškas dunksojo neperregimas. Medžiai iš lėto siūravo vėjyje.

Vilis leidosi prie vandens, tamsoje švytėjo balti marškinėliai trumpom rankovėm.

— Lipk į krantą! — sušuko jis.

— Geriau tu ateik čia! — riktelėjo ji ir sumakalavo rankomis baidydama uodus, kurie tuntais zvimbdami sukosi apie galvą.

— Bliamba, ragas, koks šaltas!

Užuot atsiliepusi ji vėl paniro. Kūnas jau priprato. Ji vartėsi, sukiojosi, kol pati vargiai besusigaudė, kur viršus, o kur apačia. Kai plaučiuose neliko oro, ji ėmė kilti. Prieš išnirdama beveik spėjo pajusti paniką. Nemanė, kad bus taip giliai panirusi. Vėl pažvelgė į kranto pusę.

Vilis, jau nusimetęs drabužius, vienomis glaudėmis stovėjo iki kelių įbridęs į vandenį.

— Oi tu bliaaaamba! — suriko jis.

Vanesa juokėsi.

— Nebūk boba! — šūktelėjo.

Vilis iš lėto keikdamasis brido gilyn, paskui tūptelėjo, kad vanduo apsemtų pečius.

— Bus labai gera, pažadu, — pasakė ji erzindama.

— Tu visą laiką žadi tai, ko negali ištesėti!

Vanesai tai priminė Linėją. Vilio pažadą, kad jie daugiau nebendraus.

Vanesa šiaip jau nėra pavydi. Bet čia — Linėja. Vanesa žino, kad ji metė Vilį. Jei ne Linėja, juodu su Viliu tikriausiai dar būtų kartu. Tačiau neketino klausinėti apie skambutį. Mirs, bet neparodys, kad dėl Linėjos susvyravo pasitikėjimas savimi. Be to, Vanesa niekina merginas, kurios slapčia tikrina savo vaikinų mobiliuosius.

Vilis artinosi plačiais mostais. Ji jau galėjo įžiūrėti jo bruožus. Dar po akimirkos jis pasiekė ją ir apkabino. Šlapi veidai susitiko, ji pabučiavo jį. Po vandeniu kūnai lengvai slydo vienas prie kito.

— Bliamba, kaip tu mane trauki, — sušnibždėjo Vilis tokiu balsu, kad jai pasidarė karšta.

— Kam kalbėt, o kam tylėt, — sukuždėjo ji ir pabraukė pirštu už glaudžių gumos. — Atnešk pledą.

— Ten, kur visada? — paklausė Vilis girtai šypsodamasis.

Ji linktelėjo. Jie vėl ėmė bučiuotis.

— Greičiau, — sušnibždėjo ji ir atsispyrusi nuo jo vandenyje nutolo ant nugaros.

Vilis dažnai ją erzina, kad ji visą laiką nori mylėtis. Bet dėl to ją ir dievina. Ji aiškiai tai žino. Jis net mano, jog tai dėl jo, kad jis toks geras lovoje ir kad ji negali juo pasisotinti. Bet Vanesa visada mėgo seksą. Netgi pirmą kartą jai patiko, nors visi sako, kad skauda. Mylėtis — tai tas pats, kas būti girtai. Bent jau Vanesa pasijunta esanti visatos centras ir pamiršta viską, apie ką nenori galvoti.

Lipdama iš vandens Vanesa nusipurtė: nukrėtė drebulys. Kūnas vėl tapo sunkus lyg švininis. Ji nė kiek neišblaivėjo, nors vandeny nesijautė girta. Lenkdamasi paimti apatinių nuo žemės ir tempdamasi juos ant savęs svirduliavo.

Pakėlusi galvą vėl pamatė mėnulį — raudoną kaip kraujas. Niekada anksčiau nebuvo tokio mačiusi.

Ji įlindo į miškelį. Vilis jau gulėjo ant pledo ir laukė. Tai jų vieta.

— Matei mėnulį? — paklausė ji.

Vilis neatsiliepė, tik paplekšnojo pledą šalia savęs. Ji atsigulė ir jis bematant užvirto ant jos. Pasaulis susiūbavo.

— Man negera, — ji pastūmė jį šalin.

Akimirkos svaigulys. Ji pajuto, kaip kažkas užvaldo kūną. Atsisėdo. Ir visgi atsisėdo ne ji, o kažkas kitas.

— Kas tau darosi? — lyg iš po žemių paklausė Vilis.

Vėl apsvaigo galva. Kokia iškreipta perspektyva. Lyg žiūrėtum ne į tą žiūrono galą. Jos kūnas atsistojo ir taip smarkiai truktelėjo pledą, kad Vilis nusirito ant žemės. Ji susisiautę į pledą ir ėmė žingsniuoti. Kojos pačios nešė, nors buvo tamsu, o žemė buvo duobėta ir akmenuota. Kojos žengė tvirtai, nieko nejausdamos.

Vilis sugriebė ją už peties, apsuko taip, kad matytų akis. Veidas sunerimęs, ji norėjo jį nuraminti, bet nepratarė nė žodžio. Išsivadavo iš jo glėbio ir pasileido tiesiai į naktį. Kažkur netoliese sukrankė varnas.

— Ir apsišik! — suriko Vilis pavymui.

„Man jau turbūt baltoji karštinė“, — pamanė Vanesa.

***

Ana Karina sėdėjo savo kambaryje prie kompiuterio. Spoksojo į ekrane vykstančius pokalbius.

Žemesniosiose klasėse buvo susikūrusi slapyvardį vienoje iš populiariųjų svetainių. Prisiminusi tai kaskart supyksta ant savęs, įtūžta, kad buvo tokia kvaila, kad tikėjosi bent taip susirasti draugų. Jie susirado ją. Ida ir Erikas Fošlundas klasta išgavo iš jos slaptažodį. Ji niekada nepamirš nuotraukų, kurias jie įkėlė jos vardu. Nešvankybių, kurių jie prirašė.

Slapyvardis vis dar egzistuoja. Jie, aišku, pakeitė slaptažodį, kad ji negalėtų ištrinti savo paskyros. Kartais įlenda ten pasižiūrėti. Vien tam, kad primintų sau niekada nepasitikėti žmonėmis. Tai tarsi šašas, kurio ji negali liautis laupiusi.

Ji dažnai skaito tinklaraščius, kur kiti pasakoja apie savo gyvenimą. Kiti žmonės, kurie laikosi nuomonės, jog tai, ką valgė vakarienei, ką vilkėjo, yra taip svarbu, kad trūks plyš privalu tuo pasidalyti su visu pasauliu.

Kartais, kai kas nors per daug verkšlena dėl savo tariamų bėdų, ji taip įsiunta, kad nesusilaikiusi prirašo visokios bjaurasties. Paskui guli neužmigdama iš siaubo, kad tinklaraščio autorius ją suseks.

Ana Karina atsidarė Evelinos, Vanesos Dal draugės, tinklaraštį. Naujausiame rašinyje Evelina dūsavo, kaip žiauriai gaila, kad nusižudė vaikinas iš paralelinės klasės. Ankstesnis rašinys iliustruotas Evelinos ir Jario Mekineno nuotrauka. Jų veidai taip susiploję, kad turbūt skaudėjo. Atrodo, ji sėdi jam ant nugaros ir laikosi įsitvėrusi. „Kaip kokia gražuolė juodaodė iš hiphopo klipų“, — pamanė Ana Karina.

AŠ IR MANO DRAUGAS JARIS...

2 HOT 4 SCHOOL???!!!:P4

Anai Karinai užsiliepsnojo skruostai žiūrint į ekraną. Evelina paskutinė asilė, amžinai kariasi trečiokams ant kaklo. Ir visgi Ana Karina atiduotų bet ką, kad šioje nuotraukoje Evelinos vietoje būtų ji.

Vieniša, toli nuo svetimų akių, tūnodama savo kambaryje ji jau ištyrinėjo kiekvieną Jario veido lopinėlį. O, kaip ji žiūri į jį. Jau tiek metų. Žvilgčioja, šnairuoja, spokso. Bet tik tada, kai įsitikina, kad niekas nemato. Jario tėtis kartais padeda mamai ir seneliui atlikti ūkio darbus. Anksčiau, kol Jaris buvo jaunesnis, ateidavo sykiu su tėčiu. Ana Karina pasislėpdavo savo kambaryje ir nekišdavo nosies, kol jis neišeidavo namo.

Ana Karina jau ketino parašyti ką nors užgaulaus Evelinos komentaruose. Bet staiga pajuto dilgčiojimą kojose — tarsi būtų nutirpusios.

Jau kitą akimirką ji taip staiga pašoko nuo kėdės, kad ta skriete nuskriejo per kambarį.

„Tai ne aš, — pagalvojo siaubo apimta. — Tai ne aš ją apverčiau“.

***

Minu pabudo. Ji stovėjo sode su pižama. Įsispyrusi į šlepetes. Kiek atsimena, prieš tai gulėjo lovoje ir mokėsi. Turbūt užmigo.

Panika ėmė sroventi visu kūnu. Kojos pajudėjo pačios. Ji perėjo sodą ir patraukė į gatvę.

Ar tai sapnas? Ne. Ji tikra. Ji bandė sustoti, eiti atgal, apsisukti, bėgti į kitą pusę. Bet kūnas nepermaldaujamai veržėsi į priekį.

Gatvės buvo tuščios. Naktis tyli. Girdėjosi tik, kaip į asfaltą brūkši plastikinių šlepečių padai. Ir jos pačios kvėpavimas. Ji pabandė surikti, bet tik silpnai suinkštė.

Situacija protu nesuvokiama. Absurdas mėginti ją paaiškinti logiškai. Bet tik logiškai mąstydama Minu, apimta panikos, gali neišprotėti. Ji mėgino prisiminti, ar nėra ko nors panašaus skaičiusi. Bet mintys slydo keliais, kur ją siautė dar didesnė baimė. Proto liga. Apsėdimas.

Galiausiai ji pabandė apskritai liautis galvoti.

Priėjusi plentą Minu pamatė iš kairės atidundantį sunkvežimį. Kūnas net nepristabdė, žengė tiesiai į važiuojamąją dalį. Sunkvežimis ėmė signalizuoti. Viduje Minu suspiegė nesavu balsu. Žemė vibravo po kojomis — šios žengė tiesiai į tikslą. Ji pasiryžo iškęsti akimirką, kai kūnas bus partrenktas ir suknežintas ant kelio dangos.

Bet taip neįvyko.

Ji nesuvaikė, ar tai metalo pabaisa, ar vėjo gūsis lyžtelėjo jai nugarą. Pratisai signalizuodamas, greičio nemažindamas sunkvežimis prašvilpė pro šalį, bet Minu, saugi, jau buvo kitoje kelio pusėje.

Kojos ėmė kopti stačiu geležinkelio pylimu, einančiu palei plentą. Ji paslydo ant šlapios žolės, pametė šlepetę. Padą gėlė nuo šaltos žemės. Ji kopė aukštyn. Juodame danguje švietė kraupiai raudonas mėnuo.

„Taip negali būti“, — pamanė ji.

Pasiekusi viršų pasileido geležinkelio bėgiais. Netrukus pametė ir kitą šlepetę.

Palei geležinkelį miškas tankėjo. Ryški mėnesiena apšvietė bėgius. Minu dingtelėjo: „Keista. Mėnuo toks raudonas, o šviečia tokia pat vaiduokliška balta šviesa.“

Ji įsitempusi klausėsi, ar neatlekia traukinys.

Geležinkelio linija nakties metu naudojama retai, bet kartais net jos namuose girdėti, kaip dunda begaliniai prekiniai ešelonai.

Prieš akis šmėstelėjo sraunus upelis ir senasis žvyrkelis. Juo beveik niekas nevažinėja nuo to laiko, kai per Engelsfošo vidurį buvo nutiestas plentas. Iki čia atklysta tik pavieniai grybautojai ar raiteliai.

Staiga Minu pakeitė kryptį. Nučiuožusi kitoje pylimo pusėje ji pasuko į žvyrkelį. Kojos nutirpo. Bet ji nesustojo.

Žvyras badė kojas. Virš galvos paukštis suplakė sparnais. Toli priekyje ji pamatė Tyrulius, seniai uždarytą kultūros parką. Vielinis aptvaras, juosiantis teritoriją, buvo prairęs net keliose vietose. Aukšti krūmai, kadaise kruopščiai karpyti suteikiant jiems išmoningiausias formas, kerojo į visas puses.

Minu pateko į vidų pro arkinius vartus su užrašu TYRULIAI, praėjo senąją bilietų kasą, užkaltą sutrūnijusiomis lentomis, išvydo apvalią šokių aikštelę smailiu stogu, primenančiu cirko palapinę. Tolėliau stovėjo apgriuvusi raudonai dažyta būdelė uždarytu langeliu. Virš jo didžiulėmis baltomis raidėmis buvo parašyta: DEŠRELĖS.

Kitados ši vieta buvo kupina juoko, gyvybės ir vilčių, todėl dabar, apleista, atrodė net grėsminga. „Bet ji anaiptol nėra apleista“, — staiga suvokė Minu.

Šokių aikštelės šešėlyje kažkas stovėjo.

Minu kojos sustojo kaip įkastos. Pavidalas žengė iš ūksmės, įgaudamas ryškius kontūrus. Minu bematant jį atpažino.

Tai buvo mokyklos ūkvedys. 10

— Mano vardas — Nikolausas, — pareiškė ūkvedys iškilmingai.

Jis vilkėjo senamadį juodą kostiumą, baltus marškinius, ryšėjo raudonai ir mėlynai dryžuotą kaklaraištį, avėjo ką tik nublizgintus batus. Tarsi būtų išsipuošęs.

— Sveika, Išrinktoji, — tarė jis, — tu, kuri keliavai į šią švęstą vietą naktį, kai mėnulis apsipila raudoniu!

Jis iškėlė rankas į dangų. Minu suprato, kad vėl gali valdyti kūną, nes instinktyviai žingtelėjo atgal.

— Pranašystė išsipildė! — sustugo vyriškis kraupiu balsu ir Minu neliko jokių abejonių, kad jis sunkus psichinis ligonis.

— Atsiprašau?

Bet ūkvedys burbėjo toliau nė neišgirdęs klausimo.

— Tu ir aš buvome pažadinti iš snaudulio. Ir štai mūsų akys atsivers! Netrukus išauš valanda, kai išsipildys mūsų likimas!

Nikolausas lūkestingai žvelgė į Minu.

— Jūs turbūt suklydote dėl manęs, — ištarė ji tyliai.

Jo žvilgsnis kaustyte prikaustė ją.

— Pasakyk man — ar atėjai laisva valia? O gal tave čia atvedė mistinė jėga? Kažkas, ko neįstengia suvokti žmogaus protas?

Minu nesumojo, ką sakyti. Iš kur jis žino?

Nikolausas patenkintas linktelėjo.

— Kas jūs toks iš tikrųjų? — paklausė ji.

— Mane vadina Nikolausu Elingijum. Aš — tavo palydovas. Tu — Išrinktoji.

— Kam aš išrinkta? — paklausė Minu.

— To aš dar nežinau, — nekantriai atrėžė Nikolausas.

— Vadinasi, apie tai, kas čia vyksta, jūs žinote tiek pat kiek ir aš?

Jis ėmė mirkčioti.

— Ne. Tai yra... Turėsim būti kantrūs. Aš bandau iš tamsos iškelti prisiminimus, bet tai tas pats, kas stengtis ranka nutverti saulės zuikutį. Mes kaip ėriukas, kurį vos gimusį apakina šviesa...

— Aš einu namo, — tarė Minu.

Nikolausas nutildė ją. Jo žvilgsnis įsmigo kažkur jai už nugaros. Šaltas vėjas palindo po pižamos švarkeliu.

— Kažin kas šmėkšo šešėliuose, — sušnibždėjo jis.

Minu prisiminė pavidalą gatvės žibinto šviesoje ir ją nukrėtė šiurpas.

Ji išgirdo, kaip kažkam po kojomis sugirgždėjo žvyras prie įėjimo į kultūros parką. Ji iš lėto atsigręžė.

Iš pradžių Minu Vanesos neatpažino. Plaukai buvo šlapi, prilipę prie kiaušo. Ji suirzusi draskė iš garbanų lapus. Makiažas, visada tobulai paryškinantis rudas akis, nutekėjęs per skruostus. Įsisupusi į pilką vilnonį pledą, po kuriuo Minu užmatė leopardines kelnaites ir tokią pat liemenėlę.

— Nieko nesuprantu... — sumurmėjo Nikolausas, su siaubu spoksodamas į Vanesą.

— Kas čia darosi, bliam, ir kas tu toks? — išpyškino toji.

Ji akivaizdžiai stengėsi neparodyti, kad yra mirtinai išsigandusi.

— Aš esu Nikolausas. Palydovas, kuris... palydės Išrinktąją, — pasakė kiek galėdamas oriau.

Vanesa mažumėlę siūbavo, sunkiai išlaikydama pusiausvyrą. Turbūt girta. Antraip ko lakstytų po mišką pusnuogė?

— Palauk, — tarė Vanesa. — Juk tu — tas šiurpena ūkvedys.

Nikolausas sutrikęs išspaudė grimasą.

— Be kita ko, — pasakė jis.

Vanesa įsispoksojo į Minu, tarsi tik dabar būtų ją išvydusi.

— Ką judu čia veikiat?

Minu pasijuto įžeista, kad Vanesa suplakė ją su Nikolausu. Juk tai jiedvi, ji ir Vanesa, yra atsidūrusios toje pačioje situacijoje, negi ji nemato?

Ūmai pledas nuslydo apnuogindamas liemenėlę.

— Vaikeli, prisidenk! — nustėro Nikolausas.

— Tai nustok žiopsot, iškrypėli! — purkštelėjo ji, užsitraukdama pledą.

Nikolausas žingtelėjo atbulas. Jis aiškiai buvo sukrėstas.

— Niekas taip negodoja dailiosios lyties kaip aš... Atsakinėk tik į mano klausimus. Ar atėjai čionai laisva valia? O gal tave atvedė galinga mistinė jėga? Kažkas, ko nesuvokia žmogaus protas?

Paklausė to paties, bet visiškai kitaip nei Minu. Ji aiškiai matė, kad Nikolausas tikisi išgirsti ne.

— Pritrenksiu, jei čia tavo darbas, — atkirto Vanesa.

Nikolausas tarsi suzmeko.

— Man irgi tas pats atsitiko, — tarė Minu Vanesai. — Lyg kas būtų įsliuogęs į mane.

Prie įėjimo sugirgždėjo žvyras.

Vanesa su Minu atsisuko.

Ana Karina. Flanelinių marškinių apačia nudriskusi. Kojos iki pusės blauzdų aplipusios žemėm, moliu ir dar dievai žino kuo. Ji sunkiai lekavo, žandai liepsnojo nuo fizinės įtampos.

Tai buvo ta pati Ana Karina, ir vis dėlto ne ji. Visa, sakytumei, įsiaudrinusi. Tokios jos Minu niekada anksčiau nebuvo mačiusi.

Nikolausas išplėtė akis.

— Dieve, padėk man, — sumurmėjo. — Jos trys.

— Keturios, — pasakė Vanesa, besdama į Rebeką Mulin, staiga išdygusią Anai Karinai už nugaros.

Rebeka mūvėjo treningo kelnes, vilkėjo bliuzoną. Susigūžusi sustojo, pašnairavo į kitas.

Po akimirkos kažkas palietė Minu ranką. Kryktelėjusi kaip pašauta antis ji atsigręžė. Linėja. Vilkėjo vis dar ta pačia juoda striuke su gobtuvu. Akys pasruvusios krauju, žvilgsnis neramus.

— Minu, kas čia darosi? — paklausė ji. — Ar čia iš tikrųjų?

— Panašu, — atsiliepė Minu.

— Tuoj nušoksiu nuo proto, — sušnibždėjo ji, žvairuodama į Vanesą ir Nikolausą.

— Nenušoksi...

Linėja neklausė. Dar smarkiau sugniaužė Minu ranką, pamačiusi kažką jai už nugaros.

Atsisukusi Minu išvydo Idą Holmstriom. Šviesūs plaukai pasklidę ant pečių, aplink kūną plaikstėsi balti nėriniuoti naktiniai marškiniai. Tarsi nužengusi iš seno nespalvoto siaubo filmo. Pakaklėje žybčiojo sidabrinė širdelė. Akys dėbsojo tuščios lyg zombio.

Minu žiūrėjo į Nikolausą, kažką burblenantį panosėje ir pirštais braukantį vešlius žilstelėjusius plaukus.

— Turėjot būti tik viena! — sušuko jis. — Taip parašyta. Išrinktoji turi atkeliauti į švęstą vietą raudono kaip kraujas mėnesio šviesoj. Aš ją turiu pasitikti ir nulydėti... — griausmingas balsas virto šnabždesiu: — Išrinktoji gali būti tik viena. Iš kur man dabar žinoti?..

Jis nutilo, ir Minu suprato, kad kas nors turi griebti jautį už ragų.

— Ar visos čia atėjot kaip radijo bangomis valdomi robotai?

Visi iškalbingai tylėjo. Minu pajuto nežmonišką palengvėjimą. Kad ir kas čia vyktų, ji ne viena.

— Gerai, tada mes visos atkeliavome čionai raudono kaip kraujas mėnesio šviesoj.

— Palaukit... — pasakė Nikolausas.

Balsas buvo pridusęs. Minu matė, kaip jis mintimis grumiasi su miglos skraistėmis. Staiga žodžiai pabiro kaip žirniai:

— Ne veltui mes pabudome iš snaudulio. Išrinktoji ves į kovą su blogiu, o aš ją lydėsiu. Išrinktajai pavaldžios beribės galios, ir tik ji gali išgelbėti mus nuo pragaišties.

Ana Karina nusibloškė plaukus nuo veido ir įsistebeilijo į Nikolausą.

Visos kitos galit eiti namo, — pareiškė ji. — Aš esu Išrinktoji.

***

— Anai Karinai širdis daužėsi taip, kad atrodė, sprogs. Visų akys susmigo į ją. Nors Nikolausas minėjo blogį ir pragaištį, kalbėti šių merginų akivaizdoje Anai Karinai buvo daug baisiau nei pats Armagedonas. Tačiau šią akimirką ji privalėjo neprarasti drąsos. Juk žinojo, kad sako tiesą.

— Aš galiu priversti kitus ką nors daryti. Vakar priverčiau, šiandien — vėl, — pasakė ji, jausdama, kad kalba per greit ir dėl to gali pasirodyti kvailai.

— Gal paskambinkit kas nors į psichiatrinę, — leptelėjo Ida ir ėmė nenatūraliai kikenti kaip kudakuojanti višta.

Ji tikėjosi, kad kitos ją palaikys. Bet niekas daugiau nesijuokė. Niekas iš Anos Karinos nesijuokė. Tik Ida. Šlykšti šlykšti Ida.

Viltys dar kartą išsipildė. Baimė nugrimzdo gilyn, palikdama tik gryną neapykantą, siaubingai stiprią ir negailestingą. Ji yra Išrinktoji. Ji parodys joms.

SAKYK TIESĄ — įsakė ji. — SAKYK TIESĄ, KODĖL ŠIANDIEN AKTŲ SALĖJ SKAITEI EILĖRAŠTĮ.

Idos lūpos sukrutėjo, ji išblyško. Bandė susičiaupti, nuryti žodžius. Tačiau jie veržėsi laukan kaip vėmalai.

— Perskaičiau tą eilėraštį, kad visi pamanytų, jog man ne tas pats. Bet man tas pats. Man atrodo, kad taip ir reikia — geriau tegu tokie kaip Elijas nusižudo.

Linėja puolė Idą, bet Minu su Rebeka laiku spėjo ją sugriebti.

— Aš nenorėjau... — sušnibždėjo Ida susiėmusi už gerklės. Ji žiūrėjo į Aną Kariną. — Tu privertei mane, žiurke!

— Tu! — pratrūko Nikolausas su palengvėjimu, nenuleisdamas nuo Anos Karinos akių. — Tu esi Išrinktoji!

— Atsiprašau, — pareiškė Vanesa. — Bet aš kurią čia dieną tapau nematoma.

Ana Karina vėl pyktelėjo. Gal Vanesa nesupranta, kad jau per vėlu? Dabar Anos Karinos eilė būti dėmesio centre.

— Aš tyčia nesistengiau, — kalbėjo toliau Vanesa. — Bet ėmė ir atsitiko. Du kartus.

Nikolausas spoksojo į ją su siaubu akyse. Šitos dar negalima pavaryti.

— Aš negaliu to paaiškinti, — iš reto pradėjo Rebeka. — Bet nelaimė aktų salėje šiandien... Tai aš ją prišaukiau.

Pykti ant Rebekos Anai Karinai sunkiau, Rebeka jai patinka.

— O kitos, ar jautėt ką nors neįprasta? — paklausė Minu. — Be to, kad atsidūrėt čia? — niekas neatsiliepė, todėl ji kalbėjo toliau: — Aš sapnavau, kad esu užrakinta kažkokiame požemyje kitoje epochoje. Kitame sapne važiuoju vežimu. O atsibudus mano plaukai atsidavė...

— ...gaisro dūmais, — įsiterpė Linėja.

— Bet šiaip nieko keisto daugiau nepastebėjau, — sumurmėjo Minu.

Minu pratusi būti geriausia, ir Ana Karina mato — ji nusivylusi, kad neturi jokių stebuklingų galių. Minu, aišku, mano, kad puikiai tą slepia, bet Ana Karina ją kiaurai permato. Ji ekspertė. Amžinai nugrūstas į antrą planą daraisi pastabus.

— Aš irgi ne, — pritarė Linėja.

Visi sužiuro į Idą.

„Kad tik ji neturėtų jokių galių, — maldavo mintyse Ana Karina. — Nes tada pasaulyje nebūtų jokios teisybės.“

— Tai aš jau čiuošiu, — pareiškė Ida.

— Palauk truputį, — pabandė suturėti Rebeka.

— Nieko aš nelauksiu. Aš neprisidedu! Nenoriu jūsų matyti! Debilės, užknisot negyvai!

— Ar tu nieko keisto nesapnavai? — paklausė Rebeka.

Ana Karina nesuprato, kam Rebeka švaisto laiką Idai. Juk niekas nenori, kad ji pasiliktų.

— Gal ir sapnavau! — suriko Ida jau beveik falcetu. Paskui žvilgsnis sugriežtėjo. — Rebeka, mes ir toliau galėsim draugauti, jei eisi su manim dabar pat.

Rebeka nedvejojo nė akimirkos.

— Aš pasilieku, — pasakė ji.

— Aš viską papasakosiu G., tada pamatysi, — pagrasino Ida ir pasisuko eiti.

Bet toli nenuėjo.

***

Rebekai pasirodė, kad viskas vyksta kaip animaciniame filme. Ida sustojo per pusę žingsnio. Lyg būtų atsitrenkusi į sieną. Rebeka net išgirdo bommm, kaip filmuke, kai animacinis kojotas visu greičiu įlekia į duris, nupieštas ant uolos. Ji jau laukė, kad kitą akimirką pamatys Idai aplink galvą besisukančius paukščiukus.

Ida susvirduliavo vis dar nugara į jas.

— Ida? — pašaukė Rebeka.

Neatsiliepė. Stovėjo sustingusi.

O paskui pajudėjo.

Ne pati. Kažkas atvilko Idos kūną atgal prie jų. Suglebusi ji kybojo nematomam glėby per sprindį nuo žemės. Paskui nuplaukė oru pirštų galais vos siekdama žvyrą.

Rebeka priėjo arčiau Minu. Vanesa atrodė išsigandusi. Linėja atsitraukė kelis žingsnius atatupsta. Ana Karina nuslinko prie Nikolauso.

Taip stovėdami jie sudarė neuždarą, bet vientisą ratą. Jo viduryje sklandė Ida.

Jos galva buvo nusvirusi ant krūtinės, veidas — be gyvybės ženklų. Iš praviros burnos vinguriavo dūmų ar garo srovelės, tarsi ten būtų buvę labai šalta. Vėl viskas nutyko. Rebeką nukrėtė keistas drebulys. Oda pašiurpo, rankų plaukeliai pasišiaušė. Oras įsielektrino.

Ida iš lėto pakėlė galvą.

Ne, suvokė Rebeka. Idos galvą kažkas pakėlė.

Idai per lūpų kamputį nutįso baltų gleivių siūlelis, iš lėto tekėdamas smakru. Sustingo. Nulašėjo ant žemės. Burna užsivėrė. Akys atsimerkė. Vyzdžiai išsiplėtę dėbsojo kaip neregio. Ir vis vien atrodė, tarsi tas žvilgsnis žiūrėtų tiesiai Rebekai į vidų, matytų jos širdyje viską, net tai, ko nežinojo nė ji pati.

— Nebijokite. Ši vieta saugi.

Tai buvo Idos balsas ir vis dėlto ne Idos. Švelnus ir kupinas šilumos.

— Čia priešai jūsų neras. Tik čia esate saugios. Tik čia galite susitikti visos kartu. Nuo kitų turite slėpti savo draugystę.

— Ir mokykloje? — paklausė Ana Karina.

Idos veidą iškreipė grimasa.

— Ypač mokykloje. Ten tūno blogis.

— Aš taip ir žinojau, — sumurmėjo Linėja.

Ida apsidairė.

— Ratą sudaro septyni. Vieno trūksta, — vieniša ašara nuriedėjo jos skruostu. — Vadinasi, kova jau prasidėjo.

— Ko trūksta? — paklausė Nikolausas.

— Elijo, — sušnibždėjo Linėja.

Ida linktelėjo. Nikolausas buvo sukrėstas. Rebekai atrodė, kad ji supranta, kaip jis jaučiasi. Trūko vienos detalės. Todėl dėlionė liks amžinai nebaigta.

— Jei blogis nugalės, pasaulį praris gaisro liepsnos, — toliau kalbėjo Ida. — Dvejoti nėra kada. Blogis daug arčiau nei manote. Jis ieško jūsų. Privalote išmokti panaudoti savo galias ir visos drauge tapti stiprios. Jūs reikalingos viena kitai.

Rebekai atrodė, kad girdi šnabždesius miške. Tarsi aplinkui esančių nematomų būtybių pritarimą. Jau kitą akimirką Ida pažvelgė tiesiai į Rebeką, ir jos galvoj suskambo balsas — švelnus, meile alsuojantis kuždėjimas.

Tu privalai jas vesti, Rebeka. Jos priešinsis, bet joms tavęs reikia. Tavo uždavinys — sustiprinti tarpusavio ryšį. Bet tai, kad skyriau tau šią užduotį, bus mudviejų paslaptis. Supranti?

Rebekai liko tik linktelėti. Ida žvilgtelėjo į ją palankiai ir kreipėsi į kitas.

— Pasitikėkite viena kita. Pasitikėkite Nikolausu. Netrukus jis prisimins dar daugiau ir galės jums pagelbėti, — pasakė ji balsu.

Ida sielvartingai žvelgė į Nikolausą. Jo ledo mėlynumo akys blykstelėjo.

— Nepasikliaukite niekuo kitu, — kalbėjo ji toliau. — Nei tėvais, nei broliais ar seserimis. Nei draugais. Nei didžiausia meile. Ir nepamirškite: RATAS yra atsakymas.

Ida susmuko ant žemės, Minu pribėgo prie jos. Rebeka ir kitos — iš paskos. Visos susibūrė prie Idos.

— Kas tu tokia? — paklausė Minu.

— Aš esu jūs. Jūs esate aš. Mes — tai viena. Atsakymas yra RATAS.

— Su kokiu blogiu mes turime kovoti?

Tyla. Akių vokai suplazdėjo, svetima esybė paliko Idos kūną. Šis visiškai nurimo. Ore sklaidėsi silpnas gaisro dūmų tvaikas.

— Ar ji... ar ji negyva? — paklausė Vanesa.

Minu atsargiai pridėjo pirštus Idai prie miego arterijos.

— Gyva.

— Vadinasi, tai įmanoma, — pasakė Nikolausas. — Jūs visos — Išrinktoji. Visos kartu.

Rebeka žvelgė į kitas. Šešis žmones, neturinčius nieko bendra, suvienijo didi nepaaiškinama jėga. Akimirksniu apėmė jausmas, kad taip ir turi būti. Jos turi būti kartu. Taip turėjo būti visada.

Ida pramerkė akis ir įsispoksojo į jas.

— Kaip jautiesi? — paklausė Rebeka.

— Jei ir dabar neleisit man eiti, imsiu rėkti, — atrėžė Ida. 11

Sename garstyčių spalvos Nikolauso hiate vietos visoms neužteko. Rebekai su Minu iki namų buvo arčiausiai, tad jos pasisiūlė grįžti pėsčios.

Minu pašnairavo į Rebeką. Jiedvi tylėjo nuo to momento, kai išėjo iš Tyrulių. Tokia tyla slėgė.

Minu bijojo, kad tik nebūtų visko įsivaizdavusi. Jai kartais sunku atskirti fantaziją nuo tikrovės. Mintyse ji linkusi silpnus, vos pastebimus ženklus neproporcingai padidinti.

Mokykloje niekada nebijo kelti rankos, nes ten ji žino, apie ką kalba. Tačiau dabar, likusi viena su dailia ir visų mėgstama Rebeka, neteko žado.

Po visų nakties įvykių neturėjo būti keblu rasti bendrą kalbą. Bet kuo labiau Minu stengėsi, tuo sunkiau buvo sugalvoti, ką pasakyt. Viskas atrodė juokinga ir lėkšta, nors verk. Gerai tiems, kurie pliurpia ir nesuka sau galvos.

— Tikiuosi, nesutiksim pažįstamų, — pagaliau prabilo Rebeka.

Minu linktelėjo, jausdama palengvėjimą, kad tyla pagaliau nutraukta.

— Taip, tikrai. Laimė, kad ne savaitgalis. Ne dėl to, kad savaitgaliais daug žmonių, bet vis tiek rizika didesnė. Dabar neturėtume ant ko nors užšokti, juk dar baisiai anksti, dauguma turbūt parpia. Nebent kas išeitų šuns pavedžioti...

Minu norėjo trenkti sau per galvą. Ir vėl ji kaip visada. Iš pradžių tyli kaip žuvis, bijo pratart žodį gerai neapgalvojusi. O po minutės — jokių stabdžių, pliurpia, kas ant seilės užplaukia, rėžia kiekvieną mintį, kuri tik teikiasi krustelėti smegeninėje.

— Nebent... — Rebeka šyptelėjo.

Jos priėjo plentą. Minu atidžiai pažiūrėjo į abi puses, ar nėra arti sunkvežimių.

Ar pažinojai Eliją? — paklausė Rebeka.

— Nepažinojau. Visai ne. O tu?

— Ne. Bet toks jausmas, lyg būčiau pažinojusi...

Rebeka stabtelėjo ir atsisuko į Minu. Jos ilgi šviesiai rusvi plaukai švelniai garbanojosi aplink veidą. Akys mainėsi mėlynais ir pilkais atspalviais. Bruožai tobuli, oda — lygutėlė, atrodo kaip fotošopu išdailinta. Akių neįmanoma atplėšti.

— Nežinau, kaip paaiškinti, — pasakė Rebeka. — Bet niekas nepasikeistų net jei būtume geriausios draugės. Vis tiek nepažinotume viena kitos taip, kaip dabar pažinsime. Ar supranti, ką noriu pasakyti? Kad mes susijusios saitais, nieko bendra neturinčiais su tuo, kas buvome iki šios nakties.

Minu dvejojo. Tam tikra prasme ji suprato, ką Rebeka turi omeny. Ši naktis — ekstraordinarinis potyris, ir tai dar švelniai pasakyta. Bet Minu neturi nepažintos, mistinės galios, verčiančios daiktus judėti ar žmones sakyti tiesą. Ji nejaučia jokių vidinių permainų.

— Aš tik sapalioju, — Rebeka atsainiai mostelėjo ranka.

Jos vėl pradėjo eiti.

— Įdomu, kokia buvo Elijo galia, — tarė Minu, kai tyla vėl ėmė slėgti.

— Gal ir jis dar nebuvo jos atskleidęs. Nei tu, nei Linėja, nei Ida nieko ypatingo nepastebėjot, išskyrus sapnus.

— Tai atseit Ida šįvakar niekuo neišsiskyrė? — paklausė Minu.

Jai pasirodė, kad žodžiai atžarūs. To ji tikrai nenorėjo. Bet Rebeka tik sukikeno.

— Jei atvirai, truputį tau pavydžiu, — pasakė Minu. — Aš visada norėjau turėti ypatingų galių.

— Tavo ypatinga galia turbūt yra tavo smegenys, — atrėmė Rebeka. — Juk tu pasikausčius kaip niekas kitas. Galbūt todėl mums tavęs ir reikia.

— Vadinasi, tu moki priversti daiktus skraidyti, o aš moku... galvoti?

Rebeka nusijuokė. Jos juokas nebuvo piktas. Minu, matyt, ir vėl nejučia pasakė kažką juokinga. Tai nieko gero nežada, mat stengdamasi žmones prajuokinti Minu visada patiria fiasko.

— Aš tik noriu pasakyti, kad kažkur slypi atsakymai į viską, ką norime žinoti. Ir jei kas juos gali surasti, tai tik tu. Mes nelauksim, kol Nikolausas ką nors prisimins. Turime ieškoti pačios, — pasakė Rebeka. — Be to, gal tavo ir Linėjos galios dar nepasireiškė. Manosios atsirado visai netikėtai.

Rebekos žodžiai iš tiesų buvo logiški. Blogiau nebus, tik reikia kantrybės. Ir jeigu ji, prisiekusi kalike, gali kuo nors padėti, tai...

Ir tada ji prisiminė vieną dalyką. Gal ir ne pasaulio pabaiga, bet netoli to. Minu sustojo kaip perkūno trenkta.

— Kas yra? — paklausė Rebeka.

— Rytoj chemijos kontrolinis raštu, — pasakė Minu. — Nespėjau pasimokyti.

***

Linėja gyvena aštuonių aukštų name šalia Sturvalio parko. Tai vienas tų miesto namų, kur pusė butų užkalti, nes niekas juose negyvena.

Laiptinėje smirdėjo šlapimu. Vanesa suraukė nosį, Linėja kreivai šyptelėjo.

— Maloniai prašom į penkių žvaigždučių viešbutį, — pasakė.

Ji atidarė lifto duris, jos sulipo. Liftas iš lėto šliaužė aukštyn. Vietos tikriausiai pakaktų dešimčiai žmonių. Vanesa veidrodyje išvydo savo veidą. Atrodo kaip auka iš siaubo filmo, kurią kažkas vijosi per mišką: plaukai prisivėlę lapų, makiažas išterliotas.

Jai staiga toptelėjo, kad reikėtų paskambinti Viliui. Bet skolintis iš Linėjos mobilųjį ir skambinti Viliui būtų visai be ryšio.

Vanesa ėmė gailėtis, kad sutiko užeiti pas Linėją pasiskolinti drabužių. Antra vertus, negali gi ji parsidanginti namo apsisiautusi pledu.

Linėja atidarė lifto duris ir išlipo. Vanesa akimirksniu pastebėjo užrašą prie pašto angos duryse: L. Valin.

— Turi nuosavą butą? — paklausė eidama iš paskos.

— Taip, — atsakė Linėja, tarsi tai būtų natūraliausias dalykas pasaulyje, ir atrakino duris.

Prieškambaryje Linėja nusispyrė batus ir įėjusi į svetainę uždegė kelias lempeles, stovinčias ant grindų. Kambarys paskendo rausvų ir raudonų gaubtų skleidžiamoje švelnioje šviesoje.

Tai buvo apšiuręs komunalinis dviejų kambarių butas plastikinėmis grindimis ir baltais tapetais su mažomis mėlynomis gėlytėmis. Bet sienos vos matėsi iš po gausybės paveikslų, afišų ir žurnalų iškarpų. Svetainėje stovėjo didžiulė sofa, apklota netikro raudono aksomo atraiža. Priešais — juodai dažyta medinė skrynia, atstojanti staliuką. Šalia sofos tupėjo didžiulė fajansinė pantera. Mažyčiai įtrūkimai ant juodo jos kūno sudarė baltą tinklą.

— Cool, ane? — paklausė Linėja. — Kažkas išmetė. Ligoniai.

— Išmetė?

— Beveik visi mano daiktai iš šiukšlyno.

Vanesa truputį iš arčiau apžiūrėjo sieninę galeriją. Tai buvo serija klaikių nuotraukų su klouno kostiumu vilkinčiais gyvūnais, aliejinės tapybos darbas, iš pažiūros vaizduojantis idilišką kraštovaizdį, jei neminėsim balta suknele vilkinčios moters, kadaruojančios medyje. Du už rankų susikibę besišypsantys žmonės užvirtusiomis baltomis akimis. Paveikslai ir nuotraukos Vanesai patiko, bet muzikos grupių afišos jai ničnieko nesakė. Didžiuma grupių iš Azijos, pavadinimų ji nė girdėti nebuvo girdėjusi.

Suskambėjo Linėjos mobilusis. Ji išsitraukė jį iš kišenės, žvilgtelėjo į ekranėlį, susiraukė ir padėjo telefoną į šalį.

Vanesos žvilgsnis užkliuvo už didžiulio juodo medinio kryžiaus, kabančio ant sienos. Jis visas buvo nusagstytas mažais sidabro spalvos metalo gabalėliais.

— Gražu, — pasakė tik tam, kad ką nors pasakytų.

Linėja priėjo, atsistojo šalia Vanesos, pirštu perbraukė kryžių. Nagai lakuoti ryškiai rožiniu laku, jau pradėjusiu luptis.

— Elijas padovanojo. Jis iš Meksikos. Matai šituos mažus simbolius? Tai viskas, nuo ko šis kryžius saugo. Va, pavyzdžiui, lūžusi koja. Verkiančios akys... O čia sergantis arklys.

Vanesa nervingai nusijuokė ir apsimetė žiūrinti, bet galvoje dabar buvo tik tai, kad Linėja stovi šalia, taip arti, kad Vanesa juto nuo jos kūno spinduliuojančią šilumą. Net per pledą. Paskui vėl suskambėjo mobilusis.

— Eina šikt, — suniurzgėjo Linėja piktai.

Ji vėl atmetė skambutį.

— Kas čia skambinėja? — paklausė Vanesa.

— Šiaip, bernas. Neįsikala į galvą, kad laikas nustoti.

Vanesa matė, kaip kažkas tvykstelėjo Linėjos akyse. Kažkas, kas priminė... užuojautą? Pilve išaugo kietas gumulas, Vanesa skubiai nusuko akis. Staiga ji suprato, kas skambina. Bet tiesiai šviesiai neklaus ir nesižemins.

— Mat kaip, — tepasakė.

— Pasižiūrėk, ką rasi spintoj, — Linėja parodė miegamojo duris.

Žaliuzės nuleistos, Vanesa klupinėjo palei sieną, kol rado jungiklį.

Lova plati, neklota. Bet Vanesos žvilgsnį patraukė siuvimo mašina ant grindų šalia darbastalio, nukrauto audiniais ir skrynelėmis su siūlų ritėmis ir sagomis.

— Tu siuvi? — pasiteiravo Linėjos, kai ši įėjo į kambarį.

Toji paprasčiausiai linktelėjo, ir Vanesa suprato, kad tai ir asilui aišku. Antraip kuriam galui jai ta siuvimo mašina? Bet svarbiausia — kodėl viskas, kad ir ką pasakytum prie Linėjos, išeina nei į tvorą, nei į mietą?

— Spintos durų vidinėj pusėj yra veidrodis, — Linėja ištiesė jai pakelį makiažo servetėlių.

Vanesa pravėrė prigrūstą spintą. Visi drabužiai — nelyginant kostiumai iš japoniškos „Alisos stebuklų šalyje“ siaubo filmo versijos. Kad ir ką apsivilktum, vis vien atrodys, kad persirengei Linėja.

— Imk ką nori, — pasakė Linėja išeidama.

Svetainėje suskambo telefonas. Nuaidėjo keturi signalai. Linėja neatsiliepė.

Vanesa ėmė žiūrinėti drabužius, sutarškėjo pakabos. Galop išsirinko mažiausiai į akis krintančią aprangą: trumpą juodą sijoną, baltus marškinėlius ir putlių siūlų juodą megztuką. Ji apsirengė, prieš veidrodį nusišluostė makiažą ir išsirinko mišką iš plaukų. Vaizdas visai neblogas.

— Rytoj mokykloj atiduosiu. Ta prasme, šiandien, — pasakė Vanesa grįždama į svetainę su pledu rankose.

Linėja nusikamavusi drybsojo ant sofos. Kojos buvo nukarusios nuo ranktūrio.

— Aš šiandien pabūsiu namie. Bet nieko tokio, kitą kartą atiduosi, — ištarė mieguistu balsu.

„Kitą kartą, — pamanė Vanesa. — Na taip, dabar būsim priverstos bendrauti“.

Ji, Linėja, Minu, Ana Karina, Rebeka ir Ida. Jei tam, kad išgelbėtų pasaulį, jos turės bendradarbiauti, tai reikalas, deja, gana beviltiškas. Sorry, milijardai pasaulio gyventojų, jūsų išsigelbėjimas kybo ant Idos Holmstriom plauko.

— Eina šikt, kaip aš jos nekenčiu, — sumurmėjo Linėja.

Vanesa atsisuko.

— Ko tokios?

— Idos. Jei mus medžioja blogis, tikiuosi, kad pirmą pagaus Idą, — pasakė Linėja.

Jos lūpų kamputyje žaidė šypsenėlė. Vanesa susiprato, kad ir pati yra išsišiepusi. Kurį laiką jos žiūrėjo viena į kitą.

— Čia Vilis skambinėja, ar ne? — neiškentusi paklausė Vanesa.

— Taip.

— Ar jūs... vėl pradėjot susitikinėti?

Praėjo sekundė, dvi. Linėja iš lėto atsisėdo.

— Ne.

— Tai ko jis nori?

Linėja nusuko akis.

— Sakyk gi, — paprašė Vanesa, stengdamasi kalbėti kuo aštresniu ir kietesnių balsu, kad tik nuslėptų baimę.

„Ar Vilis pyksta, kad taip prapuoliau? Ar todėl dabar skambinėja Linėjai? Ar jis visada jai skambina, kai susiginčija su manim?“

„Jeigu Vilis vis dar yra įsimylėjęs Linėją, aš mirsiu“, — šmėstelėjo jai.

— Jis ant manęs pyksta, — pasakė Linėja.

Vanesa spoksojo į ją.

— Ką?

— Sunku paaiškinti. Kai draugavom, visą laiką ėsdavomės. Kartais jam šauna į galvą, kad mudviem reikia dar ką nors išsiaiškinti. Tipo, kodėl aš taip pasakiau tą kartą prieš tris šimtus metų. Visokios nesąmonės.

Nepanašu į Vilį. Jis ne iš tų, kurie užsiciklino, dėl praeities. Jis net dėl dabarties nelabai galvą suka.

— Mes visą laiką riedavomės. Tai kaip nepagydoma liga. Norisi laimėti kartą ir visiems laikams.

Vanesa neišmanė, ką pasakyti. Jeigu Mišelė ar Evelina bando jai pameluoti, ji tą mato išsyk. Bet Linėja verčia ją abejoti. O iš Vilio tiesos ji irgi neišpeš. Ji negali jam blokšti į veidą šios informacijos. Juk niekas neturi žinoti, kad jiedvi su Linėja apskritai kalbasi.

O, kad bent galėtų blaiviai mąstyti. Tiek laiko nemiegojus girtumas perėjo į pagirias, o ji nespėjo nė bluosto sudėti.

Jos pasuko prie lauko durų. Vanesa pasiskolino senus batus. Juos užsivarstyti prireikė ištisos amžinybės. Sprandą visą tą laiką svilino Linėjos žvilgsnis. 12

Lauko durų spyna kažko ožiavosi. Vanesa tąsė rankeną sukiodama užraktą į visas puses. Linėja pasistiebė per ją, stumtelėjo duris. Vanesa skriste išskrido lauk ir nubildėjo laiptais žemyn.

Lauko duryse pasisuko raktas. Rebeka taip ir nesumerkė akių. Ji girdėjo, kaip mama pasikabina striukę, nusiauna batus. Paskui praveria brolių kambario duris. Tada sesučių.

Rebeka buvo pas juos užėjusi. Ji išsiskyrė su Minu ir tik tada suvokė, kad vaikai kiaurą naktį išbuvo vieni. O jei kas būtų atsitikę? Jei būtų kilęs gaisras? Arba kuris būtų atsibudęs ir neradęs nei Rebekos, nei mamos? Išėjęs į balkoną ir iškritęs... Ištiškęs ant žemės...

Ji bėgo namo kiek tik nešė pavargusios kojos. Bet visur buvo tylu ir ramu. Viskas buvo kaip visada.

Mamos žingsniai artėjo koridoriumi, Rebeka prisivertė kvėpuoti lyg miegodama. Tačiau jos durys neprasivėrė. Ji išgirdo, kaip mama nueina tolyn į virtuvę.

Rebeka gulėjo lovoje jausdama keistą palengvėjimo ir švelnaus liūdesio mišinį. Skaudžiai aišku, kad mama nebelaiko jos vaiku. Vos penkerių šešerių sulaukusi Rebeka jau rūpindavosi, kad Antonas su Oskaru nesipeštų ir gražiai sutartų. Vėliau pradėjo prižiūrėti ir sesutes. Rebekai tik ir kartodavo, kad ji esanti geriausia mažoji auklė pasaulyje.

Ji atsisėdo lovoje mąstydama apie savo naująją šeimą, su kuria šiąnakt susipažino. Ir joje iš Rebekos tikimasi to paties. Kad vadovaus, tarpininkaus, suburs. Ar ji susidoros? Ar užteks jėgų?

Ji nuėjo į virtuvę. Mama ruošė pusryčius.

— Bekiuk, jau atsikėlei? — mama su meile priglaudė Rebeką.

Rebekai kaipmat pasitaisė nuotaika. Nedažnai jiedvi su mama gali pabūti vienos.

Kol abi dengė stalą, mama papasakojo apie dramatišką naktį traumatologijos skyriuje. Vieninteliame miesto viešbutyje kilo didžiulės muštynės, po jų tokiam vyrui teko siūti galvą net septyniais dygsniais. Miegamajame rajone kažkoks žmogėnas sumušė žmoną įkaitusia keptuve už tai, kad ji pridegino kiaulienos kepsnį. Pagyvenusi moteris per naktinę pamainą lentpjūvėje netyčia nusipjovė kairiąją plaštaką. O mažą berniuką apėmė tokia tamsos baimė, kad jį beveik ištiko psichozės priepuolis, mat jis buvo įsitikinęs, kad gatvėj už lango vaikšto pabaisos.

— Garantuoju, kad tai dėl pilnaties, — pasakė mama, dėliodama dubenėlius rūgpieniui.

Mama laikosi teorijos, kad žmonės, veikiami pilnaties, elgiasi kitaip nei paprastai. Kadangi mėnulis sukelia potvynius ir atoslūgius, jis turi daryti poveikį ir žmonėms, kurių didžiąją organizmo dalį sudaro vanduo. Viską, pradedant gerokai padidėjančiu gimdymų ir smurtinių nusikaltimų skaičiumi ir baigiant miego sutrikimais, mamos supratimu, paaiškina mėnulio pilnatis.

— Gal, kai mėnulis raudonas, būna dar ekstremaliau, — įkišo trigrašį Rebeka.

Mama klausiamai pažvelgė į ją.

— Raudonas?

Rebeka sutriko.

— Aha. Mėnulis buvo visas raudonas. Lyg apsipylęs krauju.

— Še tau, ir tu tą patį, — nustebo mama. — Keli pacientai kalbėjo apie raudoną mėnulį. Mes su kolegėmis pasižiūrėjom, bet nieko neįprasta nepastebėjom.

Mama įsipylė kavos.

Rebeka pažvelgė pro langą. Šviesiame rytmečio danguje vis dar kybojo permatomas mėnuo. Ir vis dar raudonas. Mama irgi užmetė akį, bet niekaip nereagavo. Akivaizdu, kad jai mėnulis nepasirodė keistas.

— Turbūt susapnavau, — tyliai pasakė Rebeka.

Kurį laiką ji mąstė.

— Mama... ar nesi ko nors tokio girdėjusi apie Tyrulius?

— Apie ką?

— Nežinau, ar, pavyzdžiui, niekas nėra minėjęs, kad ten yra atsitikę kas nors įtartino?

Mama žiūrėjo į ją nesusigaudydama.

— Apie ką tu?

— Apie kultūros parką!

— Kokį kultūros parką?

— Tyrulius!

— Kažkur lyg ir girdėta... Kaip per miglą. Kur jis yra?

— Čia, Engelsfoše.

Jaunystėje mama dažnai eidavo į Tyrulius pasiklausyti koncertų ir pašokti. Ne kartą su didžiausia nostalgija yra apie tai pasakojusi. Bet šįsyk tik nusijuokė.

— Tikrai būsi kažin ko šiąnakt prisapnavusi, — apibendrino.

— Tai jau matyt, — sumurmėjo Rebeka.

***

„Kaip keista sėdėti prie virtuvės stalo ir pusryčiauti lyg niekur nieko“, — pamanė Vanesa. Sukramtai, nuryji, sukramtai, nuryji, užgeri sultimis ir vėl iš pradžių. Tarsi viskas būtų kaip visada.

Iš miegamojo išlindo mama, priglaudė ją. Vanesa užsimerkė. Gera.

Bet vos po akimirkos mama ją paleido. Pastaruoju metu sveikindamosi jos tik greitosiomis glusteli. Pačios Vanesos kaltė čia buvo didžiausia. Vis dūsaudavo dėl mamos bandymų pamyluoti. Ir prisidūsavo. Iš kur mama galėjo žinoti, jog kaip tik šį rytą jai norėjosi, kad ją apkabintų ir priglaustų kaip seniau?

— Galerijoj atidarė naują parduotuvę. „Kristalų grota“, — pasakė mama.

— Ir ką ten pardavinėja... kristalus?

Mama nepagavo sarkazmo.

— Aha, ir eterinius aliejus, ir šiaip visokius daikčiukus. Galima ir iš rankos išsiburti. Savininkė — tokia Mona di Luna.

— Di Luna? Ta moteriškė puikiai darbą pagal pavardę pasirinko.

Mama nusijuokė ir pripylė iš čiaupo vandens į kavinuką. Šis netrukus ėmė burbuliuoti. Mama pasirąžė ir nusižiovavo.

— Nikis skambino, kai buvai po dušu. Pasirodo, naktį mieste buvo ką veikti, — pasakė raikydama duoną.

— Gal galėtum apibrėžti, ką Engelsfoše reiškia buvo ką veikti?

— Viešbutyje kilo žiaurios muštynės ir šiaip visam mieste visokių pjautynių per išgertuves. Nikis sako, nieko panašaus nėra matęs. Ir dar sako, jau norėjo eiti namo, bet kažkas paskambino dėl moters, kuri pasikorė ant namo kraigo. Žinai, kur pradinukai eina į mokyklą? Jis ten dabar ir važiuoja, turbūt negrįš dar kelias valandas.

— O Dieve, koks nuostolis! Nepasimatysiu su Nikiu. Visa diena veltui, — pasakė Vanesa.

Pamačiusi, kaip mama nusiminė, bematant pasigailėjo šmaikštavusi.

— Viešpatie, Vanesa. Kada tu nustosi? Nikis Melvino tėtis. Tu turi su tuo susitaikyti ir jį priimti.

— Aš jį priimsiu, kai jis priims mane.

— Kodėl tu negali vieną kartą pagaliau suaugti?

Sąžinės priekaištai, kurie vos prieš mirksnį Vanesai skrebeno paširdžius, garuote išgaravo. Sukaupusi visas jėgas prikando lūpą, kad nepradėtų rėkti.

Padraugavusi su Nikiu vos porą mėnesių, mama užsitaisė vaiką ir laiminga ištrimitavo Vanesai, kad turės broliuką arba sesutę. Vanesa slapčia tikėjosi, kad Nikis išsisuks nuo atsakomybės. Betgi ne, pasirodo, jis troško tapti tėvu. Tad priartėjus gimdymui mama su juo susimetė skudurus.

Vanesa negali nemylėti Melvino, nors iš pradžių per naktis spiegiantis mažius gerokai užknisdavo. Bet Nikio ji nekenčia nuo pirmos akimirkos. Jis nė per nago juodymą nesistengia žmoniškai su ja elgtis — tik ji visą laiką turi prisitaikyti. O mama to nemato. Tarsi būtų akla blogoms Nikio savybėms. Ir leidžia jam skaldyti ir valdyti.

— Pati suauk, — purkštelėjo Vanesa ir nudrožė į koridorių.

— Nedrįsk su manim taip kalbėti! — šūktelėjo mama eidama jai iš paskos.

Vanesa užtrenkė buto duris jai prieš nosį.

***

— Ar girdėjai karves šiąnakt? — paklausė senelis, su mama įeidamas į virtuvę po rytinio melžimo.

— O ką? — sukluso Ana Karina votulodama po burną milžinišką gabalą sumuštinio su sūriu.

— Mūkė tvarte kaip pamišusios, — karktelėjo mama. Balsą ji atgavo, bet jis bjauriai švokštė ir gergždė. — Per jas nė akių nesumerkiau. Bet aš juk ir taip niekada nepailsiu per tą nugarą.

— Turbūt miegojau kaip akmuo, — sumurmėjo Ana Karina.

— Tikrai? — nustebo senelis. — O atrodai visai nepailsėjusi.

— Kad tik nebūtum persišaldžius kaip aš, — mama prisidegė cigaretę.

Senelis priėjo prie stalo ir palietė Anai Karinai kaktą.

— Karščio tai neturi.

Senoji Ana Karina būtų su malonumu suvaidinusi sergančią. Ir pasilikusi saugiame namų prieglobstyje. Dabar viskas buvo kitaip. Pirmą kartą gyvenime ji nekantravo kuo greičiau atsidurti mokykloje.

— Nieko man nėra, — pasakė.

Senelis paplekšnojo jai per petį. Gan smarkiai. Taip jis daro užuot apkabinęs.

— Tai kruvinas mėnuo nedavė karvėms miegoti. Gal jis ir tau sapnus drumstė.

— Kruvinas mėnuo? — nusišaipė mama. — Tu vis su savo abrakadabrom. Aš nemačiau jokio kruvino mėnesio.

Ana Karina pašnairavo į senelį. Net suskaudo, kaip norėjosi jam papasakoti, kokie stebuklai dedasi, kaip tuoj pasikeis jos gyvenimas. Bet privalėjo paisyti įspėjimo. Nepasitikėkit niekuo.

Ana Karina grįžo į savo kambarį ir priėjo prie veidrodžio.

Ji žinojo, kad nėra gražuolė. Bet akys jos gražios. Didelės, neįprastos žalios spalvos. Ir burna dailios formos, ypač kai šypsosi. Ji pasipraktikavo prieš veidrodį. Dantys balti ir lygūs. Vis šis tas.

Ji išsitraukė paprastą liemenėlę, ne tą, nuo kurios krūtinė optiškai sumažėja. „Beveik visos merginos nori didesnės krūtinės“, — priminė ji sau.

Bet užsisegus džinsus pasitikėjimas savimi vėl susvyravo. Jos lašinių ringės, be abejo, šlykščiausios visoje mokykloje. Tad apsivilko keliais dydžiais per didelius marškinėlius trumpom rankovėm ir užsimetė sportinę striukę. Ir vėl pasijuto saugi.

Ana Karina pabandė nusiviepti veidrodžiui. Nuo šiol ji užsibrėžusi šypsotis dažniau.

***

Minu priartėjo prie mokyklos tuo pat metu, kai mokyklinis autobusiukas šnypšdamas sustojo prie vartų. Iš jo išvirto tuntas mokinių. Ji iš tolo tarp jų pamatė Aną Kariną. Akimirką jų akys susitiko. Ana Karina šyptelėjo, bet taip trumpai, kad Minu pamanė — gal pasirodė. Paskui Ana Karina vėl įbedė akis į žemę. Veidą slėpė plaukų šydas.

— Minu! — pašaukė Rebeka artindamasi.

Neįtikėtina, kad jos išsiskyrė vos prieš keletą valandų. Ir dar tokiomis aplinkybėmis.

— Negalima garsinus, kad esam pažįstamos, — šnypštelėjo Minu Rebekai.

— Mes juk toj pačioj klasėj.

— Bet argi vien dėl to būtume draugės?

Rebeka metė į ją keistą žvilgsnį, ir Minu susivokė, kad elgiasi kvailai.

— Atsiprašau. Persistengiau, — pasakė prisigretindama. — Man viskas taip keista.

— Žinau, mama sakė, kad šiąnakt traumatologinis buvo užgultas. Kruvinų įvykių — masė. Ar tavo tėtis nieko girdėjo? Na, redakcijoj?

— Jis jau buvo išėjęs į darbą, kai kėliausi. Tiksliau, apsimečiau, kad keliuosi.

— Tai ir tu nemiegojai?

Minu papurtė galvą. Nedaug trūko ir būtų išklojusi, kaip tik įžengusi pro duris puolė prie chemijos vadovėlio, bet laiku susičiaupė.

— Nepatikėsi, kai kurie mamos pacientai sakė, kad mėnulis raudonas, — toliau šnekėjo Rebeka, sustodama prie mokyklos vartų, — bet mamai ir jos bendradarbiams atrodė, kad mėnulis toks kaip visada. Ir kai mes su ja šįryt kartu žiūrėjom, aš mačiau, kad jis vis dar raudonas, o ji nematė.

— Vadinasi, ne visi tą matė? — nustebo Minu.

— Panašu. Be to, mama net nesuprato, apie ką aš kalbu, kai paminėjau Tyrulius. Tarsi būtų užmiršusi, kad tokie egzistuoja.

Minu nukrėtė šiurpas.

— Gal dėl to tai ir yra saugi vieta. Aš skaičiau knygą apie medį, kurio niekas negalėjo matyti nežinodamas, kad jis ten yra. Gal ir čia tas pats... — staiga Minu išraudusi nutilo, suvokdama, kad tauškia niekus. — Bet tai buvo vaikiška knyga.

— Ar supranti, kad mes apie tai kalbam rimtu veidu? — paklausė Rebeka.

Minu nusijuokė. Ne, ji nė nepajuto. Jos vėl pradėjo žingsniuoti, praėjo pro Vanesą, kuri tylom sekė jas akimis.

— Rodos, kažkas atsitiko, — pasakė Rebeka.

Tik dabar Minu atkreipė dėmesį, kad kiemas sausakimšas.

Priėjo Gustavas ir pabučiavo Rebeką taip intymiai, kad Minu nusuko akis. Gerai, kad bučiavosi neilgai.

Gustavas su Rebeka — kaip viena tų tobulų porelių, kurias rodo per televiziją, o tu jas matydamas bandai guostis, kad realybėje tokių tai tikrai nebūna.

„Įdomu, kaip atrodys tas vaikinas, kuris pirmas pabučiuos mane?“

Ši mintis įvairiais pavidalais šmėkšteli galvoje beveik kiekvieną dieną. Vėlai vakare, prieš užmigdama, ji leidžia sau kartais manyti, kad teisingas atsakymas yra Maksas. Bet dienos šviesoje ši mintis atrodo tiek vaikiška, tiek absurdiška.

— Ar matėt? — paklausė Gustavas.

Rebeka su Minu žaibiškai susižvelgė.

— Ką? — paklausė Rebeka.

— Jei būtum mačiusi, neklaustum. Einam!

Jis paėmė Rebeką už rankos ir mostu pakvietė Minu eiti drauge. Minu nusekė jiems iš paskos. Ji matė, kad mokiniai sustoję dviem pakrikom grupėm, per atstumą viena nuo kitos. Kiemo vidurys buvo tuščias.

— Štai, — parodė Gustavas.

Skersai kiemą žiojėjo atsivėręs plyšys. Nelabai platus, besiraitantis nuo pat futbolo vartų iki nudžiūvusių medžių.

— Sklinda gandas, kad čia įgriuvo seni kasyklų keliai, — tarė Gustavas.

— Niekada nepatikėčiau, kad kas statytų mokyklą virš senų kasyklų, — pasakė Minu. — Be to, kasyklos nuo čia tolokai...

— Gal čia kada nors darė bandomuosius gręžinius, — pertraukė ją Rebeka.

Kai Gustavas nusisuko, ji metė į Minu iškalbingą žvilgsnį. Rebeka irgi nemano, kad kaltos senos kasyklos. Bet šiuo momentu šis paaiškinimas turi tikti. Plyšys turi būti susijęs su kokiais tik nori dalykais, tik ne su tais, kurie nutiko naktį. Todėl nevertėtų skatinti žmonių klausinėti daugiau nei reikia.

Atsivėrė paradinės durys ir ant laiptų pasirodė direktorė. Ji ramiai luktelėjo, kol kieme iš lėto nuščiuvo ūžesys. Kai prašneko, kiekvienas žodis girdėjosi taip aiškiai lyg per mikrofoną.

— Turiu paprašyti visų palikti mokyklos kiemą. Kol bus patikrinta įgriuva, mokykla bus uždaryta.

Pasigirdo paskiri plojimai ir džiaugsmo šūksniai. Minu apsidairė. Priešais — Rebeka su Gustavu. Vanesa, sulipusi su Evelina ir Mišele, stypsojo prie futbolo vartų. Ida su Felisija sėdėjo ant laiptų turėklo. Kad ir kaip būtų keista, Ana Karina šalia jų kalbėjosi su Julija.

Maksas šliejosi prie kitų mokytojų. Per alkūnę buvo persimetęs švarką, kitoje rankoje laikė portfelį. Visas toks nerealiai gražus. Jam už nugaros šmėstelėjo Nikolausas. Minu pajuto, kad jie visi, taip pat ir ji, yra žaidimo figūros, prieš lemiamą partiją išrikiuotos ant lentos.

— Ugniagesiai jau patikrino dujotiekį ir vandentiekį, bet privalo patikrinti dar kai ką, — paaiškino direktorė. — Rytoj pasivysim, ką šiandien praleidom.

Ji vėl įėjo į vidų. Kiemas greit ištuštėjo.

— Tai pasimatysim rytoj, — pasakė Rebeka, šypsodamasi Minu.

— Aha, iki, — tarė Gustavas.

Ir jie apsikabinę nuėjo. Minu kurį laiką sekė juos akimis, paskui vėl atsisuko į mokyklą. Pažvelgė į neišvaizdų pastatą — identiškų langų eiles, beveidį plytinį fasadą — ir pabandė įsivaizduoti, kad tai blogio buveinė. Tačiau nesisekė. Šios vietos ji gal ir nemėgsta. Tačiau čia ji žino, kas tokia yra ir ką sugeba.

Už mokyklos sienų ji to nė neįsivaizduoja.

II

13

Ji skriejo laiptais žemyn į valgyklą. Apėmė jausmas, lyg visa būtų vientisas aptakus judesys. Net nereikėjo žiūrėti, kur stato kojas. Baimė, kad suklups, buvo dingusi — lyg niekada ir nebūtų gniaužusi širdies.

Eilė raitėsi net iki laiptinės. Pamačiusios ją, gale stovinčios merginos šviste nušvito. Ji ėjo pro šalį, o visa vora iki pat maisto vežimėlių tarsi banga nuošė. Viena po kitos ją sveikino šypsenos. Vos ji pasižiūrėdavo į kurį vaikiną, dauguma beregint nusukdavo akis. Ji žinojo, kad jie įsimylėję.

Ji sustojo prie Kevino Monsono ir Robino Seterkvisto. Jie jau mindžikavo su padėklais, įrankiais ir lėkštėmis, pasiruošę prisikrauti valgio. Ji pastebėjo, kad Eriko Fošlundo su jais nėra. Nuo to karto, kai apsišlapino mokyklos kieme, jis čia beveik nesirodo.

— Va! — Kevinas ištiesė jai savo padėklą, užleisdamas pirma savęs.

Ji neatsiliepė, tik paėmė padėklą ir žengė prie puodų ir dubenų.

Gyventi dabartiniame kūne — visai kitas reikalas. Ji pagaliau pasijuto esanti namie. Kūnas leidosi valdomas. Eisena buvo tvirta. Nugara tiesi. Sulig kiekvienu žingsniu kresčiojo į arklio uodegą suimti plaukai. Ji jautėsi laisva, lengva ir aiški. Ji buvo laiminga.

— Eina šikt, kaip tu šian gerai atrodai, — išpūtė akis Felisija, kai Ana Karina prisiartino prie jų stalo.

Jos sėdėjo šoninėje didžiulės valgyklos patalpoje — tam tikroje rankovėje be langų, kurioje tilpo šeši stalai. Nerašytas įstatymas skelbė, kad čia pietauja mokyklos numylėtiniai.

— Ačiū, — pasakė ji sėsdamasi.

Abi, tiek Felisija, tiek Julija, nenuleido nuo jos tviskančių akių. Jos priminė du šunyčius, šokinėjančius aplink šeimininko kojas. Būtų turėjusios uodegas, būtų vizginusios jomis kaip pasamdytos.

— Mudvi su Felisija kaip tik kalbėjom, sakėm, toks jausmas, kad mes su tavim draugės mažiausiai šimtą metų, — išpoškino Julija.

— Aha, mes niekaip neįsikertam, kad praėjo tik kelios savaitės, — neatsiliko Felisija.

Ana Karina nusišypsojo:

— Aš irgi ne.

Prie jų stalo taikėsi prisėsti Kevinas su Robinu. Per amžius buvo kiečiausi klasės, o gal net mokyklos bičai, šmaikščiausi bajeriukų skaldytojai. Ji svarstė, kas jiems suteikė tokį titulą. Kada liaudis buvo susirinkusi ir vainikavo juos karaliais?

Bet dabar tai nesvarbu. Tie laikai praėjo. Ana Karina tuo pasirūpino.

Robinas su Kevinu jau visai prie pat. Atsisukusi į Juliją su Felisija ji dramatiškai pavartė akis. Jos irgi.

— Gal ir mes čia prisėstume, jei jūs nieko prieš, — suvebleno Robinas.

Kevinas atsitraukė kėdę šalia Anos Karinos ir mėgino sėstis. Ji stebeilijo į jį. Julijai su Felisija tikrąja to žodžio prasme užgniaužė kvapą.

— Nieko nebus, — pasakė ji. Kevinas paleido kėdę tarsi pirštus nusvilęs.

— Tai gal kitą dieną, — pasakė Robinas.

— Tai gal ne, — nukirto ji.

Robinas buvo nusivylęs. Jis manė, kad nesimato, bet ji viską pastebėjo.

— Ate, — ji teatrališkai pamojavo jam.

— Gerai, viso, Ana Karina, — atsiduso Robinas ir nušlepsėjo šalin su Kevinu iš paskos.

Felisija su Julija kikeno jiems pavymui.

— Jau tokie moliai, kad tyliu, — prunkštelėjo Felisija, kai jie pakankamai nutolo.

— Tokie nebrendilos, — antrino Julija.

Ana Karina stvėrė šaukštą ir ėmė srėbti samanų spalvos žirnienę. Sriubos vaizdas kėlė šleikštulį, bet šiuo metu ji valgė viską. Kūnas šaukte šaukėsi peno. Ji svarstė: „Įdomu, kiek tiksliai energijos tai išsiurbia. Na, tas dalykas, kuriuo dabar užsiimu“. Ji vos susilaikė nepakėlusi dubens ir nesušlerpusi jo turinio didžiuliais gurkšniais.

— Kur jūs dingot po istorijos?

Ida pasistatė padėklą ir klestelėjo priešais Aną Kariną, bet ignoravo ją, priekaištingai žvilgčiodama į Juliją ir Felisiją.

— Šiaip, tik pirmos nusiplovėm, — pasakė Julija.

— Kad nieks neužtūptų gero stalo, — paaiškino Felisija.

Ida išsiviepė.

— Galėjot ir mane pasiimt, o jūs išvarėt kaip kokios.

— Mes neišvarėm, — purkštelėjo Felisija.

— Oi, atsiprašau, — Ida pagaliau pažvelgė į Aną Kariną.

Žvilgsnis degė neapykanta. Bet ką ji padarys? Ida žinojo, kaip Ana Karina gali ją nubausti, jei mes jai iššūkį. Ana Karina gali priversti ją išsipasakoti juodžiausias paslaptis. Priversti sušokti striptizą ant stalo. Ką tik nori. Tad Ida tik sriūbtelėjo didelį gurkšnį vandens ir vėl nusisuko. Ji žino, kad niekada nelaimės.

Akivaizdu, kad Felisija su Julija pajuto tvyrantį slogutį. Abi, rodos, stengėsi išspausti bent žodelį, bet ką, kad tik pertrauktų įtemptą tylą. Ana Karina joms nepadėjo. Nesmagi situacija tik dar labiau paryškino faktą, kad Ida yra įsibrovėlė. Ta, kurios niekas čia nekvietė.

Felisijos žvilgsnis klaidžiojo ieškodamas, ką čia apkalbėti. Ji apsisprendė imtis Vanesos, kuri kaip tik stovėjo prie stalo su salotomis.

— Bliamba, kaip jinai atrodo, — sušnypštė Felisija.

Ir abi su Julija ėmė isteriškai kikenti. Vanesa vilkėjo rausvą glaustinukę ir trumputėlaitį sijoną — iš principo tik diržą.

— Aš išvis nerišu, ką jin čia veikia, — Ida kone įžūliai įsisiurbė į Vanesą akimis. — Kam dar varginasi vilkti čia savo kūną. Kam jai mokslai, juk baigusi aiškiai apsikraus vaikais, ir visa karjera.

Vanesa atsisuko ir įsistebeilijo tiesiai į jas. Julija su Felisija iš juoko vos nervų priepuolio negavo. Vanesos veide nekrustelėjo nė raumenėlis. Ji tik žvelgė į Aną Kariną. Ši skubiai nudelbė akis.

Jos žvilgsnis pasakė viską. Kitus Ana Karina galbūt ir galėjo apgauti, bet ji blefavo. Vanesa tą žinojo. Ir Ana Karina žinojo.

Sielos gelmėj senoji dvejojančioji Ana Karina panūdo pasileisti plaukus ir pasislėpti po jais.

Bet dabar ji pasikeitė. Padėtis buvo jos rankose.

— Man tai Vanesa visai cool. — pasakė Ana Karina. — Varo savo stilium.

— Tiksliai. Anksčiau man taip neatrodė, bet jinai rimtai varo savo stilium, — susizgribo Felisija.

Ana Karina žiūrėjo į Idą. Lūpos buvo kietai sučiauptos, likęs tik siauras brūkšnys. Ida pakilo nuo stalo.

— Apsivemt. Kas gali ėst tokį maistą, bloga net pažiūrėt. Varot su manim ar ne?

Julija su Felisija demonstratyviai įsispoksojo į dubenėlius. Ida atsakymo laukė kelias sekundes per ilgai. Suėmusi sidabrinę grandinėlę pakaklėje apsuko aplink pirštus ir taip smarkiai paleido, kad sidabrinė širdelė apskriejo ratu. Žvilgsnyje buvo abejonė, kurios Ana Karina niekada anksčiau nebuvo mačiusi. Į nueinančią Idą niekas nė nedirstelėjo.

***

Tyrulių miškas popiečio saulėje liepsnojo geltonais ir raudonais lapais. Minu sėdėjo ant scenos krašto stebėdama Rebeką senosios šokių aikštelės viduryje. Šalia jos — spalvotų medinių kubelių, pasiskolintų iš mažųjų Rebekos sesučių, bokštelis. Jo link oru iš lėto atplaukė žalia stačiakampė trinkelė ir vos vos paukštelėjusi nusileido ant viršaus.

Rebeka pasitrynė kaktą. Paskui sumirksėjo ir nukreipė žvilgsnį į plastikinę dėžutę. Iš jos išsklendė ryškiai geltonas kubelis. Kurį laiką buvo pakibęs ore, paskui iš lėto pajudėjo prie bokštelio.

Pusiaukelėje jis stuktelėjo mėlyną trinkelę, statinys susiūbavo ir galop nuvirto, trinkelės išsibarstė po visą sceną. Rebeka nusikeikė.

— Bet tau sekasi vis geriau, — paguodė Minu.

— Tu neįsivaizduoji, kaip sunku, — pasiskundė Rebeka.

Minu dygtelėjo širdį. Ne, ji neįsivaizduoja. Ji ir toliau nenumano, koks jausmas, kai staiga aplanko stebuklingos galios. Ir iš savo išliaupsintų smegenų ji mažai turi naudos. Ištisas valandas kiurkso bibliotekoje, paskui naršo internetą, bet informaciją ne taip paprasta atsijoti, o gal net neįmanoma. Beveik viskas, kas parašyta apie antgamtinius reiškinius, — padrika, prieštaringa arba tiesiog paistalai.

Štai Rebekos sugebėjimas, panašu, priklauso psichokinezės sričiai. Bet Minu nė nenuraukia, kur ieškoti bent užuominų apie jos, Rebekos ir kitų sąsajas. Kur rasti mistinę pranašystę? Kur tie senoviniai pergamento ritinėliai ir alchemijos vadovai, kai jų taip mirtinai reikia?

Nuo tos nakties kultūros parke niekas nepasikeitė. Jokių naktinių klajonių, jokių sapnų ar gaisro dūmų kvapo rytais. Tačiau užuot aprimusi Minu jaučiasi tik dar labiau prislėgta. Lyg vaikščiotų su šimtapūdžiu seifu, pakibusiu virš galvos.

O vadinamasis jų palydovas tik bejėgiškai skėsčiojo rankomis.

Kartą, praėjus keletui dienų nuo kruvinojo mėnesio nakties, Minu anksti atėjo į mokyklą norėdama pasikalbėti su Nikolausu. Išpiltas prakaito — greičiausiai nuo tamsiai mėlyno nertinio ir ryškiai raudono kaklaraiščio, kietai suveržto pakaklėje, — jis kiūtojo savo kambarėlyje apsikrovęs kažin kokiais lapeliais ir dokumentais.

Kai Minu įėjusi uždarė duris, jis pašoko taip, tarsi patalpoje būtų sprogusi petarda.

Tada Minu pamatė jo vyšnines velvetines kelnes. Jos visiškai nederėjo prie kaklaraiščio.

— Išeik iš čia!.. — sušnibždėjo jis tarsi teatre. — Mes čia nesaugūs!

— Tai gal galim pasimatyti šįvakar? Kultūros parke. Reikia apie daug ką pasikalbėt.

Nikolausas, visas nelaimingas, suraukė kaktą.

— Aš negaliu... Sakau, suprask... Aš nieko nežinau... Aš net nežinau, kas pats esu.

Netikėtai grindimis prasliuogė tamsus šešėlis. Pasekusi jį akimis, Minu pajuto į save įremtą žvilgsnį — į ją žiūrėjo juodas kaip anglis katinas. Vietoj vienos akies žiojėjo tuščia akiduobė nelygiais kraštais.

Minu pasigailėjo jį pamačiusi. Toptelėjo, kad vien pažiūrėjus į nušašusį, lopais išplikusį kailį, akis užpuls niežai.

Katinas užšoko ant rašomojo stalo ir ėmė vaikštinėti per popierius. Nikolausas atšlijo krėsle.

— Nesuimu, kas tam baidyklei darosi, — pasiskundė, — persekioja mane, kad ir kur eičiau.

Katinas atsigulė šalia telefono ir pasukęs galvą vėl pažvelgė į Minu vienintele akimi.

— Jūs nežinot, kas esate? Kodėl taip sakot?

Susna ėmė laižyti savo nušašusį kailį. Minu šlykštėdamasi nusisuko.

Nikolausas atsiduso iš visos krūtinės.

— Mano vardas Nikolausas Elingijus, — prabilo jis drebančiu balsu. — Taip parašyta mano pažymoje apie įdarbinimą ir dokumentuose, kurie patvirtina, kad jau metus esu savo kuklaus būsto savininkas. Bet aš neprisimenu, kad būčiau jį pirkęs. Aš nieko neprisimenu, išskyrus tai, kad esu ūkvedys čia, mokykloje. Nemenu nei tėvo, nei motinos. Nemenu, ką mylėjau ar nekenčiau, nemenu, ar turėjau sūnų ar dukterų... Nemenu, kur gyvenau... ir ko čia atėjau...

Jis susmuko ant rašomojo stalo rankomis susiėmęs už galvos ir murmėdamas kažkokias senovines Minu vargiai suprantamas frazes.

— Na, bent jau viena žinote: jūs turėsite mus lydėti, — tarstelėjo ji atsargiai.

Nikolausas pakėlė galvą ir pažvelgė į ją su begaliniu sielvartu akyse.

— Nevertas esmi tos privilegijos. Aš buvau čia, mokykloje, kai nugalabijo Eliją. Aš nesukliudžiau...

— Jūs nežinojot...

— Brangus vaikeli, — pertraukė Nikolausas, — ar tu prašytumei aklo lydėti neregį?

Kaskart, kai Minu sutinka Nikolausą, jis atrodo vis labiau sutrikęs.

Sykį koridoriuje kaip užhipnotizuotas spoksojo į šviestuvą, o mokiniai leipo juokais jam už nugaros. Pastaruoju metu kelias dienas jo apskritai nebuvo matyti.

Rebeka su Minu surankiojo trinkeles ir sudėjo į plastikinę dėžę.

— Turbūt negerai, kad mes čia ne visos kartu, — tarė Rebeka.

Pastarosiomis savaitėmis ji nuolat tai kartoja. Minu įdėjo į dėžę paskutinį kubelį. Rebeka vis bandė sukviesti merginas į kultūros parką, bet tik Minu parodė šiokį tokį susidomėjimą.

— Kada nors jos supras, — drąsino ji.

— O kas joms padės suprasti? — paklausė Rebeka, ir jos balsas nuskambėjo beveik piktai. — Negi dar kas nors turės mirti? Nejau neužtenka Elijo?

Minu troško, kad Rebeka nebūtų ištarusi jo vardo. Kaskart būtent vardas sukelia vaizdą, kurį pamiršti ji stengiasi iš visų jėgų: išblyškusį veidą, supjaustytą dilbį, kraują ant grindų ir koklių.

— Bet ką mes galim padaryti, jeigu realiai? — paklausė Minu, bandydama nusipurtyti prisiminimą. — Ta prasme... Mums pasako, kad turėsime kautis su blogiu ir nugalėt pasaulio pragaištį. O paskui — tyla. Galėjo bent kokią užduotį duoti, ar ką.

— Bet juk čia ir yra visa esmė, — karščiavosi Rebeka. — Tai ir yra mūsų užduotis. Čia ir dabar — pažinti vienai kitą ir lavinti savo galias. Taip Ida sakė. Ta prasme, būdama ne Ida.

— Ramu, kad bent jau Ana Karina lavinasi, — burbtelėjo Minu.

— Man reikia ją priversti įsisąmoninti, kad tai pavojinga. Pamėginsiu su ja pakalbėti dar kartą, — Rebeka vėl pasitrynė kaktą.

— Kas tau? — paklausė Minu.

— Nieko. Dabar jau ilgiau ištveriu. Anksčiau atlaikydavau tik kelias minutes. Paskui pradeda skaudėti galvą. O dabar ir skausmas daug greičiau praeina.

Minu tvirčiau susisiautę striukę. Oras buvo drėgnas ir žvarbus, vėsa skverbėsi net po oda.

— Atsitiko dar kai kas, — prabilo Rebeka.

Ji vėl išsitraukė trinkelę, padėjo ant grindų tarp savęs ir Minu.

— Tik nežinau, ar dabar išeis, — pridūrė.

Rebekos akys susiaurėjo, ji stengėsi iš visų jėgų. Minu žiopsojo į trinkelę svarstydama, kas čia bus. Ši nejudėjo iš vietos. Minu dar dingtelėjo, kad Rebeka turbūt labai pavargusi.

Ir staiga ji pamatė — nors iš pradžių nelabai susigaudę. Dūmų siūlelis buvo toks plonas, kad dvelktelėjęs vėjelis jį bematant išsklaidė. Bet pamažu dūmai ėmė tirštėti, ir vienas trinkelės kampas užsiliepsnojo.

Rebeka pakėlė akis. Akimirką Minu išsigando, kad netyčia nepadegtų jos, ir panoro užsidengti veidą rankomis, bet susitvardė.

— Kažkokia nesąmonė, tiesa? — pusbalsiu pratarė Rebeka.

Minu teliko pritarti. Mažoji ugnelė iš pradžių pliūpčiojo mėlynu liežuvėliu, bet greit išaugo į gelsvą liepsną, jau laižydama du trinkelės kampus. Pasilenkusi Rebeka ją užpūtė.

— Kada tai prasidėjo? — paklausė Minu.

— Vakar. Ant stalo stovėjo žvakė ir man šovė į galvą pabandyti ją užgesinti. Pavyko gan lengvai. Tereikėjo... nugnybti liepsną. Tada pabandžiau uždegti. Paskui žiauriai įsiskaudėjo galvą. Gustavas net persigando.

— Jis, tikiuosi, nematė...

— Ne, aišku, ne, — skubiai patvirtino Rebeka. Žvilgsnis klaidžiojo toliuose. Ji įtraukė rankas į striukės rankoves. — Vis sunkiau darosi nuo jo slėpti. Tai toks didelis dalykas.

— Tu negali pasakyti Gustavui.

Minu balsas nuskambėjo šaižiai. Rėkti ji nenorėjo. Bet nuo Rebekos žodžių suėmė panika. Negi ji pamiršo? Nepasitikėkite niekuo... Net ir savo didžiausia meile.

— Žinau, — ištarė Rebeka.

Paskui ilgai tylėjo.

— Bet žinai, ir taip yra klaikiai daug dalykų, apie kuriuos mudu nesikalbame, — galiausiai pasakė.

Minu suvokė, kad tai viena tų lemtingų akimirkų, kai du žmonės galbūt taps tikrais draugais.

— Apie mane sklandė visokių gandų, — tęsė Rebeka.

Minu dvejojo neapsispręsdama, ar prisipažinti, kad tuos gandus apie Rebeką girdėjo kelerius metus. Rebeka — viena tų merginų, apie kurias kalbėdavo, kad jos turi valgymo sutrikimų.

— Ar tai tiesa? — klustelėjo.

— Taip. Vis dar taip. Aš žinau, kad tai gali pasikartoti. Nuo pavasario man geriau. Bet aš apie tai galvoju. Dažnai.

— O ką Gustavas?

— Mes apie tai nekalbam. Bet jis tikriausiai numano, — Rebeka pakėlė akis į Minu. — Aš taip bijau, kad sužinojęs neištvers su manim. Tu pirmoji, daugiau niekam nesu pasakojusi.

Minu norėjo pasakyti ką nors protingo. Norėjo parodyti, kad yra verta pasitikėjimo, padėti Rebekai, patarti ir pažadėti, kad viskas bus gerai. Bet vis dėlto suprato, kad geriau bus patylėti. Leisti Rebekai išsipasakoti.

— Prisiminus laikus, kai dar nedraugavau su Gustavu, atrodo, lyg žiūrėčiau nespalvotą filmą. Gustavas nuspalvino mano gyvenimą. Bet aš pati likau aname pasaulyje, kur viskas tik juoda ir balta, ir jis tą gali suprasti. Kad aš... nespalvota. Kai tik jis tai pamatys, viskas sugrius.

— Bet jis juk tave myli. Žiauriai matosi. Gal tu paprasčiausiai pasitikėk jausmais.

— O, kaip norėčiau, kad tai būtų paprasčiausiai, — pasakė Rebeka.

— Jėga. Kas gi čia sėdi ir dalija patarimus apie širdies reikalus? Ogi aš!

Aš juk turiu žiauriai didelę patirtį, tad ir postringauju apie vaikinus ir porų santykius, — ironizavo Minu.

Rebeka nusikvatojo.

— Gerai, dabar tavo eilė. Tik nesakyk, kad neturi siaubingos paslapties, kurią trokšti kam nors atskleisti?

Minu dvejojo.

— Aš, tipo... gyvenu sau... nelaimingai įsimylėjusi, — pasiryžo ji. — Kvaiša paskutinė.

— Na ką tu. Pasakok. Ką?

— Turėsi pažadėti niekam nesakyt. Ta prasme, aš žinau, kad tu niekam nesakysi, bet tiesiog privalai prisiekti, taip man bus ramiau.

Rebeka vėl susijuokė.

— Prisiekiu.

Minu vargais negalais išspaudė balsu jo vardą. Ji taip bijojo, kad pasirodys kaip juokinga nesubrendėlė, kaip kokia kvaiša avis. Ko norėt, tokia ji ir yra.

— Maksą.

Žioptelėjo ir žodis išlėkė. Ji troško prasmegti kiaurai žemę, geriausia — akimirksniu. Ir dar — būti užkalta, užkasta ir pamiršta amžiams.

— Kaip manai, ar jis irgi tavimi domisi? — paklausė Rebeka, tarsi tai būtų pats natūraliausias dalykas pasaulyje.

— Aišku, kad ne, — nukirto Minu. — Bet kartais jis lyg ir žiūri į mane. Nors tikriausiai aš prisigalvoju.

— Nebandysi su juo pasišnekėti kada nors ne mokykloje? Jei jauti, kad kažkas tarp jūsų yra, tikriausiai tu teisi.

Jos lūpomis viskas skamba taip paprastai.

— Ačiū. Bet man rodos, geriausia būtų kaip nors atsikratyti tų jausmų.

— Linkiu sėkmės, — pasakė Rebeka reikšmingai, ir Minu neišlaikiusi nusijuokė. 14

Engelsfošo „Centro galerija“ įkūnija viską, ko Vanesa nekenčia šiame mieste. Tuščia, bjauru ir svarbiausia — iš tolo trenkia nesėkme.

Per atidarymą prieš šešerius metus žmonių suplūdo minios, net nemokamus balionus vaikams dalijo. O dabar iš jos liko apleistos parduotuvių patalpos ir mylimiausia alkoholikų skylė „Stiurė ir Ko“. Pastatas dieną naktį skendi prietemoje, nes niekas nebesirūpina pakeisti perdegusių lempelių palubėje. „Kristalų grota“ — pirmoji atgimimo kregždė daugiau nei po dvejų merdėjimo metų.

Vanesa pravėrė parduotuvės duris. Sutilindžiavo varpelis. Viduje tvyrojo aštrus smilkalų kvapas. Sienos nudažytos šilta geltona spalva, patalpoje daugybė lentynų ir stalų su knygomis, sapnų gaudyklėmis, paveikslų su delfinais, aromatinių žvakių ir mistinių indelių. Ir, be abejo, visokiausių spalvų ir dydžių kristalų.

Už prekystalio įsitaisiusi senyva moteris vartė bulvarinį žurnalą. Oda suvytusi nuo nesaikingo kaitinimosi saulėje, plaukų kupeta tarsi nusvilusi nuo per dažno balinimo peroksidu. Lūpų dažai — rausvas šerkšnas, akių vokai apsunkę nuo turkio spalvos šešėlio. Džinsinis kostiumėlis šen ir ten pasiuvinėtas auksiniais drugeliais.

Ir tai — Mona di Luna? Vanesa pati nežino, ko tikėjosi, bet tik ne žmogystos iš devintojo dešimtmečio muzikinio klipo. Priėjus arčiau tvokstelėjo cigaretėmis ir šleikščiai saldžiais kvepalais.

— Laba diena... — jau žiojosi Vanesa.

— Ko reikia? — sugergždė Mona di Luna, nepakeldama akių nuo savo skaitalo.

Vanesa supyko. Parduotuvė turėtų medžiote medžioti kiekvieną pasitaikiusį klientą. Mona di Luna turėtų šaldama iš laimės barstyti rožių žiedlapius jai po kojomis.

— Gal trukdau?

Mona di Luna iš lėto nuleido žurnalą ir įrėmė akis į Vanesą.

— Ko reikia? — pakartojo.

— Mano mama čia būrėsi. Janikė Dal. Ir sakė, kad yra kažkokia akcija — du už vieno kainą.

Ji padėjo kvitą ant prekystalio, Mona jį paėmė. Iš lėto, tarsi norėdama pabrėžti, kad dėl Vanesos ji tikrai neketina persistengti. Užsikorė akinius, kabančius po kaklu, ir atsidėjusi nuodugniai patikrino lapelį.

Paskui pažiūrėjo į Vanesą ir sunkiai giliai atsiduso.

Vanesai baisiai knietėjo apsigręžti ir išeiti. Bet ji atidėliojo jau keletą savaičių, o kvitas šiandien galioja paskutinę dieną. Mama be galo nusiviltų. Jai taip norėtųsi, kad ir Vanesa susidomėtų jos hobiu — sapnų aiškinimu, afirmacijomis ir auros fotografavimu.

— Kas nors ne taip? — paklausė Vanesa.

Mona vyptelėjo, pakilo, apėjo prekystalį. Ten, tarp lentynos, prikimštos okultinių knygų, ir varinio drakono, siekiančio Vanesai iki klubų, kabėjo tamsiai raudono aksomo draperija. Mona atitraukė ją ir įlindo į vidų, modama Vanesai sekti iš paskos.

Kambarėlis buvo ankštas ir troškus. Baltos sienos negrabiai apkalinėtos tokiu pat aksomu kaip užuolaidos, bet persikų spalvos linoleumas niekais vertė bandymus sukurti jaukią atmosferą. Kambario viduryje pūpsojo dvi minkštos raudono pliušo kėdės ir stalas, uždengtas tamsiai violetine staltiese su auksiniais kutais. Mona pamojo. Vanesa spėjo, kad turi atsisėsti. Klestelėjus ant kėdės į užpakalį įsmigo aštri spyruoklė.

— E, čia dabar, — Vanesa ėmė raivytis stengdamasi surasti patogią padėtį. — Kėdė sulūžusi.

— Tu per daug kaulėta, — burbtelėjo Mona, sėsdamasi priešais.

Vanesa vos susilaikė neatrėžusi ko nors apie nupenėtą Monos šikną, bet prikando liežuvį.

Mona, žvangindama apyrankėmis, rausėsi po stalu. Paskui ėmė trinti rankas. Vanesai toptelėjo, kad čia turbūt koks stebuklingas aliejus, bet paskui pamatė butelį su dezinfekavimo skysčiu. Mona iškėlė rankas.

— Čionai letenas, — paliepė.

Vanesa dvejodama atkišo Monai plaštakas. Tą akimirką, kai susilietė jų oda, Vanesą užplūdo keistas jausmas. Beveik toks kaip tada, kai ima darytis nematoma. Tarsi viduje būtų pūstelėjęs lengvas vėjo gūsis.

Pastarąjį mėnesį jai vis geriau sekasi valdyti savo galias. Pajutusi, kada būsena artinasi, sugeba ją laiku sustabdyti. Kartais net pavyksta ją sukelti, kai pačiai norisi. Tiesa, tai daug sunkiau. Pirmą kartą bandydama taip stengėsi, kad kraujas plūstelėjo iš nosies.

Mona tyrinėjo jos rankas. Vanesą staiga apniko nerimas. Ką ji žino apie Moną? Nieko. Net širdis ėmė plakti smarkiau, kai ji, mintyse stengdamasi atgaline tvarka suskaičiuoti savaites, staiga suvokė, kad Mona turėjo pasirodyti mieste prieš pat Elijo mirtį.

„Na ir įklimpai, Vanesa, — pasakė pati sau. — Nieko gero, jeigu nori žinot.

— Aiškiai regiu, kad esi savarankiška jauna moteris, pasiryžusi eiti savo keliu, — apreiškė Mona.

— Ką jūs sakot, kaip šitaip tiksliai ir atspėjot? — Vanesa pajuto, kad pulsas vėl sulėtėjo.

— Spėlionėmis neužsiimami — atrėžė Mona ir susierzinusi dėbtelėjo į ją. — Tu nori iškeliauti pasidairyt po platųjį pasaulį.

— O Dieve, kokia aš ypatinga ir nepaprasta.

Niekas jai negresia. Kiekvienas Monos žodis tiktų daugumai Vanesos amžiaus merginų. Mona — apsišaukėlė kaip ir visi mamos guru. Žėk, apsišaukėlė taip susičiaupė, kad net viršutinė lūpa suruko, rūkyt mažiau reikia. Paskui, regis, apsisprendė.

— Olrait. Tada pažiūrėsim rimčiau.

Ji stipriau suėmė Vanesos rankas.

Vanesą vėl apėmė keistas pojūtis. Kaip tada, kai Ida pakilo nuo žemės kultūros parke — tarsi oras staiga būtų įsielektrinęs. Pasišiaušė kiekvienas kūno pūkelis. Ji sulaikė kvėpavimą.

— Matau vyrą, — pasakė Mona, — jūsų santykiai sudėtingi.

— Ane? — Vanesa vaidino abejingą.

— Ilgai jie netruks.

— Kaip jūs galit taip nei iš šio, nei iš to pasakyti?

Mona kreivai šyptelėjo.

— Nenori girdėti teisybės? Blauzdos per skystos?

Vanesa prikando liežuvį. Mona toliau tyrinėjo dešinį jos delną. Vedžiojo smiliumi palei linijas, net kutulys suėmė.

— Matai — štai? Šios linijos susipynusios iki pat galo. Tavo gyvenimo meilė visai ne ta, apie kurią tu galvoji. Tu jau esi su ja pažįstama. Oi oi oi... nebus šis kelias rožėmis klotas. Bet jus sieja nepertraukiami saitai.

Mona susijuokė. Ne, tiksliau, Mona nusišaipė.

— Kas čia juokinga, jei galima sužinot? — pyktelėjo Vanesa.

— Pati suprasi.

Mona paleido dešinę Vanesos ranką ir suėmė kairiąją.

— Tu jautiesi kažkieno išduota. Matau tėvą ar motiną, kuri... — pradėjo Mona, bet staiga pasilenkė į priekį taip smarkiai, kad nosies galiuku kone bakstelėjo Vanesai delną. — Aha! — šūktelėjo ji.

Vanesai burna išdžiūvo. Liežuvis prilipo prie gomurio, ji negalėjo išdaužti nė žodžio. Mona dėbtelėjo į ją triumfuodama.

— Taip aš ir žinojau, — pasakė. — Luktelėk.

Ir atsistojusi nučiūžino prie juodai dažytos komodos. Traukiamas viršutinis stalčius sucypė taip šaižiai, kad Vanesai kūnas pagaugais nuėjo. Mona ėmė triukšmingai raustis po stalčių. Pagaliau radusi ko ieškojo prapuolė kitoje patalpoje. Vanesa spėjo pamatyti plastikinį maišelį su gelsvais akmenėliais. Netrukus Mona grįžo su lūpų kamputyje smilkstančia cigarete ir raudono marmuro pelenine rankoje. Maišelis kadaravo kitoje.

— Reikia galingesnių įnagių, — paaiškino.

Ji atsargiai atrišo maišelį ir išpylė turinį ant stalo. Vanesa pašiurpo suvokusi, kad tai anaiptol ne akmenėliai.

Tai dantys. Žmogaus dantys.

— Matai įrantas? — Mona parodė du priekinius dantis.

Vanesa loštelėjo.

— Nekrūpčiok taip, — iškošė Mona, — džiaukis, kad neatsinešiau gyvulių išmatų ar vidurių.

Vanesos akys nuslydo stalu. Blizgantis dantų paviršius buvo išvedžiotas keistais, įvairiai besikryžiuojančiais brūkšniais, ant kiekvieno danties sudarančiais po ornamentą.

— Tai ogham ženklai, — paaiškino Mona. — Prieš tūkstančius metų juos naudojo druidai. Bet kai kas laikosi nuomonės, kad jie dar senesni, kilę iš pirmykštės Vidurinių Rytų mėnulio deivės kultūros.

Ji susižėrė dantis į rieškučias. Kelis kartus pakratė. Dantys subarškėjo ir sutaukšėjo vienas į kitą. Paskui ji atvėrė delnus ir pažėrė juos ant stalo. Vanesa pajuto, kaip kambarys vėl įsielektrino. Tarsi kas nesmarkiai būtų perbraukęs odą trintuve.

Mona apvertė kelis dantis, kad ženklai atsidurtų viršuje. Paskui ėmė juos tyrinėti vis pačiulpdama cigaretės, ir toliau kybančios lūpų kamputyje.

— Šis ženklas, uath, reiškia siaubą arba baimę, — ji parodė krūminį dantį. — O šitas... Ne. Turbūt nenorėsi klausytis.

Mona provokuodama spigino į ją akimis.

— Aišku, kad norėsiu.

— nGeadal reiškia mirtį. Virš tavęs sklando mirtis.

Mona peštelėjo cigaretės, pelenais virtęs galiukas dar pailgėjo, grasindamas bet kurią akimirką nubyrėti. Ji nusiėmė akinius.

Vanesai darėsi sunku kvėpuoti. Apėmė jausmas, kad kambarys sumažėjo, kad sienos tuojau susiskliaus ir sutriuškins ją.

— Nereikia visko aiškintis pažodžiui, — tarstelėjo Mona, lyg tai, ką ji pasakė, būtų visai kasdieniškas dalykas.

Vanesa pašoko, susipainiojo aksomo atraižose prie durų ir pagaliau išlindo kitoje pusėje, šiame pasaulyje, kurio orą galima laisvai kvėpti į plaučius.

— Sveika, — pasakė kažkas.

Vanesa apsidairė.

Tarp lentynų stypsojo Linėja, laikydama perlamutru švytinčią porcelianinę figūrėlę.

— Toks kičas, kad net gražu, ane? — parodė Linėja.

Vanesa žiūrėjo į putlų angelą, skambinantį arfa. Niekas kitas, išskyrus Linėją, nesugebėtų tokio groteskiško daikto pasistatyti namuose, paversdamas jį cool.

Parduotuvėje pasirodė Mona ir, nužvelgusi leopardo kailio raštais išmargintus dirbtinius Linėjos kailinukus, megztuką po jais, sukarpytą ir vėl susagstytą žiogeliais, trumputėlaitį rausvo tiulio sijoną ir aukštus aulinius batus, sugergždė:

— Trauk viską iš kišenių.

— Kodėl? — nustebo Linėja.

— Aš vagį iš tolo atpažįstu.

— Aš net neturiu kišenių, — nuoširdžiai nustebo Linėja.

Ji apsisuko aplink savo ašį ir pergalingai nusišypsojo. Mona timptelėjo už dirbtinių kailinių, atidžiai juos patikrino ir konstatavusi, kad Linėja sako tiesą, vėl išsiviepė.

Vanesa pamanė, kad Linėja — kaip tik tai, ko jai, atkentėjusiai tą rūkstančią kaip garvežys aiškiaregę ir jos sudvisusią krautuvę, dabar reikia.

— Ką tu čia veiki pas tą bobą? — paklausė Linėja, kai jos išėjo iš galerijos, ir išžvejojo iš aulo pakelį cigarečių.

Uždegusi vieną atkišo Vanesai. Vanesa paėmė, nors jai skanu tik tada, kai būna girta. Paskui Linėja prisidegė sau, ir jos pajudėjo.

— Mama užsišiko, kad nueičiau, — atsakė Vanesa. Apie būrimą kalbėti nesinorėjo, labiausiai ji troško užmiršti jį visiems laikams. — O tu ką ten veikei? — skubiai paklausė, kol Linėja nepradėjo kamantinėti.

— Šio bei to pasiimti užėjau, — nusišaipė Linėja ir parodė smilkalų pakelį, paslėptą antrojo bato aule.

Vanesai tai padarė įspūdį.

Priėjusios Sturvalio parką sustojo prie fontano.

— Ar buvai dar kada Tyruliuose? — galop paklausė Linėja.

Vanesa prisiminė Rebeką, kuri net kelis kartus mėgino prisikviesti ją į parką. Bet ji visada išsisukdavo, girdi, turinti susitikti su Viliu arba su Mišele ir Evelina. Jai paprasčiausiai nesinorėjo prisiminti ano vakaro. Nesinorėjo prasidėti.

— Ne. O tu? — paklausė ji.

— Ne, — atsakė Linėja vos girdimai. — Aš tik noriu išsiaiškinti, kodėl mirė Elijas. Bet nežinau kaip.

— Gal vis dėlto reikės vėl kada pasimatyti su kitom, — tarė Vanesa po kurio laiko. — Pasižiūrėti, kas vyksta.

— Aš ką nors darysiu tik savarankiškai, — nukirto Linėja.

Vanesa patraukė dūmo, bandydama nuslėpti, kaip jai šlykštu.

Linėjai už nugaros ji pamatė girtuoklį, vieną tų, kurie paprastai leidžia laiką parke. Jis trypčiojo ant nurudavusios vejos, tarsi šokdamas keistą šokį. Visiškai išdegusiomis smegenimis. Bet jis geras. Vanesa tą žinojo, nes jis iš tų, kurie jai, dar prieš pažintį su Viliu, už tam tikrą mokestį nupirkdavo alkoholio iš specializuotos parduotuvės.

Linėja nusviedė cigaretę ir rūpestingai sutrynė ją aulinio padu. Ji visa staiga tarsi susinepatogino. Gal pabūgo, kad Vanesa prisikabins eiti drauge su ja namo...

— Aš jau bėgsiu, — tarė Vanesa, norėdama aiškiai parodyti, kad nežada pirštis Linėjai į drauges.

Linėja neatsiliepė. Jai už nugaros girtuoklis purtė galvą. Trūksmingai kretėdamas šokio žingsniu artinosi prie jų.

— Labas! — sušuko.

— Labas labas, — atsiliepė Vanesa, tikėdamasi, kad to ir pakaks.

Bet jis suko tiesiai prie jų.

— Linėja, širdele, mano akių šviesa! — sušuko švebeldžiuodamas ir karkdamas — anksčiau ar vėliau taip nutinka visiems alkoholikams.

— Čia gal koks tavo draugas, ar ką? — sukikeno Vanesa, atsisukdama į Linėją.

Ši neatsiliepė. Ir nudrožė net nepažvelgusi į Vanesą.

— Linėja! — vėl pasaukė girtuoklėlis.

Jis nustojo trypčioti savo šokį, ėmė siūbuoti pirmyn atgal, tuščiomis akimis ir pražiota burna žvelgdamas į Linėją. Pagaliau Linėja jam atsakė, bet taip tyliai, kad Vanesos ausis vos sugavo:

— Viso, tėti. 15

Lauko duris atidariusiai Anai Karinai nosį pakuteno ką tik iškeptos duonos kvapas. Veide pasklido šypsena.

— Mažule, tu jau namie? — šūktelėjo mama iš virtuvės.

— Aha! — atsakė Ana Karina, kabindama striukę ant gembės prieškambaryje.

Batų nusispirti nespėjo, nes atlėkė mama ir apkabinusi priglaudė stipriai, su meile. Kai metė rūkyti, nuo jos nebetrenkia pelenine. Namie kvepia šviežiais kepiniais, šveitimo priemonėmis ir išvėdintais kambariais.

— Kaip šiandien sekėsi mokykloje? — paklausė atsitraukdama.

— Visai nieko. Per istorijos kontrolinį teisingai atsakiau į visus klausimus.

— Mano šaunuolė! — didžiuodamasi tarė mama.

Anos Karinos visai negraužė sąžinė, kad prirašė, kas šovė į galvą, o paskui paveikė mokytoją savo galiomis. Ji turi nusistačiusi tam tikras taisykles ir jų laikosi. Kiek tik įmanoma stengiasi nemanipuliuoti mokytojais, o gamtos mokslų mokytojų apskritai neliečia, tik tuos, kurie dėsto nesąmones, tokias kaip istorija, vokiečių kalba ir kūno kultūra. Vis tiek dirbdama veterinare iš tokių dalykų naudos neturės. Ir apskritai, kokia prasmė mokytis beprasmybių tik tam, kad tuoj pat jas pamirštum?

— Kepiau paplotėlių prie arbatos, bet pamaniau, kad galiu tuo kartu iškepti ir bandelių su cinamonu, — nusijuokė mama, šluostydamasi miltuotas rankas į gėlėtą prijuostę.

Mamos šypsena nesiekė akių, bet Anai Karinai nerūpėjo. Mama netruks pastebėti, kaip gera iš tikrųjų gyventi. Ir tada šypsena taps tikra. Ana Karina tuo tvirtai tikėjo.

Laiptais žemyn nutykinęs Pipiras sustojo ant žemutinės pakopos.

— Sveikutis, draugeli, — Ana Karina jau tupėsi tiesdama ranką.

Pipiro akys sutviskėjo geltonais ir žaliais žaibais. Uodega budriai švytavo pirmyn atgal. Pats nesiartino nė per žingsnį. Ana Karina nesupranta, kas jam pastaruoju metu darosi. Mažasis Pipiras — juk gulėdavo jos kišenėje ir murkdavo.

— Eikš gi, Pipire, — masino Ana Karina, — kac kac kac.

Gyvulėlis nė krust.

EIK ŠEN, — mintyse įsakė Ana Karina, tuo pat metu įsisiurbdama Pipirui į akis. — EIK ŠEN, KAD GALĖČIAU PAGLOSTYTI JUK AŠ TIK NORIU PAŽAISTI

Pipiras purkštelėjo ir nurūko laiptais aukštyn.

— Ir nereikia, — savo ruožtu purkštelėjo Ana Karina jam pavymui.

Tą pat akimirką suskambo mobilusis. Rebekos numeris. Ar negali ji apsiraminti? Nei ji, nei kitos neįsikala į galvą, kad Ana Karina iš tikrųjų užsitarnavo savo naująjį gyvenimą. Ir nesiteisins.

***

„Bus blogai, — galvojo Rebeka. — Man niekada nepavyks jų suburti.“

Ji įsimetė mobilųjį į kišenę ir ėmė po apleistą galeriją dairytis Gustavo. Prieš tai jie pirko saldainių Lefio kioske, ir jis pamiršo ten šaliką.

— Palauk, nubėgsiu pasiimti, — pasakė.

Ir vis negrįžo. Jau ilgai, tikrai per ilgai.

Rebeka mindžikavo nuo vienos kojos ant kitos, svajodama, kaip būtų gera po ranka turėti kokią knygą. Ne biologijos vadovėlį, o tikrą knygą. Jos žvilgsnis nuslydo tamsiais parduotuvių langais, kur nelyginant šešėlis šmėkščiojo veidrodinis jos pačios atvaizdas. Lyg ji būtų šių apleistų patalpų vaiduoklis. Šviesa sklido tik iš neseniai atsidariusios parduotuvės „Kristalų grota“.

Rebeka priėjo arčiau. Vitrinoje grūdosi žalvario piramidės, taro kortos, smilkalai, angelų statulėlės ir, be abejo, kristalai — įvairiausių formų, spalvų ir dydžių. Atskiroje stiklinėje spintoje sudėti papuošalai — žaižaruojantis sidabro ir dirbtinių akmenukų jovalas.

Beveik viskas — pigi bižuterija. Bet akį patraukė sidabrinis vėrinys su mažais raudonais akmenėliais. Tarsi mažyčiais kraujo lašeliais aplink kaklą. Ji pridėjo ranką prie vitrinos stiklo. Vėrinys visai ne jos stiliaus, bet ji vis vien jo norėjo. Panūdo nusipirkti tuoj pat ir niekada nenusisegti.

Na, jei turėtų pinigų. Jei kada nors turės pinigų.

Rebeka nesuvokė, kiek laiko stovėjo žiūrėdama į vėrinį. Staiga ji pasijuto taip, lyg sprandu bėgiotų skruzdės.

Kažkas ją stebėjo. Ji buvo tikra.

Ji sutelkė žvilgsnį į atšvaitus lango stikle. Už nugaros išvydo neryškų pavidalą. Tiksliau, juste jautė jį blankioje saulės šviesoje, besiskverbiančioje pro paradines galerijos duris. Bet atpažino be vargo.

Atsisukti nedrįso. Praėjo kelios ilgos kaip amžinybė sekundės. Pavidalas buvo tarsi priaugęs.

Ji matė, kad „Kristalų grotoje“ kažkas juda. Moteriškė džinsiniu kostiumėliu su šviesintų plaukų kupeta. Vaikštinėja tarp stalų murmėdama po nosimi. O, kad pakeltų akis ir pamatytų Rebeką. Bet moteris pradingo už draperijos, ir Rebeka suvokė: jei pavidalas staiga pultų, nebūtų nė vieno liudininko. Pritemusi galerija — tobula užpuolimo vieta, kad ir dienos aky, pačiame miesto centre. Vien pagalvojus apie tai Rebeka, pagauta panikos, susigūžė.

Bet ji prisivertė sukaupti drąsą. Nieko nėra blogiau, kaip stypsoti ir laukti. Ji bandė įsikalbėti, kad yra stipri. Jai pavaldi galia, apie kurią ji nieko nežinojo, kai šis pavidalas ją persekiojo praėjusį kartą.

Ji giliai įkvėpė ir atsisuko. Tuo pat metu pasigirdo, kaip silpnai šnypšdamos atsivėrė paradinės durys. Pavidalas prapuolė. Prie jos tekinas pribėgo Gustavas. Žingsniai aidėjo akmeninėmis grindimis.

— Atsiprašau, sugaišau, — ėmė aiškintis. — Lefis vaidina didelį viršininką. Kad atgaučiau šaliką, liepė nurodyti jo požymius. O man iki šiol mažai rūpėjo, kokių spalvų jo langeliai...

Gustavas nutilo per pusę žodžio ir tiriamai pažvelgė į ją.

— Kas tau?

— Nieko. Ar ką nors sutikai pareidamas?

Gustavas sutriko.

— Ne... o ką?

Ji prisivertė nusišypsoti. Linksmai ir nerūpestingai.

— Man pasirodė, kad mačiau vieną pažįstamą, — ji pasisuko į „Kristalų grotos“ vitriną. — Matei šitą anksčiau? Beskonybės. Bet yra ir gražių daikčiukų.

— Gal kas ypač krito į akį?

Ji parodė vėrinį.

— Taip ir žinojau, — patenkintas išsišiepė Gustavas.

— O ką?

— Šiaip pamaniau... Greit tavo gimtadienis... Nors man nereikėjo, aišku, sakyti.

Jis nusijuokė, ir ji sumetė, kad vėrinį jis jau nupirko jai dovanų. Arba planuoja nupirkti. Jis kaip vaikas. Viskas parašyta veide. Tarsi niekada gyvenime nebūtų reikėję ko nors nuslėpti.

— Tik nepirk nieko brangaus, — pasakė ji tyliai, vildamasi, kad neįžeidė.

Jie bandė kalbėtis apie piniginius reikalus, bet tai sudėtingas klausimas. Gustavo tėvai pasiturintys ir su malonumu dalijasi tuo, ką turi. O štai gausioje Rebekos šeimoje atliekamų nedaug. Gustavas vis kartoja, kad jos šeima irgi dosni, kad ji dovanoja tiek, kiek išgali. Jis kalba išmintingai. Juk jei turėtų daugiau, ir ji dalytųsi. Bet kai turi mažai, dovanas priimti be galo sunku.

— Ko nutilai? — paklausė Gustavas, ir ji suvokė, kad praėjo gana daug laiko.

— Šiaip, galvoju apie vieną dalyką.

— Kartais man norėtųsi įlįsti tau į galvą, — pasakė šypsodamasis.

— Tau labai greit nusibostų, — ji apkabino jį per juosmenį.

Rebeka apžiūrinėjo savo ir Gustavo nuotrauką, prilipintą prie sienos virš jo lovos. Čia Gustavas laikė atkišęs fotoaparatą, kai jie, pirmąją savaitę oficialiai pasiskelbę pora, vaikštinėjo prie šliuzų.

Ji gulėjo padėjusi galvą jam ant rankos, tvirtai prisiglaudusi, jausdama jo kūno šilumą.

— Aš tave myliu, — sušnibždėjo jis.

Drėgnas šiltas jo kvapas pakuteno ausį.

— Ir aš tave myliu.

Gustavo tėvai išėję į kviestinę vakarienę pas jo mamos viršininką. Bet jiedu vis tiek mylėjosi tyliai it pelės, kaip visada. Tai geležinis įprotis, verčiantis elgtis atsargiai, tarsi nežinia kurią akimirką kas nors galėtų išgirsti arba įžengti į kambarį.

— Patogiai guli? — pusbalsiu paklausė jis.

— Mhm.

Rebeka prisislinko dar arčiau. Jai vis negana jo odos, besiliečiančios su jos oda, norėjosi kiekvienu kvadratiniu kūno centimetru priglusti prie jo. Gustavas apkabino ją ir antrąja ranka, pabučiavo į kaktą.

Lauke pakilo vėjas. Už sublokuoto namo, kuriame miesto pakrašty gyvena Gustavas, prasideda miškas. Miške yra masiniai choleros epidemijos laikų kapai. Vasarą jie ten buvo nuėję. Vietą žymi keli milžiniški rieduliai, sujungti juoda stambia grandine, nesušylančia net saulės atokaitoje.

Mintis apie kapus piršo ir kitas įkyrias mintis. Rebeka vėl regėjo lange matytą pavidalą, jausdama, kaip įsitempia raumenys, tarsi ruošdamiesi gintis. Ji mėgino atsipalaiduoti. Suturėti laimės jausmą, kurį ką tik jautė.

— Kas yra? — paklausė Gustavas.

— Kodėl klausi?

Gustavas truputį atsitraukė, kad galėtų ją matyti. Žvilgsnis rimtas.

— Šiaip, toks jausmas, kad tu... Net nežinau, kaip pasakyti... Tarsi nuolat būtum kažkur kitur.

Rebeka prasižiojo norėdama paneigti, bet Gustavas neleido:

— Ar kas nors atsitiko?

Ji prisiglaudė, prispaudė kaktą jam prie krūtinės. Nenorėjo jo matyti meluodama.

— Ne.

— Tikrai tikrai? — spyrė jis.

— Mokykloj daug užduoda.

Ji klausė, kaip Gustavo širdis plaka krūtinėje, svarstydama, koks jausmas būti juo. Visada toks ramus ir pasitikintis.

— Paskutinėm savaitėm daug būnat su Minu, ane? — paklausė jis po kurio laiko.

Rebeka nustebo, bet pajuto palengvėjimą, kai jis pakeitė temą.

— Aha. Jinai man atrodo simpatiška. Tokia protinga. Ir draugiška. Ir pajuokauti kartais moka. Tik man atrodo, kad pati to nežino.

— Galėsim visi trys ką nors nuveikti progai pasitaikius.

— Mhm.

— Kaip manai, gal jai patiktų kuris mano draugas? Gal Rikardas? Rebeka pabandė įsivaizduoti Rikardą su Minu ir neišlaikiusi sukikeno.

Rikardas mielas, bet pakalbėti su juo galima tik apie futbolą, daugiau apie nieką. Prastesnės poros Minu nesugalvosi.

— Kodėl ne?

— Minu įsimylėjusi kitą.

Nė pati nepastebėjo, kaip prasitarė.

— Ką tokį?

Ji pažadėjo nesakyti, o, žiūrėk, tuoj ims ir išplepės. Būtų taip gera atskleisti Gustavui bent vieną paslaptį — kaip kompensaciją už visa kita, ką nutyli.

„Ne, — apsisprendė ji. — Negalima. Paslaptis ne mano. Minu man niekad neatleistų“.

— Negaliu sakyti.

— Aišku, kad gali.

— Ne, aš pažadėjau.

— Ei, pasakyk gi.

— Ko tu čia taip smalsauji? Gal tikiesi, kad ji tave įsimylėjusi, ką? Gustavas apsimetė griežtai žiūrįs į ją. Rebeka susijuokė. Paskui jis ant jos užmetė koją, prispaudė prie čiužinio ir ėmė kutenti pilvą. Neišlaikiusi ji riktelėjo ir pratrūko kvatotis visa gerkle.

— Sakyk, — juokėsi jis.

Neatgaudama kvapo ji įstengė tik papurtyti galvą.

Galų gale jie nurimo. Jis ėmė ją bučiuoti, bet šįkart smarkiai kutendamas. Smakro šeriai badė kaklą, ji vėl spygtelėjo ir prispaudė skruostą prie peties, norėdama apsaugoti jautrią odą.

Ir kaip tik tada, gulėdama šalia jo, ji pasibaisėjo, kaip galima bent akimirką suabejoti, kad jis myli ją ir mylės, kad ir kas atsitiktų. 16

Rebeka grįžo namo apie vidurnaktį ir dar dvi valandas prasėdėjo prie prancūzų namų darbų. Paskui neįstengė užmigti. Galvojo apie pavidalą galerijoje. Kai pagaliau prisnūdo, jis ėmė persekioti ją sapne.

„Turėsiu papasakoti Minu“, — pamanė rytą keldamasi iš lovos.

Jai akimirksniu palengvėjo. Iš tikrųjų, juk ji ne viena.

Virtuvėje tyliai grojo radijas. Antonas ir Oskaras dar miegojo. Alma bandė iškelti Mua iš vaikiškos kėdutės, Mua taip klyktelėjo, kad Rebekai ausis užgulė. Mama stovėjo palangėj mygdama prie ausies savo apdaužytą mobilųjį ir rimtu veidu pusbalsiu kažką kuždėjo.

Traukdama rūgpienio pakelį iš šaldytuvo Rebeka dirstelėjo į mamą.

— Ne, aš negaliu, — tarė mama. — Pats turėsi jai pasakyti.

Ji ištiesė telefoną Rebekai.

— Čia tėtis.

Rebeka nujautė, kad sužinos ką nors negero.

— Labas, Bekiuk... — tėčio balsas buvo įsitempęs. — Turiu nelinksmų naujienų. Man savaitgalį konferencija, praleisiu tavo gimtadienį.

Ji neturėtų sukti galvos dėl tokio vaikiško dalyko kaip gimtadienis be tėčio. Bet suko.

— Aneee, — leptelėjo spoksodama į šaldytuvo magnetuką — besišypsančią kamanę.

Ji visą laiką jautė mamos žvilgsnį.

— Dalyvauti turiu būtinai. Tu žinai, kad antraip aš...

— Supratau, — pertraukė Rebeka. — Susiskambinsim vėliau, ate.

Tėtis mėgino dar kažką pasakyti, bet ji nuspaudė raudonąjį ragelį.

— Bekiuk, — tarė mama tokiu švelniu balsu, kad Rebekai visas kūnas pagaugais nuėjo.

Mama nori paguosti, bet nesupranta, kad tas tonas ir užjaučiama mina tik blogina reikalą. Rebeka nori vieno — apsimesti lyg niekur nieko, kad galėtų kuo greičiau viską pamiršti.

— Viskas gerai, — pasakė ji, vengdama mamos akių.

Rebeka padėjo rūgpienį atgal į šaldytuvą. Ji alkana, bet tas jai nerūpi. Tai suteikia stiprų, beatodairišką jausmą, kad padėtį valdo ji. Jausmą, kuris yra be galo pavojingas, ir ji tai žino.

— Nueisim pavakarieniauti į restoraną, aš taip siūlyčiau. Gal į „Veneciją“?

— Nereikia, — pasakė Rebeka, — aš atšvęsiu su Gustavu.

— Pakviesk ir jį.

— Gal. Ar būtina dabar viską nuspręsti? Aš skubu...

Mama palietė jai skruostą, ir Rebeka turėjo prisiversti neatšlyti, neįžeisti.

— Gerai, pakalbėsim vėliau, — sutiko mama.

— Man reikia nusiprausti, — sumurmėjo Rebeka ir nudrožė į vonią.

— Palauk, — šūktelėjo mama iš paskos, — direktorė skambino. Nori su tavimi pakalbėti šiandien po paskutinės pamokos.

— Apie ką?

— Šiaip, planinis pokalbis. Taip sakė.

— Gerai, — atsakė Rebeka kiek galėdama abejingiau.

Vonioje nusivilko naktinius ir atsuko dušo čiaupą laukdama, kol įšils vanduo.

Tokių dalykų kaip planinis pokalbis su direktore nebūna. Tai tikriausiai dėl valgymo sutrikimų. Ji tuo tikra. Dėl ko gi daugiau.

Ji žengė į dušinę ir leidosi skalaujama vandens. Yra tik vienas žmogus, kuriam ji prisipažino dėl savo bėdos. Minu.

***

Iki pirmosios pamokos liko penkios minutės. Minu sėdėjo biologijos kabineto gale ir laukė Rebekos.

Jos sėdi kartu vis dažniau, nors ir ne per kiekvieną bendrą pamoką. Minu žinojo, kad privalo būti atsargesnės, bet kartu atkreipė dėmesį, kad žmogiškas ryšys gali sukelti priklausomybę. Prieš suartėdama su Rebeka ji tarsi buvo užšaldžiusi dalį savęs — tą dalį, kuri ilgėjosi draugystės ir šilumos. Tačiau štai pasirodė Rebeka ir atitirpdė ją. Minu suvokė, kad būti vienam, kai neturi draugų, tai viena, bet būti vienam, kai draugą turi, — daug sunkiau, nei ji įsivaizdavo.

Ji pažvelgė į Aną Kariną. Ši sėdi klasės priekyje įsitraukusi į pokalbį su Julija ir Felisija. Tiedvi net ne šios klasės mokinės. Minu tikėjo, kad Ana Karina anksčiau ar vėliau liausis plovusi smegenis ir joms, ir dar pusei mokyklos. Ji manė, kad Ana Karina pagaliau pati susiprotės, kaip tai pavojinga.

Ir štai jai toptelėjo, kad nieko panašaus. Juk pati nė neįsivaizduoja, kaip įstengtų vėl būti viena. Tai kuo Ana Karina geresnė?

Rebeka įėjo į klasę prieš pat pasirodant mokytojui. Jai nebūdinga taip vėluoti. Nepasidažiusi, po akimis juodi ratilai. Ir vis vien akinamai graži. Ji turi kažką tokio, dėl ko Minu niekaip negali jos atsižiūrėti. Tame veide taip viskas mainosi, per akimirką jame gali atsispindėti tiek daug skirtingų Rebekos pusių ir tuo pat metu ji visada išlieka savimi.

Rebeka klestelėjo šalia Minu, bet tik vos vos šyptelėjo atsakydama į pasisveikinimą ir nepaprastai susikaupusi įsidėjo naujų grafito šerdelių į automatinį pieštuką.

Biologijos mokytojas Uvė Postas priėjo prie katedros ir pasisuko į klasę. Apranga: tas pats raudonas megztinis su kiaušinio dėmėmis — bent jau Minu vylėsi, kad dėmės ne kokios nors kitos kilmės, — kaip ir kiekvieną pamoką.

— Ką gi, — pradėjo jis. — Pakalbėsime apie kvapą gniaužiantį floros pasaulį.

Vis pačepsėdamas jis čiulpė savo pastilę ir piešė ant lentos augalo ląstelę. Kažkas slopiai kikeno. Praėjusią pamoką Uvė dėstė lygiai tą patį. Visi žinojo, kam jis be perstojo žinda pastiles ir dėl ko kartais užminga prie katedros.

Minu kažką brūkštelėjo užrašuose ir pastūmė Rebekai.

— Kaip tu?

Rebeka spoksojo į užrašą taip, tarsi Minu būtų užminusi mįslę. Pasukiojo rašiklį rankoje. Pasvarstė. Paskui pradėjo rašyti.

— Ar kas nors galėtų pateikti kriptogamų apibrėžimą? — paklausė Uvė.

Minu automatiškai pakėlė ranką.

— Milu, — pasakė Uvė.

Kažkas ir vėl susijuokė. Bet Minu jau nebesistengia išmokyti Uvės savo vardo.

— Kriptogamai yra sporiniai, fanerogamai — sėkliniai augalai, — išbėrė ji.

Ji girdėjo, kaip sudejavo Kevinas, ir iškart pasigailėjo, kad atsakė daugiau, nei prašoma. Kam ji visą laiką stengiasi būti gudrutė? Kam taip svarbu susilaukti patenkintos Uvės šypsenos, nors visa klasė jos už tai nekenčia?

Rebeka pastūmė užrašus, Minu perskaitė. Rebeka buvo parašiusi kelis dalykus, paskui kai ką ištrynė. Liko tik tai:

Ar tu kam nors pasakojai, ką aš tau sakiau Tyruliuose?

Minu visas vidus atšalo. Sutikus Rebekos žvilgsnį net prakaitas išpylė. Ji buvo nekalta, bet taip susinervino, kad, be abejo, atrodė kaip didžiausia pasaulio melagė.

Ne! Kodėl klausi?

Direktorė mane pakvietė PLANINIO POKALBIO.

Rebeka tiriamai žvelgė į Minu.

Atsiprašau, kad įtariau tave, — parašė paskui.

— Nieko tokio, — sušnibždėjo Minu nenuleisdama nuo jos akių.

Minu lengviau atsikvėpė. Jausmas toks, lyg būtų išsisukusi nuo greitai lekiančio sunkvežimio. Rebeka linktelėjo ir vėl ėmė rašyti.

Kažkas mane vakar sekė. Nežinau kas, bet mačiau tą patį žmogų anksčiau, kitą dieną po Elijo.

Minu prisiminė tą vakarą ir pavidalą šalia savo namo. Paskubomis užrašė, kad turbūt ir ją kažkas persekiojo. Perskaičiusi Rebeka pakėlė akis. Minu įsitikinusi, jog jos jaučia tą patį — palengvėjimą, kad yra ne vienos. Ir baimę, kad tai, kas atsitiko, staiga tapo dvigubai realu.

Rebeka parašė:

Mes PRIVALOME susitikti. VISOS. Vidurnaktį. Aš nusiųsiu žinutes kitoms ir viską pasakysiu. Jos privalo pagaliau suprasti. Nežinau, ką daryti, bet žinau, kad privalome PADĖTI VIENA KITAI.

Minu linktelėjo. Ji svarstė, ar Rebeka suvokia, kad yra vienintelė, galinti jas suvienyti. Ją vienintelę visos mėgsta. Kombinacija Vanesa + Ida + Linėja + Ana Karina — tai milžiniškas minų laukas. Ir tik Rebeka gali juo pereiti neišlėkdama į orą. 17

— Nieko ten tikriausiai ypatingo, — ramino Gustavas.

Jie stovėjo ant laiptų. Rebeka pakopa aukščiau, tad susilygino ūgiu. Jie kalbėjosi slopiai, kad neaidėtų laiptinėje.

— O tu ėjai kada nors pas direktorę planinio pokalbio? — paklausė Rebeka.

Laiptais nudundėjo trečiokas Jaris Mekinenas, glėbyje laikydamas rausvą kuprinę, kuri jam pritiko kaip šuniui penkta koja. Gustavas su Jariu linktelėjo vienas kitam.

— Ėjai? — pakartojo Rebeka, kai Jaris prapuolė.

— Ne. Bet gal čia kokia naujovė. Po Elijo ir panašiai. Gal ji nori pasikalbėti su mokiniais, kurie...

Jis nutilo ir nusuko akis. Rebeka nurijo seiles. Štai dabar viskas ir įvyks. Štai dabar jie viską išsiaiškins.

— Su mokiniais, kurie — ką? — paklausė ji.

Gustavas priglaudė ją prie savęs ir įtraukė jos plaukų kvapo.

— Tu taip skaniai kvepi, — sumurmėjo.

Ji kone nustūmė jį. Jis žvelgė į ją sunerimęs.

— Kas yra?

— Ką norėjai pasakyti apie mokinius, tokius kaip Elijas ir aš?

„Pati jam prisipažink, — pasigirdo prismaugtas balselis. — Nelauk, kol jis pasakys. Sakyk, kaip yra. Minu teisi, turi juo pasitikėti.“

— Turėjau minty, kad gal ji nori pakalbėti su visais, kurie šiemet pradėjo lankyti gimnaziją, — tarė Gustavas.

Nusivylimas, kad jis toks bailys, kad ji pati ne kitokia, suspaudė krūtinę.

— Palauksiu tavęs prie paradinių durų.

— Gerai, — vos girdimai atsiliepė Rebeka.

— Aš tave myliu. Nepamiršai?

Jie žvelgė vienas į kitą, Rebeka jautė, kiek nedaug trūksta, kad pravirktų. Atsakydama įstengė tik papurtyti galvą.

Direktorės kabinetas skendėjo prietemoj. Žaliuzės buvo nuleistos, šviesa patalpoje sklido tik nuo stalinės lempos. Aplink gaubtą ratu sukosi stiklinės mozaikos laumžirgiai, sparnai — kraštelis prie kraštelio. Ant stalo nebuvo nei dokumentų, nei rašiklių. Kompiuteris — išjungtas.

Direktorė vilkėjo tamsiai pilką kostiumėlį su didžiule sidabrine sege atlape, iš pažiūros — senovine. Dramblio kaulo spalvos palaidinė susagstyta iki pat kaklo, juodi plaukai nepriekaištingai sušukuoti. Veidas kaip visada tobulai padažytas. Rebekai toptelėjo, kad daug kas palaikytų direktorę gražia.

— Sėskis, — direktorė nenatūraliai nusišypsojo.

Rebeka atsisėdo ant fotelio šalia rašomojo stalo. Direktorė žiūrėjo tiesiai į ją, tik staiga kažkas patraukė jos žvilgsnį.

— Atsiprašau, — ji ištiesė ranką ir nuėmė plauką nuo Rebekos megztuko. — Aš truputį pedantiško būdo.

Rebeka nežinojo, ką atsakyti.

— Tu tikriausiai svarstai, kam tave pasikviečiau, — direktorė įdėjo plauką į šiukšlių dėžę.

— Ne. Man rodos, aš žinau.

Direktorės akys tamsios, protingos.

— Ką turi mintyje?

Krūtinę vis dar slėgė. Rebekai teko spauste spausti žodžius.

— Kas ką pasakė?

— Ką pasakė?

— Ar Julija, ar Felisija? Ar Ida? O gal mokyklos seselė iš vidurinių klasių? Ar jai pagal pareigas leidžiama tokius dalykus sakyti? O gal Minu?

Ji akimirksniu pasigailėjo paskutinio klausimo. Juk trokšta pasitikėti Minu, privalo pasitikėti, jei nori būti jos draugė. Bet kodėl Minu atrodė tokia prasikaltusi?

— O ką jos turėjo apie tave pasakyti?

Jei ji neužsimerks, pasipils ašaros. Ji stipriai sumerkė akių vokus.

Staiga pajuto, kaip būtų gera į viską spjauti. Leisti sau kristi ir pažiūrėti, ar kas pagaus. Išvengti baimės, kad bus demaskuota. Pačiai atskleisti paslaptį.

— Man rodos, bus geriausia pradėti nuo pradžių, — pasakė direktorė.

Rebeka atsimerkė. Direktorė atrodė nuoširdžiai sutrikusi. Rebeka suvokė, kad bus apsirikusi. Galbūt tai tikrai planinis pokalbis?

— Rebeka, kaip tu manai, ką aš noriu aptarti?

Akimirksniu neliko ką pasakyti. Paslaptis vėl surakino ją savo gniaužtuose. Ji pakilo nuo fotelio ir dar stodamasi pasičiupo krepšį.

— Atsiprašau, man reikia eiti, — sumurmėjo.

— Palauk! — sušuko direktorė, bet balsas nutrūko, kai Rebeka paskui save užtrenkė duris.

Ji bėgo koridoriumi iki pagrindinių laiptų. Gustavas laukė apačioje prie paradinių durų. Jie susitiks ir vėl viskas stos į savo vėžes. Bet ji negali dabar su juo matytis. Reikia valandėlę pabūti vienai.

Rebeka kilo aukštyn pagrindiniais laiptais, paskui pasuko į kažkokį koridorių. Pajuto, tarsi būtų išsekusios paskutinės jėgos. Ji atsirėmė į sieną ir iš lėto susmuko ant žemės.

Tik dabar suvokė, kaip tankiai daužosi širdis.

Tik dabar suprato, kur atsidūrė.

Ji sėdėjo priešais tualeto, kur mirė Elijas, duris.

Nuo to laiko, kai rado Eliją, tualetas užrakintas, juo naudotis draudžiama. Ant durų — daugybė raštelių ir išraižytų įrašų:

R.I.P5:

ILGĖSIMĖS TAVĘS!!!!!

IT‘S BETTER 2 BURN OUT THAN 2 FADE AWAY6

ATLEISK

LIVE FAST, DIE YOUNG & LEAVE A GOOD-LOOKING CORPSE7

ATLEISK UŽ VISKĄ, ELIJAU

ATLEISK MAN

Paskui giliai įrėžta ir aiškiai įskaitoma, nors kažkas mėgino užbraukti:

GERAS ŽYDRAS YRA MIRĘS ŽYDRAS

Rebeka skaitė įrašus vieną po kito. Pačioje apačioje, prie grindų, juodu flomasteriu dailiai išraitytomis raidėmis buvo parašyta:

ONLY THE GOOD DIE YOUNG8

Palubėje sumirgėjo liuminescencinės lempos, čirkšdamos elektriniu garsu. Ir staiga užgeso.

Taip jau yra.

Tai balsas, kuris iš tikrųjų nebuvo balsas, tai buvo tarsi jos pačios mintys, ir vis dėlto ne. Jis niekuo nebuvo panašus į balsą, skambėjusį galvoje pirmąją naktį, kai jai buvo suteikta misija tapti vedle. Tas balsas buvo svetimas. Jis brovėsi į jos sąmonę smurtu.

Tai, kas parašyta, — tiesa, — toliau kalbėjo balsas. — Gėris negali išgyventi šiame pasaulyje. Tu jam per gera, Rebeka.

Ją vėl užplūdo siaubas. Toks pat siaubas persekiojo tą rytą, po Elijo mirties. Toks pat siaubas kaip vakar, kai ji suprato, jog ją stebi.

Tai tu, — pagalvojo ji. Pulsas daužėsi ausyse kaip būgnas. — Kas tu?

Stokis.

Rebekos kūnas akimirksniu pakilo, natūraliai, lyg komandą būtų davusi ji pati.

Atidaryk palėpės duris ir užlipk laiptais.

Kojos automatiškai pajudėjo. Tik dabar ji pastebėjo, kad palėpės durys praviros.

Ji bandė sutelkti savo galias norėdama jas užtrenkti. Bet staiga pajuto pasipriešinimą, kažkas blokavo jos valią su daug didesne jėga nei jos.

Akyse aptemo. Ji pajuto, kaip iš nosies per viršutinę lūpą į burną nutekėjo kraujas. Skonis — metalo, žemės ir kažko saldaus.

Nesipriešink, — švelniai paliepė balsas. — Nėra prasmės.

Palėpės laiptai siauri. Ji kopė jais iš lėto.

Ko tu nori? — paklausė ji, jau ir taip žinodama atsakymą, net pernelyg gerai. Taip mirė ir Elijas. Taip viskas ir atsitiko.

Ji priėjo viršutinę laiptų aikštelę. Dvejos durys. Išsiklaipiusios, medinės, vedančios į palėpės sandėlį. Ir plieninės, vedančios laukan. Ant stogo.

Rebeka matė, kaip jos ranka išsitiesia ir nuspaudžia metalinių durų rankeną. Durys prasivėrė ir vėjas bloškėsi jai tiesiai į veidą. Mėlyname danguje vienas kitą gainiojosi balti debesėliai.

Elijas kentėjo. Aš išvadavau jį iš skausmo. Aš jums darau paslaugą, Rebeka.

Labai prašau — tarė ji. — Labai prašau, aš nenoriu mirti. Aš turiu keturis mažus broliukus ir sesutes. Mano tėvai... Gustavas... Minu...

Panika neleido jai aiškiai suformuluoti minties.

Jie visi susitaikys su tuo. Geriau išeiti dabar ir visiems laikams jų atmintyje likti tobulai.

Rebekos kojos žengė per slenkstį. Po padais sugirgždėjo juodas blizgantis tolis, kuriuo buvo apkaltas stogas. Ji artėjo prie krašto.

Tau daugiau niekada nereikės kentėti.

Balsas galvoje gundyte gundė. Skambėjo taip, tarsi tik jis vienintelis visame pasaulyje būtų nuoširdžiai dėl jos susirūpinęs. Ir ji privalo verste prisiversti jo neklausyti.

Bet aš noriu kentėti! — šaukė ji viduje. — Aš noriu gyventi! Aš noriu gyventi.

Kojos sustojo. Vos per žingsnį nuo krašto. Apačioje ji matė mokyklos kiemą, nudžiūvusius medžius ir juodą asfaltą, kuriuo užpylė atsivėrusią kiaurymę. Iš čia, iš aukštai, ji atrodė kaip randas. Rebeka matė kelią, kuriuo kaip tik pravažiavo autobusas. Būrelis mokinių paknopstomis bėgo į stotelę. O, kad kuris nors pakeltų akis aukštyn...

Labai prašau, — meldė ji. — Labai prašau, leisk man gyventi.

Staiga ji pajuto, kad antroji esybė jos viduje ima dvejoti. Kojos nebebuvo kaip nutirpusios. Jei ji pasistengs bent truputį, jei sugebės nusisukti nuo krašto, jei tik susikaups...

Rebeka sugniaužė kumščius. Ji tuoj vėl taps padėties šeimininke.

Ne. Aš privalau tą padaryti.

Balsas vėl sugrįžo. Ir jo dvejonės išnyko. Ji aiškiai jautė, kaip tas kitas stengiasi primesti jai savo valią. Jautė svetimo spaudimą. Tačiau šįkart ji turėjo ir privalumų. Ji turi vilties, nes įžvelgė silpnąją priešo vietą. Be to — ji pasiruošusi.

Ji irgi pradėjo spausti. Ėmė nežmoniškai skaudėti galvą. Tarsi smegenys būtų išsiplėtusios ir tuoj tuoj turėtų plyšti. Kaukolės kaulus tempė ir veržė. Ji suėmė galvą rankomis, lyg norėdama padėti jai nesprogti. Iš nosies nutekėjo dar viena kraujo srovelė.

Svetimoji esybė pagaliau nusileido, ir Rebeka susvirduliavo ant stogo krašto. Pilve pasidarė šalta žemai apačioje vėl pamačius mokyklos kiemą.

Ji atbulomis atsitraukė nuo krašto ir susmuko. Jėgų pakilti nebebuvo, juo labiau — grįžti visu keliu žemyn laiptais.

Rebeka ėmė grabalioti krepšelyje, susirado mobilųjį. Pirmiausia ketino paskambinti Gustavui, bet paskui suvokė, kad niekaip nesugebės jam paaiškinti, ką veikia ant stogo. Vadinasi, reikia skambinti Minu.

Išgirdusi žingsnius palėpės laiptuose atsisuko. Akimirką ją apakino saulė. Norėdama įžiūrėti, kas stovi tarpduryje, prisidėjo ranką prie akių.

Pamačiusi pabandė nusišypsoti.

— O, — ištarė ji. — Iš kur žinojai, kad aš čia? 18

Šaltas vėjas blaškėsi po Sturvalio aikštę. Minu galvojo apie Rebekos žodžius užrašuose.

Kažkas mane vakar persekiojo.

Minu susibruko rankas į kišenes, įtraukė galvą į pečius. Paspartino žingsnį taikydama į šviesiai geltoną pastatą kitoje aikštės pusėje. Ant fasado mėlynomis neoninėmis raidėmis švytėjo užrašas „Engelsfošo laikraštis.

Nuo pat pirmos klasės Minu bent kartą per savaitę po pamokų užeidavo pas tėtį į darbą. Dažniausiai jis vos ištaiko laiko pasisveikinti, bet vis tiek jauku pasėdėti kavos kambarėlyje, paruošti pamokas, pavartyti ant stalo paskleistus laikraščius, pajusti redakcijos dvasią.

Minu atsigręžė prieš atverdama duris. Aikštėje nematyti nė vieno žmogaus.

Taip, nė vieno žmogaus.

Šalia „Engelsfošo laikraščio“, masyviam devynioliktojo amžiaus statiny su marmurinėmis kolonomis prie durų, įsikūręs vienas iš trijų miestelio bankų. Tai vienas įspūdingiausių Engelsfošo pastatų. Ant paradinių laiptų gulėjo nušašęs katinas. Jokių abejonių, kad gyvis savo vienintele žalia akimi stebeilijo tiesiai į Minu.

Katinas nevikriai atsistojo — visai ne katiniškai — ir pasileido laiptais aukštyn. Tada žemyn. Paskui vėl aukštyn — žemyn. Galiausiai atsigulė į savo vietą ir sumiaukė vieną kartą.

Vos įėjusi į redakcijos prieškambarį Minu užuodė kavos kvapą. Tėtis dažnai sako: „Jei „Engelsfošo laikraštis“ bankrutuotų, mieste būtų suvartojama perpus mažiau kavos.“ Ko gero, tai tiesa. Kartais Minu atrodo, kad tiek mama, tiek tėtis galėtų būti gyvi vien kava. Kaip du automobiliai benzinu.

Tėčio kabinete vienas priešais kitą įsikarščiavę gestikuliavo Cila su tėčiu. Akivaizdu, kad jie barėsi. Didžiulės Cilos akys buvo išsiplėtusios, trumpi pelenų spalvos plaukai styrojo į visas puses, dar smarkiau pasišiaušę nei paprastai. Atrodė kaip spyglius atstatęs ežys. Minu nematė tėčio veido, bet jo sprandas buvo išraudęs kaip pomidoras. Vadinasi, jis įsiutęs.

Cila — tai nuolatinė pokalbių tema prie vakarienės stalo. Viena vertus, ji greita ir meistriškai reiškia mintis. Antra vertus, pernelyg linkusi į sensacijas ir dorai nepatikrina informacijos. Straipsnis apie Elijo mirtį — ne pirmas, kurį tėčiui teko sustabdyti.

Minu sustojo šalia kabineto. Per stiklą aidėjo prislopinti balsai. Ji girdėjo žodžius tik įtempusi ausis.

— Tau tik ir rūpi viską pagadinti! — šaukė Cila. — Man atsirado unikali proga pirmai nusigauti į įvykio vietą. Greitosios pagalbos personalas skambino vos prieš dvi minutes!

— Daryk ką nori, bet aš nespausdinsiu nė žodžio!

Tėčio balsas buvo žemas ir intensyvus, beveik kaip nepažįstamo žmogaus. Minu neprisiminė, kad būtų kada mačiusi jį tokį piktą.

— Tai viso miestelio reikalas! — spyrėsi Cila.

— Tai tik vargšės mergaitės šeimos reikalas, ir niekieno daugiau!

Minu aiškiai matė, kuriuo momentu Cila pakeitė taktiką ir nukreipė jėgas kita linkme.

— Aš suprantu, kad tau sunku objektyviai reaguoti, — tarė švelnesniu tonu. — Juk turi to paties amžiaus dukrą...

Ji nutilo. Ji pastebėjo Minu. Tėtis atsigręžė.

— Minu... — apstulbo jis.

Kažkas atsitiko. Kažkas siaubingo. Ji išskaitė tai jų veiduose. Tėtis priėjo prie durų, atidarė.

— Užeik, — pasakė.

Cila žiūrėjo į ją tarsi užjaučiamai, bet smalsumas kiaurai persišvietė. Tėtis uždėjo ranką Minu ant peties, tuo pat metu mesdamas reikšmingą žvilgsnį į Cilą. Ši paskubomis pasišalino.

— Atsitiko nelaimė... — pradėjo tėtis.

Jo akys lakstė. Minu jautė, kad kabinete karšta. Karšta ir trošku. Cilos kvepalai dar nebuvo išsivadėję.

— Tavo draugė Rebeka... žuvo.

— Ką?

Tai toks kvailas žodis, bet ji nesugebėjo išspausti nieko daugiau.

— Ji negyva.

Minu beregint panūdo jį nuraminti. Tai nesusipratimas. Kažkas mirė, ir tai siaubinga. Bet ne Rebeka. Juk jiedvi ką tik atsisveikino prieš Rebekai einant susitikti su direktore.

— Tai negali būti ji, — Minu šypsojosi plačiai, kad parodytų, jog tėtis klysta.

— Aš žinau, kad tokį dalyką suprasti nelengva...

— Ne, aš noriu pasakyti, kad tai tikrai negali būti ji. Tai tikrų tikriausia nesąmonė. Mudvi ką tik matėmės.

— Tai atsitiko ką tik, — neatlyžo tėtis.

Minu pajuto, kaip pamažu įskausta šypsniui ištemptos lūpos.

— Aš nenorėjau, kad tu taip sužinotum, — pasakė tėtis, — aš galvojau...

Minu papurtė galvą.

— Tai negali būti ji.

— Atrodo, kad ji... turėjo problemų. Ir apsisprendė, kad daugiau nebenori gyventi.

Minu prisiminė, ką Linėja sakė tą dieną mokyklos kieme. Jis nenusižudė.

Ji prisiminė, kad nepatikėjo Linėja, tačiau manė, kad ši tik nevalioja susitaikyti su tiesa.

— Kas atsitiko?

Tėtis dvejojo.

— Vis tiek sužinosiu, — nepasidavė Minu.

— Ji nušoko. Nuo mokyklos stogo. Aš labai labai užjaučiu.

Tėtis suėmė ją už pečių ir įsižiūrėjo į akis.

Ir Minu jau žinojo. Ji žinojo, kad tai tiesa.

— Mylimas vaike, — tėčio balsas buvo kimus.

Jis laikė ją apkabinęs stipriai ir ilgai. Iš pradžių ji įstengė tik stovėti nejudėdama, bet paskui įsikabino į jį, staiga pajutusi, kad tuoj tuoj pradės verkti ir viską jam papasakos. Apie Eliją. Apie Rebeką. Apie Išrinktąsias. Apie tai, kaip jos visos mirs, viena po kitos.

Bet ką tėtis galėtų padaryti? Ką galėtų kas nors padaryti? Niekas negali joms padėti. Išskyrus galbūt vieną žmogų.

Ji jautė, kaip viduje kažkas lyg nuspaudžia jungiklį ir visi jausmai išsijungia. Ji turi veikti, spręsti problemą, įspėti kitas.

— Ar galiu pasinaudoti kompiuteriu?

Tėtis dvejodamas pažvelgė į ją.

— Informacijos apie įvykį platinti nevalia, kol nebus pranešta artimiesiems, tu tą supranti, tiesa?

Ji linktelėjo, ir jis parodė jai neužimtą vietą. Ji greitosiomis patikrino elektroninę gyventojų adresų knygą, įsiminė adresą ir ištrynė naršyklės istoriją.

— Man tik reikia į tualetą.

Toldama koridoriumi ji jautė tėčio žvilgsnį.

Vos dingusi jam iš akių atidarė ir uždarė tualeto duris neidama į vidų. Nužingsniavusi tolyn iki avarinio išėjimo išlindo į lauką pro šonines duris.

Per petį dar žvilgtelėjo į redakcijos langą, bet tėčio nebuvo matyti. Jis sunerims pastebėjęs, kad ji prapuolė. Bet nieko čia nepadarysi.

Ji ėmė bėgti.

Kirto Sturvalio aikštę ir įsuko į Gneiso gatvę. Širdis plakė kaip pašėlusi. Ji ėmė bėgti dar greičiau, vos nepralėkė septinto numerio, triaukščio namo žaliai tinkuotu fasadu. Durys atsivėrė lengvai stumtelėjus.

Ant vienintelių apatinio aukšto durų buvo parašyta ELINGIJUS.

Ji paskambino, išgirdo, kaip kažkas vilkdamas kojas prisiartino. Dzingtelėjo nukabinama grandinėlė. Durys atsidarė. Tarpdury stovėjo Nikolausas juodu chalatu. Jis buvo toks išblyškęs, beveik permatomas, o didžiulės ledo mėlynumo akys tarsi netekusios spindesio. Kaip naktinis gyvūnas, niekad neregėjęs saulės šviesos.

— Man reikia pasikalbėti, — Minu nelaukdama atsakymo įsiveržė į vidų.

Butas buvo paprastas, neįmantrus, svetainės sienos šviesiai rudos, daiktai — tik patys būtiniausi. Jokių kilimų ant grindų, jokių užuolaidų. Ant vienos sienos, šalia įrėminto seno miesto žemėlapio, tokio pat kaip Minu vonioje, kabojo dailus sidabrinis kryžius.

— Minu? — klausiamai ištarė Nikolausas.

Ji atsigręžė ir sutiko nustebusias akis.

— Rebeka negyva, — pasakė ji.

Pranešti kaip nors aptakiau nebuvo laiko.

Nikolausas sustingo. Sumirksėjo. Minu kone sprogo iš nekantrumo. Ji turi priversti Nikolausą suprasti, kad kartu jie galbūt gali sugalvoti, ko imtis.

— Jie sako, kad ji nusižudė, — tarė ji. — Bet mes juk žinome, kad taip nėra.

Nikolausas susmuko į krėslą.

— Dar viena, — išspaudė jis.

— Ką darysim? — paklausė Minu.

— Aš kaltas, — sumurmėjo Nikolausas. — Turėjau ją apsaugoti.

Minu pajuto, kad tuoj pratrūks. Ją palaikė vienintelė mintis — kaip nors nesustoti. Judėti toliau. Jokiu būdu negalvoti apie tai, kas atsitiko Rebekai. Jokiu būdu neleisti sąmonei suvokti.

— Kas mus medžioja, jūs žinote ne daugiau nei mes, — pasakė priversdama balsą skambėti ramiai. — Jūs negalite savęs kaltinti.

— Aš jus nuvyliau...

— Nustokit! — sušuko Minu. — Aš atėjau čia, nes man reikia jūsų pagalbos.

— Kaip aš galiu padėti, kai net...

— Jau girdėjau, — pertraukė jį Minu. — Jūs nežinot, kas esat. Bet kas, velniai rautų, gali žinoti tokius dalykus?

Nikolausas įsispoksojo į ją.

— Jūs nebegalit nuo to bėgti, — pasakė ji. — Nė vienas nebegalime.

Jis mirktelėjo, tarsi ką tik būtų pabudęs iš kieto sunkaus miego.

— Tu teisi. Leidausi valdomas savigailos. Leidau sielvarto košmarams pažaboti sielą...

— Būtent, — įsiterpė Minu, norėdama jį nutildyt. — Mudu turime sukviesti visas ir nusistatyti strategiją. Bet pati viena to padaryti negaliu. Mums reikia jūsų. 19

— Mama?

Ana Karina įžengė į prieškambarį. Iš virtuvės sklido tylus niūniavimas. Tai mama dainavo seną valiūkišką šlagerį apie muzikos garsus ir pulsuojantį ritmą.

Ana Karina jautė, kaip užsiliepsnoja skruostai, bet Julija su Felisija kaip visada pataikūniškai šypsojosi.

— O, kaip jūs čia gražiai susitvarkę! — žavėjosi Julija.

— Kaip jauku gyventi kaime! — pritarė Felisija. — O jau kaip man jūsų karvės patiko. Jų tokios, tipo, protingos akys. Gali pamanyt, kad viską žino.

Ana Karina apie tai yra galvojusi daugybę kartų, bet kai tą ištarė Felisija, mintis pasirodė idiotiška.

Iki šiol Ana Karina nė karto nebuvo parsivedusi namo jokių mokyklos draugų. Tad nors žinojo, kad padėtį valdo ji, širdis vis vien daužėsi iš įtampos. Iš virtuvės pasirodė mama. Širdis suspurdėjo dar smarkiau.

— O, sveikos, mergaitės! Tai judvi ir būsit Julija su Felisija?

Tiedvi pasisveikino ir nusišypsojo įsiteikdamos Anos Karinos mamai.

— Iškepiau bandelių, — viliojo mama. — Užeikit į virtuvę!

Jos susėdo aplink stalą, mama pastatė dubenį dar karštų bandelių su cinamonu ir ąsotį juodųjų serbentų sulčių.

— Tai palieku jus, mergaitės. Karvutėms irgi reikia skanumynų! — sučiulbėjo ji ir dainuodama išėjo iš virtuvės.

— Prašom, — paragino Ana Karina, pristumdama dubenį arčiau viešnių.

Tos akimirksniu puolė klusniai kramtyti.

— Klausyk, Ana Karina, man rodos, Jaris, tipo, tave įsimylėjęs, — pareiškė Julija, kai mamai už nugaros užsivėrė lauko durys.

Ana Karina nusišypsojo.

— Man irgi taip atrodo, — atsiliepė ji, ir visos ėmė kikenti.

Kol kas ji nedrįso panaudoti savo galios Jariui. Daugybę metų spoksojusi į jį iš tolo, šiandien, po paskutinės pamokos, kai jis atsitiktinai ėjo pro jos spintelę rūbinėje, ji sukaupė drąsą.

— Jari, pamiršau savo krepšį dailės kabinete. Gal galėtum atnešti? — užkalbino.

Vieną siaubingą akimirką Anai Karinai pasirodė, kad Jaris nusižvengs jai į akis, kad jos galia bus nepaveiki būtent jam. Bet jis nusišypsojo taip, kaip visi dabar jai šypsosi — linksmai ir tarsi nustebęs, kad ji panoro su juo kalbėtis.

— Aišku, galiu, — tepasakė.

Po trijų minučių jis įteikė krepšelį Anai Karinai. Kakta buvo vos vos išrasojusi.

— Nors ai, aš nežinau, mudu beveik nepažįstami, — pasakė Ana Karina Julijai su Felisija.

— Aiškiai matosi, kad tu jam patinki, — spyrėsi Julija.

— Aha, aiškiai, — pritarė Felisija.

Ana Karina jau pradėjo suprasti, kas ir kaip. Labai gera girdėti, kai tavo draugai tau prisiekinėja dėl dalykų, apie kuriuos jie ničnieko nežino. Ne, tu visiškai neatrodai stora. Taip, jis tikrai nori su tavimi draugauti. Tai aišku, kad viskas bus gerai.

Pasigirdo diskretiškas kostelėjimas.

— Labą dienelę.

Ana Karina net nepastebėjo, kaip įėjo senelis. Jis draugiškai šypsojosi virtuvės tarpduryje.

— Laba diena, — vienu balsu pragydo Felisija su Julija.

— Čia Julija ir Felisija, — pristatė Ana Karina.

— Malonu susipažinti, — tarė senelis ir, įdėmiai dirstelėjęs į Aną Kariną, išėjo pro duris.

Jo žvilgsnyje slypėjo klaustukas. Senelis svarstė, kas gi čia darosi Anai Karinai. Ir kas darosi mamai. Pastarąsias savaites jis dažnai taip žvelgdavo.

— Ar čia tavo senelis? — paklausė Julija.

Ana Karina išsiblaškiusi linktelėjo, drauge prisimindama, kad ir senelis matė raudoną kaip kraujas mėnulį. Galbūt jis žino.

— Koooksai mielas. Tikras pasakų senelis, — nesusičiaupė Julija.

— Tikrai, — pritarė Felisija, nurydama paskutinį antrosios bandelės kąsnį; ji taip godžiai kimšo, kad giliai ryklėje kažkas šlykščiai klanksėjo.

Stojo tyla.

Julija su Felisija nervingai apsidairė. Staiga Anos Karinos mobiliajame cyptelėjo žinutė, ir visos trys pasijuto dėkingos, kad dėmesys nukrypo nuo jų.

Ana Karina išsitraukė telefoną.

Žinutė buvo iš Minu.

Iš pradžių ji nesusigaudė. Tarsi žinutė būtų buvusi parašyta svetima kalba. Ji spoksojo į žodžius.

— Jūs turit eiti, — įsakė ji Julijai ir Felisijai. — Tuoj pat.

***

Štai jos ir susirinko. Pirmą kartą nuo anos nakties, kai viskas prasidėjo. Net Ida pasirodė. Stovėjo atsirėmusi į apvalios šokių aikštelės turėklą leisdama pro pirštus sidabrinę grandinėlę. Vilkėjo tamsiai žalią megztuką, mūvėjo tamsokas smėlio spalvos jojiko kelnes ir juodus jojiko aulinius. Minu nė nenumanė, kad Ida jodinėja. Jai toptelėjo, jog apskritai menkai ką težino apie Idos gyvenimą.

Liko tik penkios Išrinktosios. Rebekos nebūtis buvo akivaizdi, tiesiog apčiuopiama. Minu matė, kad kitos jaučia tą patį. Atrodė, kad vyksta spektaklis, o Rebeka ėmė ir išgaravo per patį jo vidurį. Scenoje liko sutrikusi, replikas pamiršusi trupė.

Pasukusi galvą Minu išvydo, kaip į šokių aikštelę įsliuogia nušašėlis katinas. Jis atsitūpė prie laiptų ir ėmė laižyti leteną. Atrodė, žalia akis stebi jas visas.

— Škac, — sušnypštė Nikolausas, bet katinas nė nekrustelėjo.

— Tegu būna, — pasakė Ana Karina, — nieko jis nedaro.

Katinas jai atsilygino purkštelėdamas.

Minu akimis susidūrė su Nikolausu. Jis linktelėjo. Ji kreipėsi į kitas.

— Elijo žudikas nužudė ir Rebeką.

— Iš kur tu žinai, kad ji nenusižudė? — paklausė Ida. — Ji tikrai galėjo tą padaryti. Juk anoreksikė, visi žinojo.

Minu užplūdo pyktis. Kaip gera. Tai jausmas, kurio ji neturi slėpti.

— Užčiaupk nasrus, — tarė ji iš lėto.

Idai pamažu išsiplėtė akys. Skruostais nuriedėjo pora ašarų.

— Aš nė už ką nepatikėsiu šitom nesąmonėm! — sušuko ji. — Aš nenoriu mirti! Nenoriu būti čia su jumis! — balsas skrodė vaiskų rudens orą.

— Tai ko tu nori? — šaltai paklausė Linėja. — Turėsi apsispręsti. Arba vienaip, arba kitaip.

Minu pajuto dėkingumą, kad bent Linėja supranta.

— Ką čia nusišneki? — šakojosi Ida.

— Mes galime būti tikros tik dėl vieno, — tarė Minu.

Paskui, demonstratyviai patylėjusi, apžvelgė visas iš eilės. Jos turi suvokti ir tai privalo padaryti dabar.

— Jei nesilaikysime drauge, mirsime.

Ida megztinio rankovėmis nusišluostė ašaras taip šiurkščiai, kad net skruostai paraudo.

— Mes elgėmės kaip idiotės. Mus įspėjo, o mes vis vien neklausėme, — toliau kalbėjo Minu. — Rebeka vienintelė tai suprato. Ji vis priekaištavo, kad mes nesusitelkusios, sakė nujaučianti kažką negera. Ir tai, kad ji... išėjo, įrodo, jog buvo teisi.

Šie žodžiai — kaip smūgis kitoms. Jos ignoravo Rebekos bandymus suburti visas. Priversti bendradarbiauti.

— Man galvoj netelpa... — vos girdimai tarė Ida. — Kaip ji gali būti... negyva? Minu nurijo ašaras stumdama gilyn kietą gumulą gerklėj, dėl kurio buvo sunku kvėpuoti, juolab ištarti svarbiausius žodžius.

— Mums reikia bendradarbiauti, — pasakė ji. — Rebeka būtų to norėjusi. Ar kas nors prieštarauja?

Ida demonstratyviai spoksojo į savo aulinius.

— Ar galim tave įtraukti, Ida? — paklausė Minu.

— Taip, — atšovė toji.

— Aš prisidedu, — tarė Linėja.

— Ir aš prisidedu, — pasakė Vanesa.

— Aš irgi, — tarė Ana Karina.

— O aš padarysiu viską, ką tik pajėgsiu, — pažadėjo Nikolausas.

Minu staiga prisiminė, ką sakė Rebeka.

Kas privers jas suprasti? Ar dar kas nors turės mirti? Ar neužteko vien Elijo?

Ne, neužteko. Bet nevalia ką nors kaltinti. Nieko gero iš to nebus.

— Šiandien Rebeka minėjo, kad kažkas ją sekė, — pasakė Minu. — Aš manau, kad tas pats žmogus stovėjo ir po mano langais. Gal ir jūs ką nors pastebėjot?

— Kažkas buvo ir Elijui prieš mirtį, — tarė Linėja. — Jis buvo įsibaiminęs, bet taip ir nespėjo pasakyti kodėl.

Minu linktelėjo. Linėja irgi akivaizdžiai stengėsi sulaikyti ašaras. Minu, tiesą sakant, norėjo ją paguosti. Bet jausmai būtų pakenkę iliuzijai. Minu turėjo apsimesti, kad yra grupės vedlė, bent jau kol kas. Ji turėjo apsimesti, jog valdo padėtį, kad kitos neprarastų vilties. Ji jautėsi tokia maža ir išsigandusi. Bet būtų buvę savanaudiška tą parodyti. Trapus bendruomenės jausmas būtų pradingęs akimirksniu.

— Gal ką nors pastebėjot? — darsyk paklausė ji.

Merginos papurtė galvas. Minu vėl nurijo seiles. Jei tik ji, Elijas ir Rebeka... Ar tai reiškia, kad atėjo jos eilė?

— Mes privalome išsiaiškinti, kas mus seka, — tarė ji.

— Arba kokia tai jėga, — įsiterpė Nikolausas.

— Be to, privalome būti dar atsargesnės. Ana Karina...

Minu nutilo. Žodžiai nesidavė ištariami. Staiga ji pastebėjo, kad prisibijo Anos Karinos, nors ši atrodė tokia nepiktybinė su duksliu puspalčiu ir rankomis megzta kepuraite.

— Ką? — suirzo Ana Karina.

— Pati žinai, — atrėžė Minu.

Ida nusivaipė, bet nieko nepasakė.

— Juk niekas nesupranta, ką aš darau, čia ir yra visa esmė, — teisinosi Ana Karina.

Smakras atsikišo į priekį. Ana Karina priminė užsispyrusį vaiką.

— Ar tu tikra? — paklausė Nikolausas ramiai. — Galimas daiktas, kad mes vieninteliai įžiūrime, kas tavo spektaklio režisierius. Bet jei mokykloje dar kas nors ieško Išrinktosios, tu stumi save į baisų pavojų.

Jo balsas skambėjo autoritetingai.

— Mes jau žinome, kad mokykla — blogio buveinė. Būtent ten buvo atimta gyvybė Elijui ir Rebekai.

Ana Karina išraudo kaip burokėlis.

— Iš kur jūs apskritai žinot, kad aš naudojausi savo galia? Negi neįmanoma, kad su manim draugautų ir be jos?

Ida pavartė akis, bet, ačiū Dievui, nutylėjo.

— Neįmanoma.

Prabilo dalykiškoji Vanesa.

— Niekas netampa populiarus per vieną naktį. Taip nebūna.

— Nebedaryk taip, — paliepė Minu.

Ana Karina metė į ją piktą žvilgsnį.

— Ė, tai ką darom? Ar kas turit kokių minčių? — paklausė Vanesa.

Minu pašnairavo į Nikolausą. Jiedu aptarė teoriją. Tačiau dabar, kai atėjo metas ją pristatyti, ji pasirodė iš piršto laužta. Tik be jos jiedu neturėjo daugiau ką pasiūlyti.

— Prieš savo žūtį Rebeka buvo susitikusi su direktore... — pasakė Minu.

Ji pažvelgė į Linėją tikėdamasi, kad ši supras. Linėja suprato.

— Elijas irgi, — tarė ji.

— Adriana Lopęs tapo Engelsfošo gimnazijos direktore maždaug prieš metus, — tęsė Minu.

— Palaukit, — sukluso Ida. — Jūs manot, kad kalta direktorė?

— Man nepavyko visko išsiaiškinti, — Minu ignoravo Idą. — Bet apie ją yra duomenų internete. Anksčiau ji dirbo direktoriaus pavaduotoja vienoje Stokholmo mokykloje. O iki tol — mokytoja, bent jau toks vaizdas. Neradau išvis jokių nukrypimų. Reikia smulkiau pasiaiškinti, kas ji per viena.

— Juk tai visai logiška, — tarė Vanesa. — Mokykla — blogio buveinė, o ji visam tam šūdui vadovauja.

Minu su palengvėjimu linktelėjo. Jos bent jau neišjuokė.

— Tai vienintelė ir geriausia turima versija, — pasakė ji, — bet mes negalime užmerkti akių ir užsikimšti ausų. Vanesa, tavo patėvis policininkas. Jis juk turėtų žinoti, jei mieste imtų dėtis kokie kuriozai.

— Galbūt, — burbtelėjo Vanesa.

Kaip tik tada Minu pasijuto išsekusi. Ji užsimerkė bandydama atsiriboti nuo aplinkos, mėgindama užčiuopti tą nepaaiškinamą stiprybę, kuri teikė jėgų iki šiol. Bet iš jos nieko nebuvo likę.

Rebeka negyva.

Suvokimas sudavė negailestingą smūgį, ji kone susvyravo.

— Minu? — pasigirdo Nikolauso balsas.

— Man turbūt jau metas važiuoti namo.

***

Nikolausas su Ana Karina išleido Minu jos kvartale. Netrukus pradėjo lyti. Kai jie išvažiavo iš miesto, lašai jau barbeno į automobilio stogą.

Nikolausas pasistatė mašiną prie autobusų stotelės ir užsispyrė palydėti Aną Kariną žvyrkeliu, nes iki sodybos dar buvo toloka. Jis nešė didžiulį juodą skėtį, laikydamas abiem virš galvų. Jie klampojo per šlyną. Ana Karina buvo įsitempusi, pasiruošusi gintis, jei Nikolausas vėl imtų ją kritikuoti. Bet jis nepratarė nė žodžio.

Kai jiedu priartėjo prie namo, Nikolausas sustojo. Lietus teškeno į skėtį, nuo žemės kilo salsvas dirvos kvapas.

— Ana Karina, toliau taip nevalia, — tarė jis. — Kas nors gali pakliūti į bėdą.

Jis neatrodė griežtas. Greičiau susirūpinęs. Tarsi tėtis, nerimaujantis dėl savo dukters. Anai Karinai nusispjauti, ką mano kitos, bet Nikolauso ji nenori nuvilti.

— Aš pagalvosiu, — pažadėjo ji.

— Ir gerai.

Jis vos juntamai paplekšnojo jai per petį ir apsisuko.

Ana Karina nubėgo per lietų ir atsistojo po mažuoju prieangio stogeliu.

Dar nesinorėjo į vidų. Ji žvelgė, kaip Nikolausas su skėčiu dingsta tamsoje. Žinojo, kad jis teisus. Kad Minu teisi. Tai, ką ji daro, pavojinga. Ji tai žinojo visą laiką. Giliai širdyje.

Devintoje klasėje kažkas buvo pakvietęs į pokalbį su mokiniais buvusį narkomaną, vartojusį heroiną. Jis sakė, kad pirmą kartą pabandęs narkotikų pasijuto lyg grįžęs namo. Dabar Ana Karina tiksliai žinojo, ką jis turėjo omeny. Galia ją svaigino. Taip, nuo jos jai buvo kaifas. Ji užpildė milžinišką juodą skylę, žiojėjusią Anai Karinai širdyje beveik visą gyvenimą. Ir to ji, vadinasi, turi atsisakyti?

Taip, — apsisprendė ji. — Rizikuoti neverta. Neverta aukoti kitų gyvybės.

Ana Karina žvelgė į rudens tamsą. Jautėsi patenkinta, kad apsisprendė. Tai suaugusio žmogaus sprendimas.

Kai tik Jaris bus mano, — nutarė ji, — daugiau taip nebedarysiu. 20

Minu neprisiminė, kaip grįžo namo. Prisiminė viena — mama atidarė duris, ir ji susmuko ant laiptų.

Tėvų paguldyta į lovą žinojo, kad ilgai negalės atsikelti. Vien nuo minties apie maistą jai buvo bloga. Galėjo gerti tik karštą arbatą su skrudinta duona, aptepta sviesto trupinėliu.

Mama prisėdo ant lovos krašto, mėgino prakalbinti, bet Minu nepajėgė atsakyti. Vargiai įstengė net ją matyti. Galiausiai mama nusileido. Prieš išeidama pravėrė langą. Kai ėmė darytis šalta, Minu nepavyko sukaupti jėgų išlipti iš lovos jo uždaryti, tą padarė tėtis. Jis šiek tiek pastovėjo prie lovos. Sumurmėjo kažką, kad labai užjaučia ir kad jai tereikia šūktelėti, jei ko užsinorėtų. Minu užsimerkė. Norėjosi tik vieno — kad ją paliktų ramybėje. Nebuvo jėgų net verkti. Visą naktį ji buvo tarsi ant švytuoklės — tai neria į miegą, tai iš jo, o rytą jautėsi pavargusi kaip niekada gyvenime.

Vanesa paskambino pasakyti, kad mokykloje bus tylos minutė Rebekai pagerbti. Minu neis. Minutė ištisam žmogaus gyvenimui pagerbti — argi ne pasityčiojimas.

Taip ir praslinko diena. Retsykiais ji užsnūsdavo. Paskui gulėdavo atmerktomis akimis. Jokio pastebimo skirtumo. Jos pažiūrėti per pietus namo parėjo tėtis, privertė suvalgyti dar vieną riekę skrudintos duonos. Ji neįveikė visos, nuleido likučius tualete, kai tėtis vėl išskubėjo į darbą.

Miestą užgulė sutemos. Minu netrukdė šešėliams užgožti kambarį. Ir šįkart giliai užmigo.

Jos stovi šokių aikštelėje. Nenatūraliai raudonai dega medžių lapai. Rebeka vilki ilgus naktinius marškinius, tokius pat kaip Ida pirmąją naktį. Minu tik su liemenėle ir kelnaitėmis, ji gėdijasi, nes jaučiasi nuoga.

— Tu vėluoji, — sako Rebeka.

Rebekos veidui kažkas ne taip. Kažkas nedidelis kruta po oda, skverbdamasis pirmyn, versdamas odą išsipūsti ir atsiplėšti nuo raumenų.

Rebeka žengia arčiau. Minu mato: tai, kas juda po oda, ima veržtis lauk. Rebekai ant skruosto atsiveria žaizdelė. Pamažu ji išplinta. Kažkas blizgantis geltonai baltas išlenda į paviršių. Lavoninė kirmėlė.

— Padėk man, — šnibžda Rebeka, tiesdama rankas.

Pirštų galiukai pajuodę.

— Padėk man, — prašo Rebeka prisiartindama.

Minu bando trauktis atbula, bet jaučia pasipriešinimą, tarsi bristų per gilų vandenį. Lavoninė kirmėlė raitosi žaizdoje, kol nukrinta ant žemės Minu prie kojų. Rebekos veidas įtrūksta dar keliose vietose. Po oda juda blizganti geltonai balta masė, ji šliaužia ir ropinėja po negyvą mėsą.

Rebeka uždeda rankas Minu ant nuogų pečių.

— Matai, ką tu padarei? — sako Rebeka.

Šalti pirštai sliuogia aukštyn Minu prie kaklo ir ima spausti. Tuo pat metu Rebekos veidas visiškai atsilupa.

Minu pabudo. Maudė gerklę, tarsi būtų rėkusi. Kūnas pažliugęs prakaitu. Paklodė šlapia, antklodė permirkusi, pagalvė — tarsi drėgna plaušinė.

Tačiau Minu pajuto jėgų antplūdį. Sulig kiekviena pragulėta valanda ji vis labiau nuvilia Rebeką. Ji privalo surasti žudiką — pabaisą, kuri nužudė Rebeką ir Eliją.

Minu atsikėlė, nusiprausė po dušu, išsivalė dantis. Termometras rodė nulį laipsnių lauke, ji užsitempė tamsius džinsus ir juodą megztinį ant juodų berankovių marškinėlių. Paskui teko išsitiesti ant lovos, kad atgautų kvapą.

Mama su tėčiu buvo darbe. Ji nusiuntė abiem po žinutę, kad šiandien eis į mokyklą. Stabtelėjo prie šaldytuvo, bet pagalvojus apie maistą jai vis dar darėsi bloga. Geriau jau eiti, kol dar užtenka valios.

Saulė akino, bet nešildė.

Norėdama sutrumpinti kelią, ji kirto pievą. Po auliniais treškėjo apšerkšnijusi žolė.

Nuo pievos ji jau iš tolo matė mokyklą. Minu akys automatiškai susirado stogą. Kiek laiko Rebeka išbuvo ore? Sekundę? Dvi? Ar ji spėjo surikti?

Prie degalinės Minu sustojo tarsi paralyžiaus ištikta. Juodi žodžiai geltoname laikraščio fone. Rėkte rėkiančios didžiosios raidės.

REBEKOS VAIKINAS ATSKLEIDŽIA SAVIŽUDYBIŲ SĄMOKSLĄ

Minu įėjo į ryškiai liuminescencinių lempų apšviestą degalinės parduotuvę ir nusipirko vakarinį laikraštį.

Trys atlankos. Visus straipsnius parašė Cila. Išskyrus vieną — apie panašius sąmokslus visame pasaulyje.

Minu akys lakstė puslapiais. Direktorės paso nuotrauka — direktorė atsisako kalbėti. Elijo nuotrauka. Mokyklos pastato nuotrauka, fone — niaurus debesuotas dangus ir balta kontūrinė rodyklė, žymintį vietą, nuo kur nukrito Rebeka. Nuotrauka stambiu rakursu — lauko žvakės, gėlės ir ranka rašyti lapeliai su širdutėmis. Visa tai po Rebekos mirties sunešė mokiniai.

Įdėta ir Rebekos mamos nuotrauka. Ji sėdi virtuvėje ant stalo sunėrusi rankas. Ir dar: per visą puslapį mokyklinė Rebekos nuotrauka iš devintos klasės. Minu žinojo, kad Rebeka jos nemėgo. Ji atsargiai palietė Rebekos veidą. Tokia graži nuotrauka. Rebekai nebuvo už ką jos nemėgti.

Minu nukiūtino mokyklos link. Atsivertė interviu su Gustavu. Šalia — ir jo nuotrauka iš devintos klasės. Kupinas pasitikėjimo jis šypsosi fotoaparatui. Taip šypsosi žmogus, kuris nuolat girdi, kad gerai atrodo. Iš pažiūros jis neturi jokių rūpesčių. Nuotrauka — kontrastas antraštei, už širdies griebiantiems žodžiams: „Aš niekada jos nepamiršiu“.

Bet kai Minu permetė akimis tekstą, ją užliejo įsiūtis.

Straipsnyje Rebeka vaizduojama kaip viena populiariausių mokyklos moksleivių. Taip pat — kaip iš tikrąją intravertiška ir linkusi į depresiją.

Pasak Gustavo, jis nuolatos jautęs, kad ji galvoja apie dalykus, apie kuriuos nenori jam pasakoti. Gustavas komentuoja gandus apie valgymo sutrikimus (Man rodos, jie buvo teisingi), pats save pateikdamas kaip tobulą draugą, vaikiną, bandžiusį jai padėti visais įmanomais būdais. Bet galop Gustavas nusiplauna rankas: ...juk negali padėti tam, kuris pagalbos nenoru Minu labiausiai įsiuto dėl paskutinio sakinio: Jai turbūt geriau ten, kur ji dabar. Tarsi tai, kas atsitiko, gali būti traktuojama teigiamai.

Minu suglamžė laikraštį ir sviedė į šiukšliadėžę prie mokyklos vartų.

— Atsiprašau, ar galėčiau pateikti keletą klausimų?

Minu pakėlė akis, ją pasitiko juodas blizgantis filmavimo kameros lęšis. Po nosimi jai kyštelėjo mikrofoną. Žurnalistė prisistatė, pasisakė, iš kokio kanalo. Jai už nugaros spietėsi visas būrys kolegų. Veidai buvo lūkestingi, nekantraujantys. Jie suvažiavo iš radijo stočių ir apskrities laikraščių, vakarinių laikraščių, dienraščių ir televizijų.

— Kiek suprantu, buvai viena artimiausių Rebekos draugių? — šnekino žurnalistė.

Plaukai buvo tobulai sušukuoti ir tviskantys, net atrodė dirbtiniai. Minu niekada tikrovėje nebuvo tokių mačiusi. Kiti žurnalistai spaudėsi dar arčiau. Kai kurie jau buvo pasiruošę bloknotus ir rašiklius — dėl viso pikto, jei Minu pasakytų ką nors įsimintino.

Minu pajuto, kaip užsikerta smegenys. Kamera slinko vis arčiau.

— Juk tu esi Minu, tiesa? — paklausė moteris.

Minu matė jos rankose nučiupinėtą mokinių fotokatalogą. Regėjo storu raudonu apskritimu apvestą savo veidą. Rebeka irgi buvo apvesta.

— Koks siaubingas įvykis. Ką tu žinai apie savižudybių sąmokslą, į kurį ji įsitraukė?

— Nėra jokio savižudybių sąmokslo, — pasakė Minu.

Kameros lęšis apuostė jai veidą. Tarsi didžiuliai praviri nasrai, pasiruošę praryti. — Ar tu pati prie jo prisidedi? — neatlyžo moteris.

Minu žiūrėjo į ją išplėtusi akis. Ar ji negirdėjo, ką Minu pasakė?

— Kiek žmonių jam priklauso?

Širdis pašėlusiai daužėsi, vėl susvaigo galva. Nuleidusi akis Minu įėjo pro vartus, apsimesdama kurčia ir nepaisydama moteriškės, šaukiančios ją vardu.

— Žmonės visai sarmatos nebeturi, — staiga užkalbino nepažįstamas vyriškis.

Minu nužvelgė jį. Jaunas, aukštas, su barzdele, turbūt neblogos išvaizdos, jei toks tipas patinka.

— Tokie kaip ji ir diskredituoja mus, žiniasklaidos darbuotojus, — pridūrė jis.

Minu nusisuko, jos žvilgsnis užkliuvo už gėlių ir žvakių, žyminčių vietą, kur užsimušė Rebeka. Minu ėjo tolyn, taikydama į pagrindinį įėjimą. Barzdočius neatsiliko. Aiškino, kad dirba viename vakariniame laikraštyje. Aha, tame, kuriame Cilai nepavyko parduoti savo rašliavos.

— Gal papasakotum apie savo draugę, kad galėčiau laikraštyje ją aprašyti, kokia ji buvo iš tikrųjų? — paprašė jis.

Minu dingtelėjo, kažin ar greit žurnalistai apsilankys mokykloje paklausinėti apie Minu — naują savižudybių sąmokslo auką.

— Tai bent galėtum papasakoti, ką žinai apie sąmokslą. Juk pati supranti, kad jį reikia išardyti! Negi nori, kad dar kas nors nusižudytų?

Minu sustojo mokyklos laiptų papėdėje ir atsisuko. Barzdočius užsidegęs sužiuro į ją. Tarsi būtų labradoras, o ji laikytų rankoje teniso kamuoliuką. Nedaug trūko, kad iš nasrų imtų varvėti seilės.

— Nagi, Minu. Su manim tikrai gali kalbėtis atvirai. Ne tiek daug metų praėjo nuo to laiko, kai pats baigiau gimnaziją. Aš juk atsimenu, kaip viskas buvo.

Minu nusiėmė kuprinę. Būtų taip lengva šveisti į jį. Chemijos vadovėlis sunkus. Mėlynė garantuota.

— Nėra jokių sąmokslų, — Minu nusigręžė ir ėmė lipti laiptais.

Viduje prie pat durų mobiliuoju kalbėjo Vanesa. Jų žvilgsniai akimirką susidūrė. Vanesa nuleido mobilųjį nuo ausies, bet Minu nė nestabtelėjo. Koridoriumi pasiekė savo spintelę. Pakeliui praėjo pro Aną Kariną. Ana Karina sėdėjo įsitaisiusi ant stalo viename poilsio kampelyje, apsupta ją dievinančių garbintojų. Išvydusi Minu, nutilo per pusę žodžio. Akimirką, regis, sutriko, bet paskui vėl prakalbo. Julija su Felisija garsiai juokėsi.

Minu išsiėmė matematikos vadovėlį ir užrašus, susidėjo į kuprinę ir užrakino spintelę.

Kai atsisuko, už nugaros stypsojo Ana Karina.

— Kaip tu? — paklausė.

Minu truktelėjo pečiais.

— Aš šiandien patikrinsiu direktorės kabinetą, — tarė Ana Karina nuleidusi balsą. — Nikolausas minėjo, kad ji visą popietę bus savivaldybės susitikime. Priversiu pavaduotoją mane įleisti.

Minu dvejojo. Anai Karinai nederėtų lįsti į dar didesnį pavojų. Antra vertus, ko dar jos galėtų griebtis?

— Eisiu per popietinį langą, — Ana Karina pasuko link savo freilinų.

Minu ėjo koridoriumi. Kopiant laiptais nugarkauliu žemyn į džinsus tekėjo prakaitas.

Užlipus į antrą aukštą ją apleido jėgos. Teko atsisėsti ir atgauti kvapą. Ji spoksojo į akmenines pakopas ir amžiams jose įkalintas baltas fosilijas. Ortoceratitai. Taip vadinasi tie maži gyvūnėliai, tą ji prisimena. Akies kamputyje šmėkštelėjo džinsuotos kojos, bėgančios laiptais aukštyn. Ji girdėjo šūksnius, juoką ir pokalbių nuotrupas: ...man rodos, aš jam patinku, bet jisai atseit nežino, kaip man tą parodyti... Baik tu! Eik eik! Juokauji?.. Visą laiką kartoja, kad, tipo, nepasimokė, bet per kontrolinį kažkodėl surinko 28 taškus iš 30...

Ji pakilo. Akimirksnį kraujas nebeįstengė pasiekti galvos. Keliai sulinko. Minu nustebo, kad nuvalkiota klišė, pasirodo, teisinga — keliai tikrai sulinksta. Regėjimo laukas susitraukė, tarsi būtų žiūrėjusi pro siaurėjantį vamzdelį. Apgaubė tamsa. Ir ji ėmė kristi.

Bet kažkas ją sugriebė. Kai atsimerkė, akys įsmigo tiesiai sunerimusiam Maksui į veidą. Ji sėdėjo ant laiptų atremta į sieną, o jis taip prisikišęs, kad ji kvėpavo jo iškvepiamą orą. O jis — jos? Skonis po liežuviu buvo keistas, o tai turbūt reiškė šlykštų kvapą iš burnos.

— Kaip tu? Ar pakviesti seselę? — paklausė jis.

Ji nusisuko, kad vėl galėtų įtraukti deguonies.

— Nieko tokio, aš tik nevalgiusi, — sumurmėjo.

Staiga ji suvokė, kad aplinkui grūdasi žioplių minia.

Atsidaręs portfelį Maksas išžvejojo bananą. Jį paėmusi Minu vėl ketino stotis, bet akyse sumirguliavo juodi taškeliai.

— Pirma suvalgyk, — paliepė Maksas.

— Ačiū, — tarė ji. — Dabar jau ir viena neprapulsiu.

Bet Maksas liko sėdėti.

Minu suėmė panika. Ji nė neįsivaizdavo, kaip apskritai reikėtų valgyti akių nuo jos nenuleidžiančio Makso akivaizdoje, juo labiau — iškrypėliškos formos vaisių. Ji pradėjo iš lėto jį lupti, vildamasi, kad jam nusibos ir jis nueis. Maksas nė nekrustelėjo. Ji prinešė bananą prie lūpų. Ne, iš tikrųjų neįmanoma. Ji ėmė laužyti po mažą kąsnelį, tikėdamasi, kad panagės yra bent apyšvarės. Ar tik nečepsi kramtydama? Na ar negali jis pagaliau nešdintis sau?

— Labai užjaučiu dėl Rebekos. Judvi buvot draugės, tiesa? — paklausė Maksas.

— Taip, — patvirtino Minu prisikimšusi burną bananinės tyrės.

Atrodė, kad Maksas nori kažką pasakyti. Tačiau užuot kalbėjęs atsisėdo šalia ir uždėjo ranką Minu ant pečių.

Jis tai padarė taip natūraliai, kad ji pravirko — pirmą kartą nuo Rebekos žūties. Makso rankos šiluma ištirpdė gumulą gerklėje ir pasirodė ašaros. Laiptinėje kažkas pašiepiamai švilptelėjo. Jai — vienodai. Aišku, dabar ji atrodė kaip depresuojantis besivaipantis babuinas su apkramtytu bananu letenoje, bet jai — nusispjaut.

„Būk geras, nieko nesakyk, — galvojo ji. — Nėra ką pasakyti. Jei bandysi, viską sugadinsi. Geriausia pasėdėti tylomis.“

Ir Maksas tylėjo. Suskambėjo skambutis į pamoką, mokiniai išsiskirstė po klases. Makso ranka vis dar gulėjo kur gulėjusi. Jo kvėpavimas buvo ramus ir lygus.

Po kurio laiko ji nusišluostė ašaras megztinio rankove. Tikriausiai išsiterliojo tušą po visą veidą.

— Man reikia nusiprausti.

— Eik ir neskubėdama nusiprausk, — Maksas jau kėlėsi.

Jis nulipo laiptais. Prieš prapuldamas atsisuko ir nežymiai šyptelėjo Minu. Ji linktelėjo. Girdi, man viskas gerai. Tik tada, kai jis išnyko iš akių, sukūkčiojusi pakilo nusilpusiomis kojomis. 21

Direktoriaus pavaduotojas Tomis Ekbergas grįžo po pietų. Prie kabineto jo lūkuriavo Ana Karina. Pamatęs ją draugiškai nusišypsojo.

— Labas, ką matau, — pasisveikino.

Artimiausias Adrianos Lopęs parankinis — žemaūgis vyriškis blizgančia plike ir vešliais ūsais. Apranga: margi marškiniai su psichodeliniais ornamentais ir siauroki džinsai, per kuriuos virste virto pilvas.

— Pamaniau, gal įleistumėt mane pas direktorę, — tarė Ana Karina nedelsdama. Pavaduotojas apstulbęs spoksojo į ją. Net pravėrė burną norėdamas kažką sakyti.

ĮLEISK, IR VISKAS, — sukomandavo Ana Karina.

Ekbergas nenorom pakluso. Atsidusęs išsitraukė milžinišką raktų ryšulį iš neatitaisomai ištampytos užpakalinės džinsų kišenės.

— Dabar iš karto? — paklausė žvangindamas raktais, tarsi norėdamas laimėti laiko.

Ana Karina linktelėjo. Jis pirmas žengė direktorės kabineto link.

O PASKUI DROŽK PAS SAVE IR GALVOK APIE KITUS DALYKUS TOL, KOL PAMIRŠI, KAD PADAREI MAN ŠIĄ PASLAUGĄ, — įsakė ji, akimis įsisiurbusi jam į pakaušį, kur plonučiuose, plikę gaubiančiuose plaukeliuose sūpavosi kelios pleiskanos.

— Okidoki, yes sir, bus padaryta! — išpyškino Ekbergas ir žvitriai atrakino duris. Plačiai jas atlapojęs mostu pakvietė vidun. — Na, o aš drožiu pas save galvoti apie kitus dalykus!

Ana Karina užstūmė duris. Paskui priėjo prie lango, nuleido žaliuzes. Kambarį užtvindė prieblanda. Ana Karina įžiebė stalinę lempą su laumžirgiais ant gaubto.

Apsidairė. Rašomasis stalas buvo švarus, net akiai miela. Ji įjungė kompiuterį. Prieštvaninį PC. Sumirguliavo pilkos plastikinės dėžės ekranas. Dėžės viduriai vangiai suurzgė. Iš lėto išryškėjo saulėlydžio vaizdas. Deja, išryškėjo ir langelis, kuriame buvo reikalaujama slaptažodžio. Ana Karina per mažai žinojo apie Adrianą Lopęs, kad galėtų bent spėti, koks tas slaptažodis. Kompiuterį ji vėl išjungė.

Priėjo prie knygų lentynos, išsitraukė kelis pirmus pasitaikiusius segtuvus, pavartė. Pamokų tvarkaraščiai, finansinės ataskaitos, prašymai priimti į darbą, atlyginimų išklotinės. Nieko įdomaus.

Staiga už durų pasigirdo žingsniai. Tarsi prekinis traukinys į ją atidundėjo panika. Bet Ana Karina suėmė save į nagą. Prisiminė Rebeką. Rebeką, visiems norėjusią tik gero ir vieną iš nedaugelio, kurie visada draugiškai elgdavosi su Ana Karina. Ji stengėsi suburti grupę. Vien prisiminus, kaip ignoravo Rebekos skambučius ir žinutes, Aną Kariną apniko sąžinės priekaištai. Todėl ji pabandys viską atitaisyti.

Ji pastebėjo juodą rankinę, numestą ant fotelio. Kiekvieną rytą direktorė ateidavo į darbą su ja ant peties.

Rankos prakaitavo. Taip prakaitavo, kad turbūt būtų pradėję kapsėti, jei ji būtų sugniaužusi kumščius. Kiaulė prakaituota.

Ji iš lėto prisiartino prie rankinės, tarsi bijodama, kad jai įkąs. Kilstelėjo už dirželio. Sunki.

Ana Karina atsargiai iškratė rankinės turinį ant staliuko prie sofos. Tarp kosmetikos, tamponų ir vienkartinių nosinių gulėjo juodas darbo kalendorius ir raktas ant pakabučio su užrašu Hermės. Ana Karina apsidairė. Būtų per daug paprasta. O jei Adriana Lopęs šiandien ne savivaldybėje? Kas tada?

Galbūt ji pataikė tiesiai į spąstus?

Ana Karina atsispyrė impulsui dumti iš kabineto. Užuot išbėgusi nusišluostė rankas į kelnes ir atsegė kalendoriaus sagtį.

Direktorės rašysena atspindi jos charakterį: santūri ir tobula. Ana Karina greitai pervertė puslapius. Štai įrašyti susitikimai su Eliju ir Rebeka. Bet jokių pentagramų, jokių priminimų nepamiršti juos nugalabyti.

Sulaikiusi kvėpavimą Ana Karina vartė kalendorių, kol priėjo tos dienos datą. O kaipgi, šiandien pažymėta, kad savivaldybėj susitikimai vyks nuo 13 iki 16 valandos.

Ji vertė lapus. Penktadienį vienintelis įrašas: Traukinys į Stokholmą 17.42. Bilieto užsakymo nr. XPJ0982U. Sekmadienį: Traukinys į Engelsfošą 13.18.

Tai reiškia, kad savaitgalį ji išvyks. Kad jos namai bus tušti. Kaip tik ten joms reikia ieškoti kokių nors užuominų, kas iš tiesų yra Adriana Lopęs.

Ana Karina nuo stalo pasičiupo pakabutį su raktu. Šis tyliai žvangtelėjo kišamas į kišenę.

***

Vanesa sėdėjo ant sofos pasikišusi kojas po savimi. Nešiojamasis Vilio kompiuteris buvo toks įkaitęs, kad net degino šlaunis.

— Bet tu ir daužai klavišus. Dar man kompą sugadinsi, — papriekaištavo Vilis.

— Jis ir taip, tipo, sugedęs, — atrėžė Vanesa, — ventiliatorius neveikia.

— O nuo kada tu tapai kompiuteraste? — vaipėsi Vilis.

Vanesa prikando liežuvį.

„Leisk man ramiai gelbėti pasaulį“, — pamanė.

Minu privertė visas susikurti naujus elektroninio pašto adresus, kad galėtų jais naudotis pokalbiams. Vanesa svarstė, ar iš tiesų būtina. Ką gi, gal ir istorinis blogis nestovi vietoje — gal ėmė ir išmoko naudotis internetu.

Bet kas gali tiksliai pasakyti, kokios saugumo priemonės tikrai būtinos? Juk Rebeka žuvo. Kaskart apie tai pagalvojus, Vanesai atrodo, lyg kas būtų skėlęs antausį.

— Ką tu čia taip užsislaptinus? Gal pornosaitus žiūri? — paklausė Vilis prisislinkdamas arčiau.

— Ar negali man duoti penkių minučių ramybės? — širdo Vanesa stumdama jį.

Šiknė Ida vėl knisa protą. Kaip tik šiuo momentu ji reikalavo balsuoti, ar joms savaitgalį laužtis į direktorės namus. Jei atsakymas užtrukdavo ilgiau nei penkias sekundes, ji vėl siųsdavo tą patį klausimą, paskui dar kartą ir dar kelis kartus, kaip hiperaktyvus paauglys.

AŠ UŽ, — sumaigė klavišus Vanesa. Kitos jai pritarė.

Vilis lindo vis arčiau, bandydamas pasidėti galvą jai ant kelių.

— E, sunkiai auklėjamas! Ar tu man net kvėpuoti neleisi! — pyko Vanesa.

— Bet kas čia tokio svarbaus? — zirzė Vilis.

— Tai asmeniška!

Vilis nuropojo į kitą sofos galą.

— Tu sėdi pokalbių svetainėj su savo kitu vaikinu, — spėjo.

Jis bandė juokauti, bet ji mokėjo atskirti jo intonacijas. Ginčytis nebuvo jėgų. Jis ėmė baksnoti jai šlaunį kojinėtu didžiuoju kojos pirštu. Ekrane Minu klausė, gal pasiimti ir Nikolausą. Mintis, kad ir jis laušis į direktorės vilą, privertė Vanesą išsišiepti. Vilis, aišku, ne taip suprato jos šypseną ir pamanė, kad ji laiko jį linksmų plaučių vyruku.

— Tai kas jis toks? — paklausė. — Pasakyk pasakyk pasakyk!

Didysis pirštas baksėjo šlaunį taip smarkiai, kad kompiuteris šokinėjo ant kelių. Ji išsiregistravo iš pokalbių svetainės ir trankiai užvožė dangtį.

Pamėgino mesti žudikišką žvilgsnį į Vilį, bet, jeigu atvirai, jis kaip tik dabar buvo toks gražus, kad ji užsimiršo. Plaukai susišiaušę, šypsena valiūkiška. Ir vilki tomis pilkomis treninginėmis kelnėmis, kurios jai taip patinka, nors iš esmės jos bjaurios ir apsmukusios.

— Vanesa! — pašaukė Vilio mama Sirpa iš virtuvės. — Ar vakarieniausi pas mus?

— Jei galima! — garsiai atsiliepė Vanesa.

Kartais jai norėtųsi, kad Sirpa būtų jos mama. Sirpa visada maloniai elgiasi, rūpinasi ir gamina, Vanesos supratimu, skaniausią maistą pasaulyje. Ir nei įkyri, nei kritikuoja.

— O kas valgyt, mam? — šūktelėjo Vilis.

— Spagečiai su faršo padažu.

Atsisukęs į Vanesą Vilis švilptelėjo.

„Aš jį myliu, — pamanė Vanesa. — Visa kita — vienodai. O mudu jau kaip nors.“

Nes buvo ir visa kita — tai yra išvirkščioji Vilio žavesio pusė. Jis vis dar gyveno su mama. Ir nedirbo. Aišku, šiame mieste darbo su žiburiu nerasi, bet esmė ne tai. Esmė tai, kad jį tas, atrodo, tenkino. Uždirbdavo jis nemažai — platino už Jontį Engelsfoše ir kitose, mažesnėse, skylėse, išsibarsčiusiose po aplinkinius miškus. Pinigus leido drabužiams, vaizdo žaidimams ir dovanoms Sirpai. Mat užvis labiau mėgo pirkti gražius daikčiukus mamai. Kaskart, gavusi brangių kvepalų ar naują radiją virtuvei, Sirpa apsiašarodavo iš džiaugsmo. Mintis, kad užuot metęs pinigus duotų mamai už maistą ar mokesčiams už butą, rodos, buvo svetima tiek jo, tiek Sirpos pasaulėvaizdžiui.

Bet, matydama jį tokiomis akimirkomis kaip ši, Vanesa tebepuoselėjo viltį. Tereikia jį priversti suvokti, koks jis ypatingas. Per daug ypatingas, kad susidėtų su Jončiu ir jo lūženų kompanija. Per daug ypatingas, kad amžinai liktų Engelsfoše.

***

Minu išsiregistravo iš pokalbių svetainės ir perjungė kompiuterį į miego režimą.

Ji ir nesitikėjo, kad Ida nesispyrios. Bet vis tiek susierzino.

Mama įkalė jai, kad visų žmonių būdą ir elgesį galima paaiškinti: chemija, paveldėjimu, vaikystės potyriais ir įvairiomis įgytų refleksų kombinacijomis. Dar tada, kai Kevinas Monsonas terorizavo visus darželinukus, mama nedelsdama konstatavo, kad tam tikriausiai esama savų priežasčių.

Minu svarstė, kaip būtų galima paaiškinti Idos charakterį. Ar jos tėvai žemino ją taip, kaip ji žemina kitus? O gal atrodo sau įdomesnė tyčiodamasi iš kitų? Ar ji apskritai suvokia, kaip skaudžiai žeidžia jos žodžiai? Juk turi suvokti? O gal nesuvokia?

Staiga jai toptelėjo, kad su Ida niekada nėra žmoniškai kalbėjusi. Apskritai šnekėjo tik tąkart, kai buvo susirinkusi visa grupė, ir neliko jokių abejonių, kad Idos nė viena nemėgsta. Gal ir nieko keista, kad ji iškart užsiima gynybinę poziciją? Galbūt kitos jai nesuteikia galimybės elgtis žmoniškai, ne kaip šunsnukei?

Minu išsitraukė mobilųjį ir paskambino Idai. Susijungė. Minu pajuto palengvėjimą. Ida neatsilieps. Bet štai signalas nutrūko per vidurį ir ragelyje sutraškėjo.

— Alio?

Minu svarstė, ar nepadėti ragelio.

— Alio? — nekantriai pakartojo Ida.

— Sveika, čia aš... Minu.

— Na ir?

— Sutrukdžiau?

Ida suvaitojo.

— Aš ekstazėj, nes paskambinai tu.

Minu išsyk pasigailėjo, kad neatsilaikė impulsui. Reikėjo pasiruošti, susidaryti kokią nors strategiją.

— Ką, taip ir sėdėsi šnopuodama į ragelį? — įgėlė Ida.

— Klausyk, gal jau užteks? — tarė Minu.

— Ko?

— Aš žinau, kad mes draugėmis netapsim... Visos penkios, turiu minty. Bet ar reikia taip prie visko kabinėtis?

— Jei kas prie manęs kabinėjasi, aš nelieku skolinga.

Kalbėtis su Ida — tas pats, kas daužyti galvą į sieną. Į labai labai kietą sieną.

— Apie tai aš ir kalbu... — mėgino paaiškinti Minu. — Kad tas prie nieko nepriveda.

— O tu pasakyk kekšei, narkomanei ir storai.

Minu tarsi žaibas į smegenis trenkė.

— Ar tu negali vieną kartą nustot elgtis kaip pirmoke?! — suriko piktai.

Ida ėmė kikenti. Minu suprato pralaimėjusi.

— Aš tik pasakau, kaip yra, — ramiai ėmė dėstyti Ida. — Jei žmonės nesugeba to priimti, tai čiagi ne mano rūpestis.

— Žinai, ko aš tikiuosi? — nuleido balsą Minu. — Aš tikiuosi, kad kitą kartą bus tavo eilė. Jei tavęs neliktų, pasaulis pasidarytų geresnis.

Ji nuspaudė raudonąjį ragelį ir vos susivaldė netėškusi telefono į sieną, bet nubloškė jį ant lovos, ir šis tik apgailėtinai šoktelėjo. Minu troško nuplėšti užuolaidas, išsvaidyti stiklines ir lėkštes, išvartyti knygų lentynas, nusiaubti visus namus. Bet buvo ne iš tų, kurie gali taip išreikšti pyktį.

Ji mėgino suburti merginas dėl Rebekos, bet užuot tai padariusi prikalbėjo dalykų, kurie yra tabu. Dalykų, kurių net Linėja ar Ana Karina, turėdamos kur kas didesnį pagrindą nekęsti Idos, nėra balsu ištarusios. Ji pasakė baisiausia, ką žmogus gali pasakyti kitam žmogui. 22

Adrianos Lopęs namai buvo už dešimties minučių pėsčiomis nuo mokyklos, rajone, kuris vadinamas Mažaisiais Ramučiais. Minu svarstė, ar kur nors yra ir Didieji Ramučiai. Tokiu atveju jai būtų labai ne pro šalį į juos patekti, nes adrenalinas tuoj tuoj per ausis ims šniokšti.

Šiaip ar taip, namai čia stovėjo išsimėtę rečiau, ne vienas sklypas žiojėjo apleistas. Kol kas nugriaus, laukė pajuodę sudegusio namo likučiai. Mėnulio šviesoje jų vaizdas buvo kraupus.

Sklido gandai, kad namo rūsyje kadaise būta slapto svingerių klubo. Naktimis ten esą kelios sutuoktinių poros keisdavosi partneriais bei kūno skysčiais, o viena pavydi moteris tariamai padegusi namą. Pasak gandų, keli žmonės žuvo liepsnose, o jų dvasios vis dar nerimsta, kai kada per sutemas slopiai dejuodamos ir dūsaudamos, tiek iš malonumo, tiek iš skausmo.

Minu šiurpdama iki pat smakro užsitraukė striukės užtrauktuką. Priėjusi prie išdegusių griuvėsių ji pagavo pati save klausantis įtempus ausis. Bet vaiduokliai gašlūnai tylėjo.

Iš šešėlių ties sklypo riba išniro juodas pavidalas, Minu širdis kone sustojo. Ji jau ruošėsi dėti į kojas, bet pavidalas pasisveikindamas kilstelėjo ranką.

Linėja.

Jos kartu nužygiavo gatve. Minu kankinamai jautė kiekvieną langą ir galbūt jas sekančias smalsias akis. Nenorom ėmė gailėtis, kad sutiko brautis į namą kartu su nematoma Vanesa.

Visų bendra nuomone, Minu turinti eiti kartu, nes ji iš visų protingiausia. Tą akimirką liaupsių troškimas buvo stipresnis už baimę.

„Kaip galima šitaip desperatiškai trokšti pagyrų?“ — baisėjosi Minu.

Ji suprato, kad Linėja šypsosi.

— Kas čia juokingo? — sušnibždėjo Minu.

— Nieko, tik pamaniau, kad taip leisti laisvalaikį tu nepratusi.

Minu žinojo, kad yra šventuolė, bet nepakentė, kai kiti jai tai prikišdavo.

— Ane. Tai gal tu pratusi?

— Atsipūsk tu. Mes juk žinom, kad ji negrįš anksčiau kaip rytoj, — sušnibždėjo Linėja.

Ji buvo pakiliai nusiteikusi, tarsi leisdamasi į smagius nuotykius.

Jos įsuko į kelią ir užmatė krūmuose tupinčią ir besižvalgančią Idą. Buvo sutarta, kad pastebėjusi ką nors ateinant ji turėjo įspėti Aną Kariną, kuri ėjo sargybą arčiau namo. Ana Karina — nepamainoma, nes gali priversti praeivius pasukti kitu keliu. Bet pasitikėti Ida jos nedrįso, todėl ir skyrė jai ne tokią svarbią poziciją.

Minu šešėlyje nematė Idos veido ir džiaugėsi tuo. Nuo ano pokalbio ji neįstengė akių į Idą pakelti.

— Ar negalėjo jinai pasilikti namie? — paklausė Linėja.

— Turime veikti visos kartu, — nesutiko Minu, jausdamasi kaip didžiausia pasaulio veidmainė.

Gatvė, kuria jos ėjo, — siaura, namų mažiau, jie senesni. Nedidelėje pievelėje, įspraustoje tarp dviejų aukštų tvorų, stypsojo Ana Karina. Ji nervingai nulydėjo akimis Minu ir Linėją.

— Žie, — šnibždėjo Linėja, linktelėdama į Nikolauso automobilį, pasislėpusį didžiulio medžio šešėlyje.

Ten jis lauks pasiruošęs tam atvejui, jei joms prireiktų skubiai dingti. Nikolausui planas nepatiko, bet jis suprato, kad kitos išeities nėra.

Jos paėjo dar dešimt metrų. Gatvės gale stūksojo direktorės namas.

Šviežiai dažyta baltų medinių lentų tvora, juosianti sklypą, kone švietė tamsoje. Sodas sulaukėjęs, bet taip, tarsi tai būtų planuota. Nuo vartelių iki lauko durų po aukštu beržu tįsta akmenimis grįstas takas. Baltas medinis dviaukštis namas su drožiniais. Du antrojo aukšto langai papuošti abstrakčiais švinu apkraštuoto spalvoto stiklo ornamentais. Kaip bažnyčioje.

Staiga vartų rankena nusispaudė ir vartai atsivėrė tarsi patys savaime. Minu širdis kone iššoko lauk, bet ūmai ji suprato, kad tai Vanesa.

— Ar jūs mane girdit? — paklausė Vanesa.

Šį vakarą, prieš tapdama nematoma, ji nėrėsi iš kailio praktikuodamasi. Minu atsakydama linktelėjo tai vietai, kur, jos galva, stovėjo Vanesa.

Jos patraukė lauko durų link. Priėjusios sustojo, Minu užsitempė plonas apsaugines pirštines, nušvilptas iš mamos darbo.

— O kas, jei ji turi signalizaciją? — sušnibždėjo Minu pasiruošdama žibintuvėlį.

— Tuoj sužinosim, — nusivaipė Linėja ir išsitraukė raktą.

Minu negalėjo atsigėrėti Anos Karinos drąsa. Ji pavogė direktorės raktą, nubėgo pas raktininką už poros kvartalų nuo mokyklos, pasidarė kopiją ir grąžino originalą į vietą niekieno nepastebėta.

Linėja pasuko raktą, spyna atsirakino nė nespragtelėjusi. Ji nuspaudė rankeną ir ironizuodama plačiu mostu pakvietė į vidų:

— Ženkite čion, į siaubo pastogę, — bet sutikusi Minu žvilgsnį surimtėjusi pridūrė: — Aš pasiliksiu ir pasaugosiu.

Vanesa išryškėjo kitoje Minu pusėje ir drąsinamai jai linktelėjo. Paskui vėl išgaravo, tuo pat metu įsliuogdama į namo tamsą.

Minu prisiminė Rebeką. Ir žengė vidun.

Minu užsidegė mažą žibintuvėlį ir nukreipė į grindis. Mažesnė tikimybė, kad kas nors pro langą pamatys šviesos kūgį. Prieškambaryje, didžiulėje nišoje ant išrikiuotų pakabų, kabojo viršutiniai drabužiai. Jos sėlino girgždančiomis grindimis. Minu vylėsi, kad ant jų nelieka pėdsakų.

— Jinai, tipo, čia gyvenai — sušnibždėjo Vanesa.

Minu puikiai suprato, ką ji turi omeny.

Viskas per daug tobula. Baldai sunkūs ir tamsūs, lyg jų vieta būtų rūmuose. Ant sienų — seni portretai ir niūriomis spalvomis tapyti peizažai. Židinys iš pirmo žvilgsnio niekada neliestas, nors šalia — krepšys tvarkingai sukrautų vienodo dydžio pliauskų. Jokių ištrauktų knygų.

Jokių laikraščių. Ir kvepia pernelyg švariai. Per švariai. Tarsi oras čia niekada nebūtų buvęs užterštas žmogaus būties.

Jos ėjo toliau koridoriumi, kyštelėjo nosį į virtuvę, vonią ir svečių kambarį. Viskas įrengta tuo pačiu stiliumi. Šalia laiptų, kylančių į antrąjį aukštą, — mažas kambarėlis, atstojantis darbo kabinetą. Lentynose — tik paprastos knygos — grožinė literatūra, biografijos, lyrika. Kiek akis užmato — jokių senovinių pergamentų, foliantų ar lotyniškų raštų.

— Lipam aukštyn, — sušnibždėjo Minu.

Niekas neatsiliepė.

— Vanesa? — šnypštelėjo ji, staiga apimta panikos, kad liko viena didžiuliame tamsiame name.

— Atsiprašau, pamiršau, kad tu manęs nematai. Aš linktelėjau, — atsiliepė Vanesa visai prie pat jos.

Jos tykino laiptais į viršų. Pakopos po kojomis cypė. Minu suvokė, kad jei direktorė dabar pasirodytų, jos būtų įkalintos viršutiniame aukšte. Ir Minu, priešingai nei Vanesa, nenusigautų žemyn nepastebėta.

Jos užlipo į viršutinę laiptų aikštelę, Minu apsidairė. Antrojo aukšto vestibiulį apšvietė mėnulio šviesa, krintanti pro stoglangį, Minu užgesino žibintuvėlį. Kampuose suplazdėjo šešėliai.

— Pradedam nuo kambarių dešinėje? — sušnibždėjo Minu.

Vėl tyla.

— Vanesa?

— Atsiprašau. Taip.

Žingsnių garsą sugėrė ilgas kilimas. Minu atidarė duris pačiame koridoriaus gale, kur šešėliai buvo tamsiausi. Įėjusi į kambarį vėl užžiebė žibintuvėlį.

Tolimesniajame kambario gale stovėjo tvarkingai paklota lova ir paprastas toršeras. Palei vieną sieną — drabužių spinta. Bet šiaip — jokių požymių, kad čia kas miegotų naktimis.

— Jinai turbūt psichopate, — sušnibždėjo Vanesa.

Tą akimirką atsidarė vienos spintos durys. Kažkas juodas ir beformis išsliuogė laukan kaip į neviltį puolęs paukštis, išleistas iš narvo. Minu klyktelėjo. Juodasis pavidalas sustingo ir Minu susigaudę, kad oru sklendžia elegantiška vakarinė suknelė.

— Turtinga psichopate, — sušnibždėjo Vanesa, kabindama suknelę atgal. — Čia Prada.

Minu pravėrė duris į šalia esantį vonios kambarį. Stori rankšluosčiai, tvarkingai sulankstyti, kabėjo ant matinio plieno strypo. Lentynose ir spintelėse stovėjo tobulomis eilėmis išrikiuoti rinktiniai higienos ir kosmetikos reikmenys į priekį atsuktomis etiketėmis.

— Šūdas, kiek jinai špakliaus turi. Manai, pastebėtų, jei kas nors dingtų? — paklausė Vanesa.

Įsiaudrinęs tonas atskleidė viską. Siaubo pagauta Minu papurtė galvą.

— Aš tik pajuokavau, — susizgribo Vanesa.

Ir vis vien Minu nesusilaikė krūtine neužstojusi lentynų, laukdama, kol Vanesa pirma išeis iš vonios.

Durys šalia miegamojo vedė į tuščią kambarį.

Taip pat ir gretimos.

Trečiosios buvo užrakintos.

Minu paklebeno rankeną. Jei šiame name yra kas įdomaus, tas kažkas tikrai yra čia.

— Ką dabar darysim? — paklausė Minu.

Pasigirdo keistas garsas. Silpnas metalinis krebždėjimas prie durų. Tarsi jas braižytų maži nageliai. Minu atsitraukė. Jei direktorė — piktoji karalienė, galbūt ji turi nykštukų pavaldinių, kurie slepiasi rūmuose budrūs ir nebylūs, pasirengę apginti jos paslaptis.

Rankena nusileido ir durys prasivėrė.

Akies kamputyje kažkas įgavo formą. Minu žaibiškai atsigręžė.

Į ją išsišiepusi žvelgė Vanesa.

— Ar tu girdėjai... — pradėjo Minu, bet paskui pastebėjo plaukų segtuką Vanesos rankoje.

Ir Minu pagaliau susigaudę, kad duris atidarė ne kažkas, lūkuriavęs viduje. Tai Vanesa, nuostabioji Vanesa atkrapštė spyną. Jei galėtų, išglėbesčiuotų ją, bet Vanesa ir vėl prapuolė.

Jos įėjo į kambarį. Minu vos drįso kvėpuoti. Mėnulio šviesa krito į vidų pro švinu kaustytų langų stiklus, sukurdama sapno įspūdį. Ant grindų spalvoto stiklo atspindžiai sudarė netaisyklingus raštus. Kitaip nei anuose namo kambariuose, čia silpnai dvelkė gyvybe — apdulkėjusiu popieriumi ir sena oda. Ore tvyrojo vos jaučiamas deginto medžio tvaikas. Ir dar kažkoks kvapas, kurio Minu neatpažino.

Tas kambarys buvo didžiausia viso antrojo aukšto patalpa. Čia taip pat buvo židinys, bet, sprendžiant iš aprūkusio mūro, uoliai naudojamas. Palei priešinę sieną — knygų lentynos. Nuo jų į merginas žvelgė trys paukščių iškamšos, dvi skirtingos pelėdos ir juodas kaip anglis varnas aštriu nelyginant durklas snapu. Lentynų turinį slėpė dvivėrės stiklinės durys su didžiulėmis spynomis.

Beveik visos knygų nugarėlės apspurusios, net pavadinimai buvo vargiai įskaitomi. Minu žvilgsnis apsistojo ties vienu. Unaussprechlichen Kulten9. Per stuburą akimirksniu perbėgo šiurpas, tarsi būtų prisilietusi prie ko nors senovinio, alsuojančio blogiu.

— Kur tu? — paklausė Minu.

— Prie rašomojo stalo. Žie, — sušnibždėjo Vanesa. Išryškėjo kažką rodanti jos ranka.

Po senomis sudūlėjusiomis knygomis gulėjo senas Engelsfošo žemėlapis. Šalia — nematytas geležinis daiktas su didžiuliu varžtu per vidurį. Ir dvi padidintos fotografijos iš devintos klasės fotokatalogo. Viena — Elijo, kita — Rebekos.

— Aš nufotografuosiu, kad ir kitos pamatytų, — įtampos kupinu balsu sušnibždėjo Vanesa.

Minu nuėjo prie lentynos šalia židinio. Ši buvo pilna rudų stiklinių indelių. Etiketės sunumeruotos romėniškais skaičiais. Ji ištraukė pirmą pasitaikiusį, IX numeriu pažymėtą, ir nusuko dangtelį.

Iš pradžių nesuprato, kas tie maži sudžiūvę rutuliukai.

Akys.

Ji tvarkingai užsuko dangtelį ir pastatė indelį į vietą.

Vanesa mobiliuoju fotografavo rašomąjį stalą. Kambaryje sušvysčiojo maži žaibai.

Staiga Minu pasirodė, kad pagavo kažkokius judesius palubėje. Jos žvilgsnis krito ant paukščių iškamšų. Nuščiuvusi ji sekė juos akimis. Laukė, kol prasivers snapas, suplasnos sparnas. Bet jie nejudėjo. Aišku, kad nejudėjo.

Minu prisivertė sutelkti dėmesį į savo užduotį. Aptikti ženklų. Įrodymų. Nevalia leisti baimei paimti viršų. Ji privalo galvoti apie Eliją ir Rebeką. Juk atėjo čionai dėl jų.

Ji žengė prie nedidelio medinio stalelio šalia odinio fotelio. Ant jo gulėjo apvali tamsiai raudona medinė dėžutė. Minu pašvietė į ją žibintuvėliu.

Vertikali linija dalijo dangtelį į dvi dalis. Vienoje pusėje buvo išmoningai išraižytas keistos architektūros miestas, nepanašus į nieką, ką Minu anksčiau buvo mačiusi. Kitoje pusėje — sūkuriuojančios galaktikos ir šliaužiančios neįvardijamos formos. Viduryje stovintis vyras laikė rankas ištiesęs taip, tarsi sudarytų tiltą tarp abiejų dalių. Linija jo kūną kirto per vidurį, akys buvo užmerktos.

— Minu...

Vanesos balsas pasigirdo visai už nugaros. Minu atsigręžė. Vanesa vėl pasidarė matoma.

— Pažiūrėk į grindis, — tarė ji.

Negi ji iš tikrųjų pražiopsojo linijas tik įėjusi į kambarį? O gal jos atsirado jiedviem su Vanesa būnant kambaryje?

Ant grindų nupieštas didžiulis baltas apskritimas. Jo viduryje mažesnis apskritimas, maždaug pusmetrio diametro. Centre nematytas simbolis. Ir Minu, ir Vanesa stovėjo didžiajame apskritime.

Minu pasilenkė ir atsargiai perbraukė smiliumi išorinę liniją. Riebi ir tąsi. Ir šilta. Ji atitraukė ranką.

— Mums reikia eiti iš čia, — tarė Vanesa.

Virš mažesniojo rato suvirpėjo oras, tarsi virš asfalto karštą vasaros dieną. Minu bandė bėgti, bet tikrąja to žodžio prasme neįstengė atsiplėšti iš vietos. Ji išgirdo duslų, pulsuojantį garsą, sklindantį nuo lubų.

Kambariu nuvilnijo šilumos banga. Nuo karščio darėsi sunku kvėpuoti. Duslus griaudimas vis augo, nuo jo tarsi nuo sunkios boso linijos suvibravo krūtinė.

— Aš negaliu pajudėti, — pasakė Vanesa.

Minu stengėsi iš visų jėgų, bet kojos prilipo prie grindų. Nuo karščio per plaukus žemyn ant kaktos žliaugė prakaitas. Vanesa ištiesė ranką.

— Aš negaliu pajudėti! — šaukė perrėkdama griausmą.

Minu suėmė ją už rankos. Tą pačią akimirką, kai jų rankos susilietė, spaudimas, laikęs kojas prie grindų, atslūgo. Pakankamai, kad jos galėtų pajudėti.

— Bėgam! — sušuko Vanesa.

Ir jos pasileido bėgt susikibusios už rankų. Minu dar spėjo paskutinį kartą apžvelgti patalpą. Prieš puldama į laiptus ji pastebėjo kažką nesuvokiama.

Duslus griaudimas vis smarkėjo, jos lėkė koridoriumi, laiptais žemyn, per apatinius kambarius. Drebėjo langų stiklai, svetainėje nukrito paveikslas.

Vanesa atplėšė lauko duris, jos išsiveržė į naktį. Minu bėgo paskui ją per tamsą pravirų vartelių link.

Akies kampučiu ji pastebėjo Linėją, kuri nieko neklausinėdama bėgo šalia Minu.

Kniubdamos viena ant kitos jos susigrūdo į Nikolauso automobilį.

— Tu irgi matei? Šviesoj? — paklausė Vanesa Minu, jau sėdėdama ant galinės sėdynės.

Minu linktelėjo. Ji žinojo, ko klausia Vanesa. Apie žmogaus pavidalą, įgaunantį formą šviesos stulpe. 23

Išgirdus Minu ir Vanesos pasakojimą apie tai, kas atsitiko direktorės namuose, Aną Kariną apniko apatija. Tarsi ji negalėtų patikėti nepamačiusi savo akimis. Ji kaip niekas kitas yra tikra, kad antgamtinės jėgos egzistuoja. Bet Minu ir Vanesos žodžiai pasirodė kaip pasaka apie šmėklas.

Susikėlusi kojas ant scenos Ana Karina stebeilijo į šokių aikštelę. Kadaise čia susipažino jos tėvai. Tiek ji ir težino. Mama dažnai kartoja, kad tėtis buvo gražus ir mokėjo gerai šokti.

— Jei būčiau nutuokusi, kad tik tam ir tėra tikęs, būčiau bėgusi nuo jo neatsigręždama, — ne kartą yra sakiusi karčiai šypsodamasi.

Akivaizdu, mama graužiasi, kad nepabėgo, nesvarbu, jog tada nebūtų atsiradusi Ana Karina.

Ėmė lašnoti švelnus lietutis, iš lengvo barbendamas į šokių aikštelės stogą. Po kiauru stogu ant grindų susidarė balutės. Nikolausui po kojomis papūtęs kailį išsitiesė juodas vienakis katinas. Nikolausas, rodos, jau priprato prie jo. Ir netgi teikėsi gyvūnėlį pavadinti neapsakomai sąmojingu vardu — Katinas.

— Taigi dabar tiksliai žinome, kad direktorė yra žudikė, — galop užbaigė Vanesa.

— Netiksliai, — paprieštaravo Minu.

— O kiek įrodymų tau dar reikia? — šokosi Linėja.

— Atsiprašau, — įsiterpė Ida. — Bet jūs čia tarsi neįžiūrite esmės.

— Ir kokia gi ta esmė? — purkštelėjo Linėja.

— Supranti, mieloji, — Idos balsas varvėjo kaip užnuodytas medus, — svarbu ne tai, kad mes žinome, jog tai ji. Svarbu tai, kad ji žino, jog mes ten buvome.

— Dar neaišku, ar ji mus matė, — atrėmė Vanesa. — Jei tai apskritai buvo ji.

Ida užvertė akis.

— Kai pagalvoji, mes nesam visai bejėgės, — pasakė Minu, nors jos balsas nuskambėjo neįtikinamai.

— Tik kažin ar su ja mes pajėgūs galynėtis, — įsiterpė Nikolausas.

Iki šiol jis stovėjo tylom, žiūrinėdamas nuotraukas Vanesos mobiliajame. Paskui įsispoksojo kažkur į tuštumą.

— Nujaučiu, kad direktorė yra sudariusi sąjungą su demonais.

Minu čiupo savo mažytę užrašų knygelę ir ėmė karštligiškai rašyti.

— Su demonais? Iš kur ištraukėt? Nei iš šio, nei iš to pagaliau pradėjot kažką nuraukti? — sukluso Vanesa.

— Dieve saugok jūsų sielas, — sumurmėjo Nikolausas svyruodamas.

Minu nuleido užrašų knygelę ir klausiamai sužiuro į jį.

— Kas atsitiko?

Nikolausas atsisuko į ją. Žvilgsnis ir vėl buvo sutrikęs.

— Apie ką mes čia bylojame?

— Mes kalbam apie direktorę, — atsiliepė Ana Karina, — ir kažką apie demonus.

— Ak, tiesa! Demonai. Direktorė, — jo akys vėl nuklydo prie nuotraukų. — Aš šitą padargą jau esu matęs anksčiau. Dieve, padėk mums.

— Ane... — nutęsė Vanesa.

Ana Karina prisiartino prie Nikolauso. Jis laikė mobilųjį žvelgdamas į vieną nuotrauką. Joje buvo nufotografuotas geležinis daiktas su didžiuliu varžtu.

— Man pasirodė, kad atpažinau... Tai liežuvio trauktuvas.

— Kas kas? — šaižiai suriko Ida.

— Aukos liežuvis perkišamas per šitą kilpą, suveržiamas ir tada traukiamas štai taip... — Nikolausas kiek galėdamas labiau iškišo liežuvį. — Paskui sukama tokia rankena, o liežuvis vis labiau tempiamas. Tol, kol raumenų pagrindas nutrūksta ir liežuvis atplyšta. Žmogaus liežuvis yra stebėtinai ilgas.

Ana Karina patyrinėjo nuotrauką. Ir nejučiomis kiek galėdama giliau įtraukė liežuvį į burnos ertmę, tarsi norėdama jį apsaugoti. Staiga jai pasidarė visai nesunku patikėti šia vaiduoklių istorija.

— Ji mus matė, — vos girdimai tarė Minu. — Aš tuo beveik tikra. Kaip manot, ar ji ko nors imsis mokykloje?

— Ten žuvo Elijas ir Rebeka, — priminė Linėja.

— Pažiūrėsim, kieno iš mūsų eilė pirmadienį, — burbtelėjo Vanesa. Gal ji taip bandė pajuokauti. Bet niekas nesijuokė. 24

Atsibudusi pirmadienio rytą Vanesa kurį laiką svarstė, ar eiti į pamokas. Šeštadienio įvykiai ją gerokai įgąsdino, bet mintis, kad reikės likti namie vienai ir laukti, kada atsitiks kas nors baisaus, dar labiau šiurpino.

Nikis nieko neminėjo apie įsilaužimą Mažuosiuose Ramučiuose. Jei ten būtų kvietę policiją, jis tikrai nebūtų per vakarienę nutylėjęs tokio akibrokšto. Tai, aišku, nereiškė, kad joms niekas negresia. Vanesa abejojo, ar asmuo, susijęs su demonais, skambins policijai kam nors įsibrovus į slaptą jo kankinimų kamerą.

Mamai buvo laisvadienis. Ji pusryčiavo ir skaitinėjo storiausią knygą, kaip susidaryti horoskopą. Niūniuodama po nosimi kažin ką užsirašinėjo. Veidas buvo ramus, todėl atrodė jaunesnis. Vanesos ji susilaukė vos septyniolikos, taigi trisdešimt treji iš esmės gan jaunas amžius. Kartais Vanesa pagalvoja, kad mama niekams iššvaistė savo gyvenimą. Nusialino, ir viskas. Ir koks malonumas? Būti dviejų vaikų močia, arti senelių namuose už slaugės atlyginimą? Ar tiek ir vertas jos gyvenimas? Negi neliko jokių užmojų, polėkio? Vanesa jos klaidų nekartos. Ji neketina skubėti. Prieš tapdama suaugusi bus jauna tol, kol galės. Kol išragaus gyvenimą. Tikrąjį gyvenimą, tą, kuris verda ir kunkuliuoja toli nuo Engelsfošo. Jei, žinoma, pasaulis tada dar egzistuos. Ir jei pati gyvens pakankamai ilgai.

— Aš jau einu, — pasakė ji.

Mama pakėlė akis ir nusišypsojo. Kaip žmogus, niekams iššvaistęs savo gyvenimą, ji atrodė be galo viskuo patenkinta.

— Klausyk, prisiminiau vieną dalyką. Kaip tau pas Moną?

Na mama ir sugeba prabilti kaip tik apie tai, apie ką Vanesa kalbėtis nenori.

— Gerai, — suniurnėjo Vanesa.

— Man tikrai padarė įspūdį, — užsidegė mama, — o ką tau sakė?

— Tai asmeniška.

— Gerai gerai, Nesą. Aš gi suprantu, kad nenori visko pasakot mamukui. O aš gal ir nenoriu visko žinoti.

Ir mama reikšmingai nusišypsojo, girdi, supranta, ką Vanesa jaučia ir galvoja, supranta, ką reiškia būti paaugle. Bet mama žalio supratimo neturi, kas šiuo metu Vanesai neduoda ramybės. Ir, deja, niekada nesužinos.

— Nenori nenori, — tyliai pakartojo Vanesa, greitosiomis glusteldama prie mamos.

Pirmas dalykas, kurį Vanesa pamatė atėjusi į mokyklą, — tai Jaris. Jis kalbėjosi su Ana Karina. Ši švaistėsi plaukais ir nenatūraliai kikeno.

— Bet tu ir psichas, — tarė juokdamasi iš kažko, ką pasakė Jaris.

Vanesa paspartino žingsnį, kad nereikėtų klausytis.

Visa įsitempusi ji atsėdėjo rytines pamokas. Kiekvienas judesys klasėje vertė ją krūpčioti. Evelina ir Mišelė spoksojo taip, tarsi ją būtų reikėję perrengti tramdomaisiais marškiniais ir suvaryti kelis švirkštus raminamųjų. Ir jos turbūt neklydo.

Valgykloje Vanesa prie salotų bufeto pamatė direktorę. Adriana Lopęs į lėkštę krovėsi kalną tarkuotų morkų. Viskas Vanesai beregint pasirodė netikroviška ir kvaila.

Gal direktorė ir demone. Bet pradrebėjusi visą rytą Vanesa priėjo ribą. Bent jau demonų, kurie be saiko ryja morkas, jai gana.

Taip praslinko antradienis, trečiadienis, ketvirtadienis ir penktadienis. Ir nieko. Merginos dar kartą susitiko kultūros parke, kad susidarytų kokį nors veiksmų planą. Linėja pasiūlė pasinaudoti Anos Karinos galiomis ir priversti direktorę demaskuoti save pačią. Minu užprotestavo. Rebeka irgi turėjo nepaprastų galių, bet vis vien žuvo.

Vanesai norėjosi rėkte rėkti iš susierzinimo. Kreiptis patarimo ar pagalbos nėra į ką. Galima tik laukti savo eilės kaip skerdžiamiems gyvuliams. Ir net nebandyti suduoti atsakomojo smūgio. Vieną popietę pamačius direktorę, sėdančią į savo automobilį, norėjo pribėgti, atlupti duris ir surikti: „Na! Ko tu lauki?“ Bet susilaikė.

Savaitgalį Vanesa ketino praleisti su Viliu, gal pavyks viską užmiršti, bet jis pareiškė, kad turi padėti Jončiui vienu reikalu. Mišelė su Evelina bus Šiopinge, eis į koncertą. Vanesa neturėjo pinigų važiuoti kartu.

Šeštadienį kilusi audra nudraskė paskutinius rudeninius lapus. Pasaulį užvaldė vėjas, kuris staugdamas purškė lietų visame mieste.

Vanesa jautėsi įkalinta bute. Jau po pietų atšliaužė klaustrofobija. Atrodė, kad Nikis yra visur. Kai ji užeina į virtuvę, jis ten verda kavą. Kai žengia į svetainę, jis drybso ant sofos ir skaito detektyvą, niršdamas, kad autorius visai nesusipažinęs su policininko darbo specifika. Galiausiai Vanesa ėmė tvarkytis savo kambarį, kad tik kuo nors užsiimtų.

— Gal gali iškuopti visą butą? — mestelėjo mama tokiu balsu, tarsi pati sau atrodytų labai didelė pokštininke.

Bet Vanesa neniurnėdama iškuopė namus. Menkas kaifas, bet nors panervino Nikį burzgindama dulkių siurblį. Negi jis skųsis dar ir dėl to, kad ji palaiko švarą ir tvarką.

Paskui sėdo prie kompiuterio. Pokalbių svetainė tuščia. Pamėgino prisiskambinti Viliui. Niekas neatsiliepė. Priėjo prie lango.

Engelsfošas — tai miestas, kurio grožis atsiskleidžia tamsoje žiūrint iš tolo, kai matyti vien gatvių žibintai ir apšviesti langai. Akis užkliuvo už bažnyčios bokšto. Ten pirmadienį laidos Rebeką. Vanesa norėtų dalyvauti, bet negalima. Nevalia išsiduoti, kad jos buvo pažįstamos.

Kažkas pabraižė duris. Ji įleido Frasį. Šis susirangė lovoje ir ėmė patenkintas dūsauti. Vanesa pašnairavo į mobilųjį ant rašomojo stalo. Paskui čiupo jį ir surinko numerį. Linėja atsiliepė. Iš balso — uždususi.

— Ar kas nors atsitiko?

Vanesa truputį sutriko. Paskui suvokė, kad vargu ar Linėja tikisi iš jos paprasto skambučio.

— Ne, tik norėjau...

— Aš truputį užimta.

— Tai nieko tada, — Vanesa nuspaudė ragelį.

Krūtinę užliejo slogus jausmas. Ji vėl susuko Viliui. Vienas po kito aidėjo signalai. Niekas neatsiliepė.

Frasis nusižiovavo taip plačiai, kad atrodė, išnirs žandikaulis. Vanesa paliko mobilųjį ramybėje ir parsisiuntė siaubo filmą. Įdomiau pasižiūrėti pramanytų monstrų. Kad tik nereikėtų galvoti apie tuos, kurie jau įsitaisė galvoje ir šnibžda, kad jos vaikinas jai neištikimas su Linėja Valin. Kaip tik šią akimirką.

***

Vėjas drebino langų stiklus.

Minu skaitė internete apie demonus. Ne pirmą sykį. Tačiau ir vėl nieko nepešė.

Jos atkapstytos istorijos priminė pasakas. Ji bandė sulyginti jas tarpusavyje, bet logiška išvada kaskart būdavo ta pati: beveik visi tikėjimai ir kultūros puoselėjo vaizdinius apie piktąsias būtybes. Tiesa, pats žodis demonas yra vartojamas klaidingai, mat graikų kalba daimon reiškia tik dvasią, dievybę, būtybę. Piktieji demonai pasirodė tik sulig krikščionybės atsiradimu.

Minu irzdama atsiduso. Viena aišku, tie, kurie skelbia tokius duomenis internete, — tokie pat profanai kaip ji. Nemažai yra akivaizdžių prasimanymų arba satanistų prisiplakėlių pramanų, bet daugiausia — religinių fundamentalistų sapalionių. Minu toptelėjo, kad jie gąsdina ją ne mažiau už demonus.

Ji atsistojo, pasimasažavo nutirpusius pečius. Žvilgsnis užkliudė juodą kostiumėlį ant spintos durų.

Vakar po pamokų ji su mama pirko drabužius laidotuvėms. Minu atidėliojo tai iki paskutinės minutės, bet mama privertė kartu važiuoti į Borlengę pavaikščioti po parduotuves. Vien nuo minties apie laidotuves Minu ima pykinti. Jos bus poryt, labiau už viską ji trokšta ten neiti. Bet mama nepalenkiama.

— Tu privalai tai padaryti. Kad prasidėtų normalus gedėjimas. Po visko suprasi, ką aš turiu omeny.

Rebekos tėvai, norėdami išvengti spektaklio per laidotuves, paprašė, kad dalyvautų tik patys artimiausi.

Minu nežino, kaip ištvers. Ką pasakys Rebekos mamai? Kaip pažiūrės į akis mažiesiems Rebekos broliukams ir sesutėms? Ar Gustavas irgi ten bus? Ji nematė jo nuo Rebekos mirties. Nuo to laiko, kai skaitė interviu, rašytą Cilos vakariniam laikraščiui.

Minu pakabino kostiumėlį į spintą, kad nešmėžuotų prieš akis.

Paskui pasisiekė suskaitytą „Slaptą istoriją“10 ir atsigulė į lovą. Nors žodžiai buvo gerai pažįstami, susikaupti nesisekė. Mintys klydo tolyn, prie direktorės, prie demonų, mokyklos ir — Makso.

Maksas. Neužgožta tamsos zona. Minu leido sau sustoti prie jo veido. Prie jo akių mintys virto ilgesio kupinomis svajonėmis. Svajonėmis, praskaidrinančiomis daugybę vienišų šeštadienio vakarų. 25

Blyškiai pilkame danguje ryškėjo juodi medžių siluetai. Tai viena tų dienų, kai oras — joks. Nei saulėta, nei lietota, vien tik didžiulė pilkuma, tarsi dangtis pakibusi virš miesto.

Minu ėjo taku bažnyčios durų link. Po padais girgždėjo žvyras. Naujieji drabužiai spaudė krūtinę, buvo sunku kvėpuoti. Ant bažnyčios laiptų stoviniavo dvi senos damos juodais paltais ir susiglaudusios kalbėjosi nuleistais balsais. Minu žiūrėjo į jų žilus plaukus ir susiraukšlėjusius veidus galvodama: „Taip Rebeka niekada neatrodys“.

Ir mama, ir tėtis siūlėsi atsiprašyti iš darbo ir palydėti, bet Minu atsisakė. Nebeprisiminė kodėl. Dabar jau ėmė dėl to gailėtis.

Ji kankino pati save įvairiomis košmariškomis scenomis. O kas, jei padarys ką nors ne taip, per daug verks, ims isteriškai kikenti, nualps arba suklups. O kas, jei sugadins Rebekos laidotuves šeimos ir draugų akyse? Ar ji apskritai turi teisę čia dalyvauti, ji, kuri Rebeką pažinojo taip trumpai?

Iš lėto užkopusi bažnyčios laiptais praėjo senąsias damas ir įžengė pro praviras duris. Suoluose jau prisėdę žmonių. Visi atsukę jai nugaras. Niekas nebūtų pastebėjęs, jei ji būtų apsigręžusi ir išsmukusi lauk.

Bet tą akimirką ji pamatė baltą karstą. Priekyje ant molberto — didžiulis Rebekos portretas. Graži nuotrauka. Rebeka sėdi prie vandens, kiek prisimerkusi saulėkaitoje, šypsodamasi fotografui.

Ir Minu suvokė, kad turi pasilikti.

Ji vienintelė iš visų susirinkusiųjų žino, kodėl Rebeka mirė. Vienintelė žino, kad tai — ne savižudybė. Tam tikra prasme tai įpareigoja. Rebekos laidotuvėse privalo dalyvauti bent vienas žmogus, žinantis tiesą.

Traukdama centrine nava Minu mąstė, kad į bažnyčią eina ir jaunieji, ir tėvai su krikštijamais vaikais. Minu tėvai netikintys, tad ji bažnyčioje lankytis nepratusi. Bet staiga, kad ir miglotai, susigaudę, kokia bažnyčios funkcija. Joje telpa gimimas, gyvenimas ir mirtis — viskas vienoje vietoje.

Minu atsisėdo maždaug per vidurį, stengdamasi kuo labiau susilieti su aplinka.

Suskambo varpai.

Šen ir ten pasigirdo kūkčiojimas.

Ji vėl pažvelgė į Rebekos nuotrauką. Štai jos šypsantis veidas. Toks gyvas. Ir pagaliau Minu tarsi įsisąmonino, kad Rebeka niekada negrįš. Niekada. Žodis niekada — kaip bedugnė juoda skylė. Tai nesuvokiama. Begalybė. Tai — per amžių amžius. Staiga pasipylė ašaros ir Minu akimirką sukaustė siaubas, kad visai išskys. Užsidengusi veidą rankomis ji prisiminė, kas buvo Rebeka ir kuo ji galėjo tapti, viską, ko Rebeka niekada nejaus, nematys, negirdės, nemylės ir kam neliepsnos neapykanta, ko nesiilgės ir iš ko nesijuoks. Tai — visas gyvenimas. Nes jis baigėsi.

Mišias laikė ne Helena Malmgren, Elijo mama. Savaime suprantama. Kaip ji ištvertų, juk Elijas mirė taip neseniai. Prie altoriaus vis užsikirsdamas pamokslą murmeno jaunas, nepasitikintis savimi kunigas. Minu girdėjo lyg per miglą plaukiančius žodžius: tokia jauna... Dievas žino prasmę... po mirties... Bet nė vienas žodis neįstrigo, nė vienas nepaguodė. Kunigas kalbėjo apie Rebeką tarsi apie kitą asmenį. Minu tetroško, kad jis užsičiauptų. Paliktų visus ramybėje. Ji nekentė jo, kad jis taip prastai pasiruošęs. Nekentė psalmių apie sielas, kurios giedodamos keliauja į rojų. Parodykit bent vieną, kuris galėtų apsimesti, kad Rebekos mirtyje esama ko nors gražaus ir prasmingo.

Sugaudė vargonai. Po skliautais nusirito atsargūs tonai.

Rebekos tėvai atsistojo ir pasuko prie karsto. Tėvas — aukštas plačiapetis vyras, Minu anksčiau nematytas, jo veidas paraudęs nuo verksmo. Per bažnyčią vis nuvilnydavo jo kūkčiojimas, perplėšdamas vargonų muzikos skraistę. Mamos veido išraiška neperžvelgiama — kaip žmonių, patyrusių didelį sukrėtimą. Tėvai ėjo remdamiesi vienas į kitą. Paskui juos žengė du jaunesnieji Rebekos broliai, du berniukai, tokie panašūs į vyresniąją seserį, kad Minu net suskaudo. Jie vilkėjo juodais kostiumais ir tvirtai laikėsi susikibę už rankų, paskui tėvus artėdami prie balto karsto.

Minu pamąstė, ką jiedu supranta. Uždėjęs rankas ant pečių vaikams iš paskos ėjo pagyvenęs vyriškis.

Jaunasis kunigas pagarbiai linktelėjo šeimai. Akys spinduliavo tikrą užuojautą. Ir Minu pyktis apmalšo. Jis juk stengiasi juos paguosti. Neįmanoma misija. Bet jis daro, ką gali.

Kai pakilo žmonės, sėdintys eilėje priešais, atsistojo ir Minu linkstančiais keliais. Prie karsto vėl plūstelėjo ašaros. Taip ir turi būti. Taip ir reikia — verkti kartu su Rebekos šeima ir visais, kurie ją pažinojo. Ji negali sušvelninti jų sielvarto, bet gali liūdėti drauge.

Minu išvydo didžiulį vainiką su baltu kaspinu. Jis gausiai prikaišytas baltų lelijų, ant kaspino užrašas: ILSĖKIS RAMYBĖJE — DRAUGAI. Jos išrinko patį neutraliausią tekstą, kad nesukeltų smalsumo. Bet Minu žinojo, nuo ko jis, ir tai teikė jėgų.

Vienas po kito laidotuvių dalyviai lingavo artyn ir klojo gėles ant karsto. Minu gėlių neatsinešė. Nežinojo, kad reikia. Priėjusi uždėjo ant karsto delną, būdama beveik tikra, kad ką nors pajus. Ženklą. Elektros iškrovą. Bet oda pajuto tik vėsų medį. Galvoje netilpo, kad po juo guli Rebeka.

„Rebeka, — tarė sau mintyse Minu. — Aš pažadu, kad surasiu tą, kuris tai padarė. Ir tas žmogus daugiau neturės progos to pakartoti. Aš tau pažadu.

Po ceremonijos parapijos salėje patiekė kavos, bet Minu neįstengė ilgiau ten išbūti. Ji nepajėgė įsivaizduoti, kaip Rebekos tėvams reikės toliau gyventi su neatsakytais klausimais, kaltės jausmu, pykčiu ir sielvartu. Siaubinga, kai žinodamas negali nuraminti tėvų, kad jų dukra nenusižudė.

Ji stabtelėjo ant bažnyčios laiptų, žvilgsniu apmetė naująją kapinių dalį, besidriekiančią kitoje ilgos buksmedžių gyvatvorės pusėje. Kažkur ten guli Elijas. Septintasis.

Ji nusileido laiptais ir patraukė žvyruotu taku. Nejučia prisiminė kambarį direktorės namuose ir siaubą varančius daiktus. Kaip jos įveiks tokį priešą?

— Sveika...

Ji pakėlė akis. Gustavas, atsirėmęs į medžio kamieną. Su juodu kostiumu. Lyg ne į savo roges įsėdęs. Minu, žvilgsniams susitikus, nudūrė akis ir paspartino žingsnį. Su Gustavu dabar norisi kalbėtis mažiausiai.

— Minu...

Ji neatsiliepė, tik pradėjo eiti dar greičiau. Jis nusekė iš paskos.

— Būk gera, pasikalbėkim, nors trumpai, — šūktelėjo jis.

— Ne! — nukirto ji.

— Taip nėra, kaip tu manai...

Minu sustojo taip netikėtai, kad Gustavas vos į ją neįpuolė. Pamačius jį iš taip arti, pyktis truputį atlėgo. Jis vos atpažįstamas. Tai nebe tas auksinis svajonių vaikinas, gyvenime nesusidūręs nė su viena kliūtimi. Akys paraudusios, oda pilka kaip pelenai.

— Kas nėra taip, kaip aš manau?

— Tas interviu. Juk tu dėl jo nenori su manimi kalbėti, sakysi ne?

— O tu pats kaip manai?

Gustavas tik žiūrėjo į ją. Tarsi ieškojo žodžių ir nerado.

— Tu sakei, kad jai geriau buvo mirti! — sviedė Minu.

Gustavas stipriai užsimerkė. Kai atsimerkė, akys blizgėjo pritvinusios ašarų.

— Laukiau jos prie įėjimo, — pradėjo jis. — Žiūrėjau pro duris... Mačiau, kaip ji nukrito. Kaip atsitrenkė į žemę. Aš nieko negalėjau padaryti...

Balsą užsmaugė verksmas. Skruostais ritosi ašaros. Minu irgi pravirko. Iš kažkur atskridęs vienišas varnas nutūpė medyje.

— Tą vakarą pas mus atvažiavo Cila, tu žinai, — tęsė Gustavas susitvardęs. — Aišku, ji pasisakė, kad yra žurnalistė... Bet kai kalbėjomės, aš to nejutau. Man atrodė, kad jai iš tikrųjų rūpi. Ir aš prišnekėjau daugybę dalykų, kurių neturėjau sakyti. Beveik neprisimenu, ką sakiau. Mama padavė skundą dėl straipsnio, bet kas parašyta, nebeišgrauši...

Minu nenuleido nuo jo akių. Ji žino, kokia moka būti Cila. Ji turėjo viską iškart suprasti. O Gustavo veide nematyti nė lašelio melo. Jis kalba tiesą. Minu tuo tikra.

Įtūžis, kurį jautė Gustavui, atslūgo ir išgaravo. Liko tik sielvartas, kurį jautė jie abu. Minu vos pakėlė savąjį. O tuštumos, kurią paliko Rebeka Gustavui, ji negali nė įsivaizduoti.

— Aš tik noriu sužinoti, — vėl prakalbo jis, — ar ji yra minėjusi, kad jai liūdna? Ar tu kada nors pastebėjai, kad ji nebenori... gyventi?

— Ne, — atsakė Minu. — Žinau tik viena. Su tavim ji jautėsi laiminga.

Gustavas nusisuko.

— To neužteko.

— Tau negalima taip galvoti.

— Žinoma, galima. Aš juk numaniau, kad kažkas ne taip. Kartais aiškiai pajusdavau, kad ji nenori apie tai kalbėti. O, jei būčiau paklausęs...

— Ji ir pati galėjo pasipasakoti, — atsargiai tarstelėjo Minu.

— Užuot papasakojusi nušoko nuo mokyklos stogo.

Minu neturėjo ko pridurti. Atskleisti tiesos nevalia.

— Jos tėvai turbūt manęs nekenčia, — tarė Gustavas. — Net nedrįsau eiti į laidotuves. Nenorėjau dar labiau prigadinti.

— Pakalbėk su jais. Gal jie supranta daugiau, nei tu manai.

Gustavas papurtė galvą.

— Negaliu.

Jis pakėlė akis į Minu, veidą iškreipė skausminga šypsena.

— Ji — geriausia dovana mano gyvenime. Be jos taip tuščia. Aš pats savęs nebesuprantu.

Jį vėl supurtė verksmas, ir Minu neatsispyrė jo neapkabinusi. Akies kampučiu ji pastebėjo nuplasnojantį varną, pradingstantį blyškiai pilkame danguje. 26

Vanesa jau daugiau kaip valandą prakarksojo už Linėjos buto durų.

Už jų girdėti, kaip Linėja leidžia trankią, greito tempo muziką. Solistas tai dainuoja, tai spiegia. Vanesai tokia muzika visada asocijuodavosi su nepakeliamu galvos skausmu, bet tiek laiko klausydamasi ji ėmė suvokti, kame čia kampas. Keista, iš pradžių nuo triukšmo ją apėmė žiaurus stresas, bet kai liovėsi piktintis ir leidosi pagaunama muzikos, atsipalaidavo. Tarsi susierzinimas ir visos baimės būtų pavirtusios pykčiu, o muzika juo jau pasirūpino.

„Ką aš čia veikiu?“ — staiga paklausė savęs Vanesa.

Bet kokia dabar prasmė nueiti. Bent jau kol išsiaiškins.

Vakar vakare ji gavo žinutę: „Nusikalęs kaip šuo. Saldžių sapnų :)“ Kai pamėgino prisiskambinti, niekas neatsiliepė. Ji nesudėjo bluosto visą naktį. Žinojo, kad Vilis persius, jei pažadins jį septintą ryto reikalaudama nugabenti į mokyklą. Teko paleisti į darbą visą savo repertuarą — šaipytis, krėsti juokus, vaidinti seksualią, piktą, bejėgę, kol jis sutiko pavežti. Bet ji nepajuto jokio triumfo, greičiau priešingai. Jautėsi pažeminta.

Tikėjosi, kad užteks jį išvysti, ir bus aišku, pergulėjo jis su Linėja ar ne. Todėl ir buvo taip svarbu pamatyti jį anksti rytą. Iš pradžių Vanesa pamanė, kad geležinis Vilio tylėjimas automobilyje — tai ženklas, kad ištikimybės jis nesulaužė. Jei būtų prisidirbęs, juk pataikautų? Bet paskui ėmė svarstyti, kad gal priešingai — gal tyla įrodo, jog ji jam nusibodo?

Privažiavus mokyklą, ji demonstratyviai atplėšė automobilio dureles, išlipusi smarkiai užtrenkė. Jai vienodai rodo, kad visi žiopso į ją, kertančią mokyklos kiemą, nusispjaut, kad ją šaukia Evelina su Mišele. Vos įėjusi nubėgo į mergaičių tuliką prie valgyklos.

Visos tupyklos tuščios. Vanesa pasivertė nematoma ir pravirko. Tyliai, su įsiūčiu.

Kaip tik tą akimirką pasirodė Linėja.

Vanesa sulaikė kvėpavimą. Ji vos drįso galvoti. Bet Linėja laikė prie ausies mobilųjį. Atrodė išsiblaškiusi. Giliai dūsavo į ausį savo pašnekovui. Priešais veidrodį perbraukė ranka juodus plaukus ir iššiepė dantis, tarsi norėdama pažiūrėti, ar nėra ko įstrigę tarpdančiuose.

— Baik. Aš negaliu kalbėt mokykloj, — pertarė Linėja. — Ne, jei jau atsivilkau iki čia. OK... Aišku... Mhm... Nežinau... OK... Tai užeik vakare. Apie devynias. Daugiau šian neskambink.

Vanesos laikrodis rodė 21.34. Norėjosi nusičiurkšt. Ekrane įsižiebė telefono numeris. Minu. Bando prisiskambinti gal jau septintą kartą šįvakar, bet Vanesa ir šįsyk nusprendė, kad nedega. Juk Linėja nepuolė bėgti į Tyrulius, vadinasi, nėra taip svarbu.

Laikrodis rodė 21.46. Vanesa nutarė, kad dešimtą eis namo. Dešimtą nutarė, kad palauks dar penkiolika minučių, nors nedaug trūko, kad prileistų kelnes.

22.09 atsidarė lauko durys, laiptinėje užsidegė šviesa. Lifto šachtoje sušnarėjo kabeliai, Vanesa akimis įsisiurbė į mažytį lifto langelį. Liftas užsliuogė aukštyn ir sustojo. Viduje ji įžiūrėjo kažkokį pavidalą.

Durys prasivėrė.

Tai ne Vilis.

Tai Jontis.

Priėjęs prie Linėjos durų paspaudė skambutį.

Viduje nutilo muzika. Jis dar kartą paskambino.

Linėja atidarė duris. Nepasidažiusi, su trumpais medvilniniais šortais ir berankoviais siaurais juodais marškinėliais su šikšnosparniu ir užrašu DIR EN GREY. Ji rūsčiai nužvelgė Jontį.

— Vėluoji.

— Sony, — burbtelėjo tas, bet neatrodė, kad apgailestautų.

Linėja pasitraukė į šalį praleisdama jį.

Vanesa nusekė iš paskos. Tarsi netyčia. Ji kaip tik spėjo prisiploti prie sienos, kai Jontis uždarė ir užrakino duris.

Ji stypsojo Linėjos prieškambaryje, nė neįsivaizduodama, kurių galų čia įlindo, ko nusliūkino Linėjai ir Jončiui iš paskos į didįjį kambarį.

„Fuck, — keiksnojo ji. — Fuck fuckfuckingfuck.“

Linėja staiga stabtelėjo ir atsigręžė. Įtariai pažiūrėjo į Jontį.

— Kas yra? — paklausė tas.

— Ar tu čia kokosais išsikvepinęs?

Jontis sukikeno ir išsidrėbė ant sofos, net subraškėjo. Vilkėjo nuskalbtą medvilninę striukę su gobtuvu, mūvėjo apsmukusius džinsus. Išsitraukęs iš kišenės maišelį su žole ir rūkomojo popieriaus, įgudusiais judesiais suvyniojo suktinę. Linėja įsitaisė šalia, padėjo galvą jam ant peties.

Vanesa perkreipė lūpas. Žinoma, Jontis tam tikra prasme atrodo visai nieko, bet jis toks... susmirdęs. Ir beveik tokio pat amžiaus kaip Vanesos mama.

Linėja kažko sukluso, įsistebeilijo į kambarį kiaurai gręžiančiu žvilgsniu. Tarsi žiūrėtų tiesiai į Vanesą. Bet juk tai neįmanoma. Juk neįmanoma?

Jontis pridegė suktinę ir įkvėpė dūmų giliai į plaučius.

— Ko čia šokinėji kaip ant elektros kėdės? — jis ištiesė Linėjai suktinę.

Linėja paėmė, patraukė stodamasi ir eidama prie nešiojamojo kompiuterio pakeltu dangčiu. Paleido kažkokią dainą. Muzika įtaigi, dainuojančios moters balsas ir liūdnas, ir kartu nekantraujantis.

— Eik šen, — pašaukė Jontis.

Linėja nuėjo prie jo, padėjo žaižaruojančią suktinę ant peleninės, atsisėdusi prisiglaudė. Ėmė bučiuoti jį.

Vanesa nusivaipė. Bet akių atplėšti neįstengė. Linėja nusitraukė marškinėlius, Jontis atsegė juodą liemenėlę, leisdamas rankoms nugara nuklysti prie krūtinės.

Linėja išsitiesė ant sofos tvirtai suimdama Jontį už sprando. Šis užsliuogė ant jos ir siektelėjo suktinės. Jie toliau bučiavosi, pakaitomis giliai traukdami suktinę. Linėja vikriai išsinėrė iš šortų. Mūvėjo ryškiai rausvas kelnaites su mažomis juodomis širdutėmis. Jontis užkišo ranką už jų. Linėja ėmė šypsotis. Ir ūmai pakėlusi galvą įsistebeilijo į Vanesą.

— Ar tau dar maža? — paklausė tiesiai šviesiai.

— Sapnuoji, — sumurmėjo Jontis, bučiuodamas Linėjai kaklą.

Vanesą ištiko šokas. Kluptelėjusi koridoriuje netyčia apvertė mažą lempelę.

— Čia dar kas? — išgirdo ji Jončio balsą.

— Einu pažiūrėsiu, man vis tiek reikia į tuliką, — atsakė Linėja.

Vanesa niekaip nesugrabaliojo spynos. Staiga pajuto, kaip į sprandą pataikė kažkas minkšta. Ji atsigręžė. Linėjos marškinėliai. Tai ji metė juos į Vanesą. Linėja stovėjo rankas sukryžiavusi ant nuogos krūtinės. Veidas šešėlyje.

— Aš žinau, kad tu čia, — sušnibždėjo vos girdimai.

Vanesa pravėrė burną norėdama kažką pasakyti, bet neišspaudė nė garso.

Linėja nužygiavo prie durų, Vanesa prisišliejo prie sienos, bandydama nespoksoti Linėjai į krūtinę, kol ji rakina duris.

— Varyk, — sušnypštė Linėja, ir Vanesa kiek galėdama greičiau šmurkštelėjo lauk.

Linėja taip stipriai užtrenkė duris, kad nuaidėjo visa laiptinė. Vanesa nudundėjo laiptais žemyn ir šovė į lauką.

Ištrūkusi iš laiptinės pirmiausia atsitūpė krūmuose. Tik tada pradėjo blaiviai mąstyti. Elgėsi kaip beprotė ir tik dėl to, kad šį savaitgalį praleido kaip kalėjime.

Kol ji skuodė namo, mintys zuite zujo. Ką ji pasakys, kai jos susitiks kitą kartą? „O, labas. Ai, tiksliai, — atsiprašau, kad esu tokia iškrypusi ir mėgstu slapta žiūrėti, kaip mano draugės užsiima seksu. Ai, tiksliai, mes su tavim net ne draugės, bet man vis tiek buvo faina ir įdomu, o tau kaip?“

Nors jai visai norėtųsi Linėjos paklausti, kam susideda su tokiu slunkium kaip Jontis. Be to, derėtų ir savęs pačios paklausti, ko ji čia rūpinasi. Kol Linėja nesidulkina su Viliu, turėtų jaustis laiminga.

Kažkoks Linėjos bruožas nuolat verčia Vanesą elgtis neprognozuojamai. Kam apskritai reikėjo griautis į butą Jončiui iš paskos? Ji nė pati nežino. Vienintelis logiškas paaiškinimas — ji yra iškrypėlė.

Jau beveik pusė dvyliktos. Vanesa įkišo raktą į spyną tikėdamasi, kad mama bus atsigulusi. Nikis Borlengėje, tobulinimosi kursuose, bent jau dėl jo nereikės nerimauti.

Bet vos įėjusi išgirdo virtuvėje balsus. Kiek galėdama tyliau nusiavė batus ir nusivilko striukę. Kraipydamas uodegą į prieškambarį atšlepsėjo Frasis, aplaižė jai ranką. Ačiū Dievui, bent tas neaprėkė. Ji taip stengėsi nepastebėta įsmukti į kambarį, kad nepamatė Melvino automobiliuko. Ir užmynė tiesiai ant jo, o šis su trenksmu įvažiavo į sieną.

— Nesą?

Virtuvės tarpdury išdygo Vilis.

— Laukiu visą vakarą. Kur buvai?

Balse jokio kaltinimo, tik nerimas.

— Pas Eveliną, — pasakė ji, įsidėmėdama nepamiršt įspėti Evelinos, kad ji — jos alibi. — Ko nepaskambinai?

— Gal galim pasikalbėti tavo kambary? — paklausė Vilis.

Vanesa dirstelėjo į virtuvę. Mama prie stalo skaitė horoskopų knygą, suprask, visa galva pasinėrusi ir tikrai slapčia nesiklauso.

Vanesa linktelėjo. Jie nudrožė į kambarį. Ji uždarė duris. Kai atsisuko, Vilis pasirodė besąs už nugaros. Apkabino ją. Ji prigludo jausdama kūno šilumą ir kvapą, kuris yra tik jo vieno.

„Jis mano. Tik mano ir niekieno daugiau.“

— Atsiprašau, kad šįryt buvau tokia mažvaikė, — sumurmėjo ji.

— Suprantu, kad pykai. Buvau prapuolęs visą savaitgalį.

Jis ją paleido.

— Buvau ne pas Jontį... Buvau jo tėvo vasarnamy.

— Vienas?

— Mhm. Reikėjo pagalvoti. Jaučiausi... prastai.

Vanesą nukrėtė šiurpas.

— Ar tai dėl mūsų?

— Dėl visko, — atsakė Vilis. — Neturiu darbo. Gyvenu su mama. Nuo mokyklos baigimo piršto nepajudinau.

Vanesa prikando lūpą. Kaip tik to ji ir tikėjosi — kad jam atsivers akys. Ir jis supras, kad reikia susitvarkyti gyvenimą. Neaišku tik, ar jame atsiras vietos jai.

— Permąsčiau, kas man mano gyvenime patinka ir kas ne. Supratau, kad mažai kas patinka.

Vanesai akys priplūdo ašarų. „Na va. Dabar pasakys, kad nebenori draugauti. Dabar viskas ir pasibaigs.“

— Išskyrus tave, — tęsė Vilis. — Supratau, kad vienintelis geras dalykas mano gyvenime — tu. Tu ir mama. Sakės, na aš čia ir prikalbėjau, ane?

Vanesa susijuokė ir kartu pravirko.

— Nesą?

— Aš maniau, tu pasakysi, kad viskas baigta, — iškūkčiojo ji.

— Ne, ne! Atvirkščiai! Aš, tipo, noriu tapti vaikinu, kurio tu verta. Bliam, tu nuostabi. Aš tave myliu. Ir, sakau... Gal susižadam?

Vilis pasirausė kišenėje ir išsitraukė ploną sidabrinį žiedą.

— Tai va. Aišku, galim palaukti, dar nesituokti. Jei nori, ir dešimt metų. Aš tik sakau — kad visi žinotų, jog mes kartu.

Vanesai apsvaigo galva. Pati nesusigaudė, ką jaučia.

— Kaip sakai? — Vilis nenuleido nuo jos akių.

Jis dar klausia. Dėl vieno ji tikrai neabejoja. Nori ji ar nenori, bet myli jį. Ji irgi trokšta, kad visi žinotų, jog jie kartu. Kad jie vienas kitą išsirinko. O kitus atmetė. Vilis užmovė žiedą jai ant piršto. Paskui išžvejojo dar vieną, platesnį, iš kitos kišenės ir ištiesė jai, kad užmautų jam.

— Nuo šiol esam tik tu ir aš, — pareiškė Vilis.

— Tu ir aš, — sušnibždėjo Vanesa. — Aš tave myliu.

Ji pabučiavo jį į šiltas lūpas, prigludo prie jo visu kūnu. Jo rankos paniro po jos marškinėliais, slinkdamos žemyn prie strėnų.

Pasigirdo beldimas.

— Vanesa! — šūktelėjo mama skardžiu balsu.

Vilis pamėgino išsivaduoti iš Vanesos, bet ši įsikibo į jį.

— Nekreipk dėmesio, — sumurmėjo.

Kitą akimirką virstelėjo durys.

— Vili, Vanesai rytoj į mokyklą.

Mama nutaisė savo rimtą toną, tą, kuris nepakenčia prieštaravimų.

— Eik tu žinai!.. — pratrūko Vanesa.

— Nieko tokio, — tarė Vilis. — Man jau vis tiek reikia namo.

Ji palydėjo jį iki durų. Mėgino pabučiuoti, bet Viliui buvo gėda prie mamos. Tad jis tik apkabino ją.

— Rytoj paimsiu tave po pamokų, — pažadėjo.

Išleidusi jį Vanesa uždarė duris. Atsigręžusi pamatė susirūpinusį mamos veidą.

— Matei? — Vanesa atkišo kairę ranką.

— Ar ne per jauna žiedams?

Nuotaika krito kaip sunkus akmuo. Mama net pusę minutės neįstengė apsimesti, kad džiaugiasi dėl jos.

— Taigi nelėksim rytoj susirašyti. Čia tik toks simbolis. Kad mudu kartu.

— Aš vieno nesuprantu, kam tu taip skubi susisaistyti tokioje jaunystėje.

— O pati, bliam, mane susigriebei šešiolikos! Su kažkokiu sušiktu konferencijos dalyviu iš viešbučio! Tiek prisilupus, kad net neatsiminei jo vardo!

— Prašyčiau nekalbėti su manim tokiu tonu! — griežtai paliepė mama.

— Prašyčiau nekalbėti su manim tokiu tonu, — pamėgdžiojo Vanesa.

Ir akimirksniu suprato: jei nori pasirodyti pakankamai subrendusi sužadėtuvėms, šis metodas netinka. Mama žiūrėjo į ją suraukusi kaktą.

— Labai prašom. Žaisk suaugusią. Gal su Viliu ir gyventi kartu pradėsit, kad mums čia daugiau vietos būtų.

Kaip peilio dūris.

— O tau patiktų, ką? Kad niekas netrukdytų dulkintis, ane? O gal susiradai dar ką nors, be Nikio, kad vėl galėtum pasidaryti netyčiuką? Tada patariu šįkart užsirašyti vardą!

Akimirką Vanesai rodėsi, kad mama jai suduos. To anksčiau nėra buvę, bet ji nujautė, kad šįkart tik per plauką negavo antausio. Staigiai apsisukusi mama nuskuodė į virtuvę.

— Gerai, kaip nori! — riktelėjo Vanesa. — Aš išsikraustau pas Vilį!

— Ir kraustykis! — neatsiliko mama. — Pažiūrėsim, kiek ištversi!

— Aš tavęs nekenčiu! Sirpa daug geresnė motina!

Ji užsitrenkė savo kambaryje. Laukė, kad pasigirs mamos žingsniai iš paskos, atsidarys durys ir mama perpykusi įspės pagalvoti apie kaimynus, jei nenori, kad juos išmestų iš buto.

Bet nieko panašaus neįvyko.

Vanesa liko stovėti kambario viduryje. Širdyje buvo tuščia. Visą dieną ir vakarą ji jautėsi kaip teleloto kamuoliukas, blaškomas jausmų nuo vieno kraštutinumo prie kito. Dabar jai norisi tik miego. Ji kilstelėjo antklodę ruošdamasi lipti į lovą.

Pasigirdo beldimas. Vanesa atsisuko į duris bandydama apsispręsti, ar turi jėgų iškart susitaikyti su mama. Bet mama neužėjo.

— Man skambino į darbą. Tau nereikia į pirmą pamoką. Su tavim nori pasikalbėti direktorė. Kažkoks planinis pokalbis, — šūktelėjo ji už durų.

***

Vėlai naktį pagaliau atsiliepė ir Vanesa. Minu pranešė, kad visos penkios per pirmą pamoką yra šaukiamos pokalbio į direktorės kabinetą.

Dar po pusvalandžio Minu pravėrė savo kambario duris. Namie visiškai tylu. Koridoriumi nusėlino pro uždarytą tėvų miegamąjį. Kažkoks garsas. Minu sustingo. Aaa, tėtis knarkia.

Tik uždariusi lauko duris Minu išdrįso įkvėpti oro. Sodą gaubė tiršta migla, visi kontūrai išblukę. Nė menkiausio vėjelio. Atrodė, kad žingsniai aidi per visą kvartalą.

Gatvėje už šimto metrų rūko slepiamame automobilyje laukė Nikolausas. Ji sėdo į keleivio sėdynę. Plonu palteliu vilkintį Nikolausą krėtė šaltis, kalbant jam iš burnos virto garas.

— Gerą vakarą. Bet gal nedera taip sveikintis šią lemtingą naktį?

Kurį laiką abu patylėjo. Minu apžiūrėjo jo rankas, besiilsinčias ant vairo. Jos buvo raudonos, nuskirdusios.

— Jums reikia drabužių, — tarė ji. — Nusipirkit pūkinę striukę, pirštines ir kepurę. Greit bus tikra žiema. Dar susirgsit.

Nikolausas dėkingas žvilgtelėjo į ją.

— Tu per daug gera. Per daug rūpestinga. Aš to neužsitarnavau. O, kad galėčiau jums padėti. Aš žinau, kad išeitis yra, bet aš... Neprisimenu...

Jis suraukė kaktą.

— Tarsi naktinė plaštakė kažkur regračio pakrašty. Įtempęs akis mėklinu, bet teįžiūriu, kaip šmėkšteli plasnodami pilki sparnai.

Atsidusęs atsisuko į Minu.

— Negaliu jums leisti eiti tiesiai į liūto irštvą, — pasakė.

— Mes neturime kitos išeities. Liūtas kalbėjo su mūsų tėvais.

— Jūs galite... pabėgti iš pamokų. Ar ne taip sakoma?

— O kiekgi mes bėgsim. Be to, vargu ar ji planuoja mus nužudyti, juk pakvietė susitikti savo kabinete vidury baltos dienos, kai mokykloje daugybė žmonių.

— Gal to ji ir siekia — įtikinti, kad esat saugios, — burbtelėjo Nikolausas. 27

— Prašom užeiti, — pamojo direktorė.

Adriana Lopęs vilkėjo tamsiai žalią septintojo dešimtmečio kirpimo suknelę iki kelių, avėjo kažkokio roplio odos juodus batelius su kulneliais.

Ji įsitaisė fotelyje prie mažojo stalelio ties sofa. Čia pat stovėjo dvi kėdutės. Minu klestelėjo ant sofos priešais Vanesą ir Aną Kariną, Ida su Linėja — ant kėdžių. Kai visos susėdo, stojo tyla.

Laikrodis, kabantis virš direktorės pavaduotojo kabineto durų, vieną po kitos garsiai skaičiavo sekundes. Tas tiksėjimas Minu priminė bombą su laikrodžio mechanizmu. Pasaulis gali sprogti kiekvieną akimirką.

— Aš žinau, kad jūs buvote mano namuose, — pagaliau prabilo direktorė.

Minu pajuto, kad bąla kaip numirėlė.

— Ar radot, ko ieškojot? — paklausė Adriana Lopęs.

Ida staiga pašoko parversdama kėdę.

— Aš su tuo neturiu nieko bendra, — pareiškė ji.

Kabinete nė garso, išskyrus tik tak, tik tak.

— Aš neturiu nieko bendra su jomis, — Idos balsas lūžinėjo iš nevilties.

— Sėskis, — paliepė direktorė.

Jos balsas — Idos balso priešingybė. Tvirtas. Pasitikintis. Nepakenčiantis prieštaravimų. Ida vėl pasistatė kėdę ir nuolankiai prisėdo.

Adriana užmetė koją ant kojos, sunėrė rankas ant kelio.

— Aš žinau, kas jūs tokios, — pasakė ji.

— O mes žinom, kas jūs, — atrėžė Linėja.

Minu užgniaužė kvapą. Direktorės žvilgsnis prikaustė Linėją. Lūpų kamputyje ėmė žaisti šypsenėlė.

— Atsiprašau?

— Aš sakiau, kad ir mes žinom. Kas. Jūs. Tokia, — Linėja nė nemirkteldama atlaikė jos žvilgsnį.

Adriana susijuokė. Ne tikru juoku, o tuo nuolaidžiu, suaugusiųjų leidžiamu garsu, kai jie į ką nors tiesiog nori numoti ranka.

— Ką jūs sakot. Nekantrauju išgirsti. Klok, Linėja. Kas aš tokia?

Minu panūdo viską sustabdyti. Pertraukti šią sceną, atsukti jos pradžią ir paleisti juostelę iš naujo. Užsipulti direktorę — siaubinga klaida.

— Tai jūs nužudėte Eliją ir Rebeką, — išpoškino Linėja.

Kelio atgal nebėra. Ką nors pakeisti — per vėlu. Praėjo lygiai trys sekundės. Tik, tak, tik.

— Tai netiesa, — tarė direktorė.

— Jūs meluojat, — šaltai atrėmė Linėja.

— Atkreipkit dėmesį, kad aš su jomis neturiu nieko bendra, — įsiterpė Ida.

Direktorė nudavė jos neišgirdusi.

— Bet tu teisi sakydama, kad Elijas ir Rebeka nenusižudė, — pridūrė ji.

Jos tik po kurio laiko įsisąmonino direktorės žodžius.

— Jei mes jumis patikėtume, jei žudikė ne jūs... ar žinote, kas tai padarė? — paklausė Ana Karina.

— Stop, — pertraukė ją Linėja. — Aš manau, tu per lengvai pasiduodi. Ar pamiršai, kad jos namuose radom kankinimo įrankių?

— Aš kolekcionuoju viduramžių daiktus, — nesutriko direktorė. — Deja, šiai kategorijai priklauso ir kankinimo įrankiai. Toks hobis gal ir liguistas, bet dėl to aš netampu žudike.

— Jūs paskutinė prieš mirtį matėte ir Eliją, ir Rebeką, — priminė Linėja.

— Tuoj paaiškinsiu, kam juos kviečiau, — direktorė pasisuko į Aną Kariną. — O į tavo klausimą, Ana Karina, atsakysiu taip: ne, aš nežinau, kas kaltas. Svarbiausia mano užduotis buvo surasti jus.

— Kokia dar užduotis? — pastatė ausis Vanesa.

Direktorė išlygino nematomą suknelės raukšlelę. Veidas be jokios išraiškos. Minu pasirodė, kad tai kaukė, kurią ji gali kaipmat nusimesti.

— Aš dirbu Tarybai. Mano užduotis buvo atvykti čia ir ištirti, ar pranašystė apie šią vietovę yra tikra.

— Pranašystė? Apie Engelsfošą? — nustebo Minu.

— Engelsfošas — ypatinga vieta, — ėmė dėstyti direktorė. — Iš čia iki kitų... spėju, kad galima taip pavadinti, dimensijų, daug arčiau nei iš kitur. Mes nežinome kodėl, bet apvalkalas tarp įvairių realybių čia plonesnis. Pranašystėje kalbama apie Išrinktąją, kuri bus prikelta, kad apsaugotų pasaulį, kai pro apvalkalą į mūsų realybę bandys įsiskverbti nepažįstamas blogis. Mane ir atsiuntė surasti Išrinktosios. Paiešką, be abejo, apsunkino tas faktas, kad jūsų tiek daug. Aš ieškojau vieno žmogaus. Kaip tik buvau užėjusi Elijo pėdsakus. Bet jis mirė.

— Elijas nemirė. Jį nužudė, — vėl puolė Linėja.

— Taip, — direktorė nesiginčijo.

— Kodėl jo neapsaugojot, jei žinojot, kad tai jis? — neatlyžo Linėja.

— Visų pirma, Taryba per metus visame pasaulyje patikrina vidutiniškai 764,2 pranašystės. Pasitvirtina maždaug 1,7 procento. Nebuvau tikra, kad kaip tik ši pranašystė turi realų pagrindą tikrovėje, atvirkščiai, statistika rodė visai ką kita. Be to, nespėjau gauti patvirtinimo, kad Elijas yra mano ieškoma ragana.

Vanesa taip kryptelėjo galvą, kad jos arklio uodega sudrožė Minu per veidą. Minu užuodė silpną kokoso kvapą.

— Pala pala pala, — ėmė žiopčioti Vanesa, — jūs pasakėt — ragana:?

Direktorė nekantriai linktelėjo.

— Ar mes... ar ir mes esam raganos? — paklausė Ana Karina.

— Deja, tai žodis, paskui kurį velkasi neužtarnautas šleifas. Raganas klaidingai sieja su visokiausio plauko beprotiškomis fantazijomis ir paistalais. Tačiau taip — jūs esat raganos. Kaip ir aš. Vieni gimsta jau turėdami ypatingų savybių, kurios dažniausiai išryškėja paauglystėje. O kiti — beveik visi — nesudėtingos magijos gali išmokti uoliai praktikuodamiesi.

Magijos. Minu, išgirdusi šį žodį, pajuto, kaip šiurpsta rankų oda. Nieko nuostabaus, kad esama žodžio pavadinti netgi tam, kas atsitiko čia. Tai žodis, kurį ji tūkstančius kartų skaitė pasakose ir fantasy knygose. Ir vis vien direktorės lūpose jis nuskambėjo naujai, tarsi negirdėtas. Gąsdinantis ir drauge viliojantis. Fantastika, įmanoma realybėje?

— Linėja visiškai pagrįstai atkreipė dėmesį. Aš buvau susitikusi su Eliju kaip tik prieš jo žūtį, — kalbėjo direktorė. — Turėjau nustatyti, ar jis yra Išrinktasis. Būčiau galėjusi palaukti kruvinojo mėnulio, bet jau buvau įžiūrėjusi kai kuriuos ženklus. Trumpai tariant, paėmiau jo plauką ir nusiunčiau į mūsų laboratoriją. Kitą rytą gavau atsakymą, patvirtinantį mano nuojautą. Bet buvo jau per vėlu. Maniau, kad viskas baigta. Kaip sakiau, buvau tikra, kad turiu surasti vieną asmenį. Bet per Elijo pagerbimą pastebėjau, kad aktų salėje dedasi magiški dalykai. Tada suvokiau, kad jūsų gali būti daugiau.

— O kaip jūs supratote, kad tai mes? — pasidomėjo Minu.

Ji siekė išsiaiškinti ir kai ką daugiau, nors nedrįso apie tai garsiai užsiminti: jei direktorė sugebėjo jas rasti, ar tai reiškia, kad tą gali padaryti ir jų ieškančios piktosios jėgos?

— Kai kurios iš jūsų elgiasi nepakankamai diskretiškai, — Adriana akimis susirado Aną Kariną, sėdinčią ant sofos šalia Minu. Ana Karina nejučia pasiraivė. — Naudodamasi proga informuosiu, kad esama tam tikrų įstatymų, kurių privalu laikytis, net ir be magijos.

— Įstatymų? — vos girdimu balsu kvėptelėjo Ana Karina.

— Tai trys paprastos taisyklės: nevalia praktikuoti magijos be Tarybos pritarimo. Nevalia naudoti magijos nemagiškiems įstatymams pažeisti. Ir nevalia pasisakyti nemagiškajai visuomenei, kad esate raganos.

Direktorė vėl kreipėsi į Aną Kariną.

— Taryba gal ir pažiūrės pro pirštus į tai, ką išdarinėjai iki šiolei. Šiaip ar taip, tu nežinojai taisyklių. Bet aš tau patariu tučtuojau nustoti naudotis magija mokykloje.

— O kas ta Taryba ir kodėl mes turim jai paklusti? — vėl atsitokėjo Linėja.

— Dėl tos pačios priežasties, dėl kurios paklusote visuomenės įstatymams prieš pažadinant jūsų galias, — paaiškino direktorė. — Jūs dabar esate magiškosios visuomenės narės, o joje valdo ir įstatymus leidžia Taryba. Už tai jai visos turime būti dėkingos.

Linėja tik nusišaipė. Direktorė jos pajuoką nuleido negirdomis.

— Grįžkime prie to, kaip aš jus pastebėjau. Vienoje pranašystės vietoje minimi kalendoriniai įvykiai, tarp jų ir tai, kad Išrinktoji bus pažadinta kruvinojo mėnulio naktį. Dauguma žmonių kruvinojo mėnesio nemato, aš ir pati nematau jo plika akimi. Tačiau jis turi ypatingą ciklą, be to, aš įžvelgiau tam tikrų ženklų. Ir nusiunčiau savo familiaris...

— Ką tokį? — pertraukė Vanesa.

— Sudėtingo proceso metu ragana gali užmegzti ryšį su gyvūnu. Dažniausiai tai katės, šunys, varlės ar paukščiai. Aš išsirinkau varną. Tiksliau, jis išsirinko mane. Paprasčiau tariant, mes tarpusavyje dalijamės sąmone. Mano familiaris gali atstoti man akis ir ausis, kai savų neužtenka. Taigi nusiunčiau jį pažiūrėti, ir jis matė jus, susirinkusias Tyruliuose. Pranešiau Tarybai, ir ši įsakė man paskirti susitikimus su kiekviena atskirai. Pradėjau nuo Rebekos. Nusiunčiau jos plauką ištirti, kad neliktų jokių abejonių, kad ji tikrai Išrinktoji. Deja, ir ji mirė prieš man gaunant atsakymą...

— Ją nužudė! — suriko Linėja.

Minu atsigręžė. Linėja atsistojo. Nuo įtampos drebėjo visu kūnu.

— Jie buvo nužudyti! Jie buvo nužudyti, o tu galėjai tai sustabdyti. Tu galėjai bent jau įspėti juos!

— Po Rebekos mirties aš susisiekiau su Taryba, kad man suteiktų leidimą įsikišti, ne tik stebėti. Mano pageidavimas sukėlė audringas diskusijas.

— Mes irgi galėjom mirti! — Linėja stengėsi perrėkti direktorę.

— ...bet dėl jūsų įsilaužimo procesas paspartėjo. Ir dabar mes galėsime sudaryti bendrą planą, — užbaigė direktorė.

— Bendrą planą? Tai gal jūs iš socrūpybos? Ten visos tetulencijos taip šneka, — su panieka žėrė Linėja. — Bet, jų supratimu, bendras reiškia, kad jos nusprendžia, ką daryti, o tu darai, ką jos liepia. Gal ne?

— Toks požiūris prie nieko konstruktyvaus neprives, — atsakė direktorė.

— Eik šikt! — suspigo Linėja taip, kad visos, išskyrus direktorę, pašoko. — Mums tavęs nereikia! Mes neprašėm tavo sušiktos pagalbos!

Direktorė šaltai pažvelgė į Linėją. Paskui atsistojo. Kaukšėdama kulneliais nuėjo prie durų ir plačiai jas atidarė. Į kabinetą kone virste įvirto Nikolausas.

— Gal geriau jau užeikit, — tarstelėjo direktorė sausai.

— Aš... — žiojosi Nikolausas.

Žvilgsniu jis susirado Minu.

— Žudikė ne ji, — sušnibždėjo Minu. — Bent jau taip atrodo.

Nikolausas žengė porą žingsnių į vidų. Direktorė pristūmė duris ir grįžo į savo vietą. Nikolausas suglumęs stypsojo vidury patalpos. Jo žvilgsnis vis kliuvo už Anos Karinos.

— Ar tai tiesa? — paklausė jis. — Ar ji...

— Ji ragana, — paaiškino Ana Karina. — Na... Mes visos raganos.

— Raganos, — sumurmėjo Nikolausas. — Žinoma. Raganos.

— O jūs sakotės esąs merginų palydovas? — direktorė perkėlė vieną koją nuo kitos.

— Tai šventa mano pareiga. Taip.

— Tas ir keisčiausia, — pasigavo direktorė, — pranašystėje niekur neminimas joks palydovas. Jūs — įdomus reiškinys, kurį reikėtų nuodugniai ištirti. Tačiau šiuo momentu turėsiu paprašyti jūsų laikytis nuo merginų atokiau. Nuo šiol aš esu jų palydovė ir mokytoja.

— Ne, — blausiai ėmė spirtis Nikolausas. — Ne, aš negaliu sutikti su...

— Tarybos įsakymu aš jus atleidžiu nuo jūsų misijos. Jei norėsite pateikti pasiūlymų ar informacijos — maloniai prašom. Tačiau nuo šiol viskas turi eiti per mane.

Minu matė, kaip Nikolausas mėgina suvokti jos žodžių turinį.

— Bet tai ne misija... — išspaudė jis. — Tai mano pasaukimas.

— Jūs rūpinatės merginomis, tiesa? — direktorė stengėsi neprarasti kantrybės. — Jūs norite joms gero?

— Visada.

— Mes disponuojame kompetencija ir ištekliais, Nikolausai. O ką galite pasiūlyti jūs?

Nikolausas nuleido akis.

— Nieko, — sukuždėjo jis. — Išskyrus savo gyvybę.

Minu vos širdis neplyšo.

— Atleiskite, — Nikolausas vos pastebimai nusilenkė ir nunarinęs galvą išnyko koridoriuje.

— Nikolausai! — šūktelėjo Ana Karina jam iš paskos. — Palaukit!

Durys užsitrenkė. Minu atsisuko į direktorę. Ši buvo visiškai rami.

Rodės, jai tai yra viena iš daugelio įprastų darbo dienų.

— Jūs privalote nedelsdamos pradėti lavintis. Mes tiksliai nustatysime, kokios yra jūsų galios ir kaip geriausia jas panaudoti.

— Panaudoti? — pastatė šerį Linėja.

— Besiartinančiai kovai, — skubiai pridūrė direktorė. — Taryba paspartins pranašystės tyrimus ir padarys viską, kad rastų Rebekos ir Elijo žūties kaltininkus.

Ji nužvelgė visas paeiliui — vieną po kitos.

— Jums jokiu būdu nevalia savarankiškai eksperimentuoti savo galiomis.

Ida vėl atsistojo. Šįkart kėdė liko stovėti.

— Man jau gana! Jūs negalite manęs priversti! Aš atsisakau!

Direktorė įsistebeilijo į ją ta pačia veido išraiška.

— Ar tai paskutinis tavo žodis?

— Taip!

— Tau nebus įskaitytas nė vienas mokyklinis dalykas. Nė vienas.

— Bet taip negalima, jūs neturite teisės! — pratrūko Ida.

— Aš — šios mokyklos direktorė. Be to, ragana. Tai kaip tau atrodo, turiu teisę ar ne?

Adriana Lopęs padarė pauzę nenuleisdama nuo Idos akių. Ši vėl susmuko ant kėdės. Direktorė kreipėsi į visą grupę.

— Šiandien užteks. Suprantu, kad turite daug ką apgalvoti. Prieš jums išeinant paprašysiu kiekvienos įdėti po plauką į paruoštus iš anksto vokus ir užpildyti klausimyną, kokias stebuklingas galias jau ištobulinote. Šeštadienį devintą ryto susitinkame kultūros parke. 28

Vanesa barbeno nagais į nubraižytą kavinės „Monik“ stalviršį.

Bar bar bar bar bar Bar bar bar bar bar. Bar bar bar bar bar.

Į ją skersakiavo susierzinusių pensininkų porelė. Vanesa neliko skolinga — pati metė į juos kreivą žvilgsnį.

Bar bar bar bar bar. Bar bar bar bar bar. Bar bar bar bar bar.

Tuodu vėl sukišo nosis į savo sluoksniuotus pyragaičius. Dieve, kaip ji nenori pasenti. Bet — Vanesos pirštai sustingo ore — kitas variantas dar baisesnis. Kad apskritai nepasens.

Ji susibėrė dar vieną pakelį cukraus į kavą. Vanesa anksčiau uždarbiaudavo kavinėje, bet šią vasarą savininkė Monika pasakė, kad nebeturi iš ko laikyti darbuotojų. Tačiau kava Vanesą vis dar pavaišina.

Taigi — kavinė „Monik“. Senų paskalų žurnalų rietuvės įstiklintoje pušinėje spintoje. Virš jos — apdulkėjusios džiovintų gėlių puokštelės. Ir, žinoma, Monika su savo įmantriomis suknelėmis ir visada nukarusiais lūpų kampučiais. Monika su Vanesa elgdavosi nelabai širdingai, bet Vanesa ją vis vien gerbė, nes ji iš kailio nėrėsi dėl savo kavinės miesteliūkštyje, kurio gyventojų manymu, kavos galima ir namie atsigerti.

Vanesa gurkštelėjo kavos. Jau spėjo apdrungti.

Sutilindžiavo durų varpelis, siūbtelėjo vėsaus vėjo gūsis. Linėja žengė tiesiai prie jos ir atsisėdo priešais.

— Labas, — pasisveikino Vanesa.

Linėja neatsiliepė. Vanesai dingtelėjo, kad kavinėje turbūt trošku.

— Ar imsi ko nors? — paklausė Vanesa.

— Ne.

Juodos Linėjos akys sužiburiavo. Vanesos galvoje suūžė spiečius nepageidaujamų prisiminimų. Nuoga Linėjos oda. Jončio ranka, slenkanti Linėjos krūtinės link.

— Tai ką? — Linėja pasuko tiesiai prie reikalo. — Ko norėjai?

Vanesa ruošėsi šiam pokalbiui, repetavo, kaip išreikšti įvairius niuansus. Net ištisą ginamąją kalbą sukūrė. Tai tikrai ne jos stilius, ir šią akimirką ji jau supranta kodėl. Šiaip ar taip, kai atėjo metas viską išrėžti, žodžiai garuote išgaravo iš galvos.

— Atsiprašau, — sumurmėjo.

— Už ką?

— Pati žinai.

— Aš noriu, kad pasakytum.

Vanesa taip susidrovėjo, kad jai panūdo tik dumti lauk.

— Aš tik norėjau įsitikinti, kad tu ir Vilis ne... — pradėjo ji.

— Ir todėl nusekei į butą Jončiui iš paskos? O gal jau buvai ten prieš tai?

— Ne, aš laukiau už durų. Pati nežinau, ko įėjau kartu su juo.

Linėja atsilošė kėdėje ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— OK, — atlyžo ji. — Suprantu, kad tokie dalykai vilioja. Bet jei dar bent kartą mane šnipinėsi, aš tave užmušiu.

Vanesa linktelėjo. Ji daugiau niekada taip nerizikuos.

Jos kurį laiką nenuleido viena nuo kitos akių. Langai Linėjai už nugaros aprasojo. Vanesa kelis kartus apsuko sidabrinį žiedą aplink pirštą. Linėja tylėjo. Tik spoksojo į žiedą. Vanesa svarstė, ar ji bent susigaudo.

— Mudu su Viliu susižadėjom.

— Sveikinu. Iš širdies, — Linėja nusisuko.

Vanesai pašoko pyktis.

— Ko guli su tuo Jončiu? — išdrožė.

— Ką ką?

— Sakau, kad nesuprantu. Rimtai. Su tokiu seniu. Juk pati žiauriai gerai atrodai.

— Ačiū, tai yra turbūt — ačiū, — nusivaipė Linėja.

Ir plačiai išsišiepė. Vanesa irgi nesusilaikiusi nusišypsojo.

— Tu supranti, ką noriu pasakyti, — vėl surimtėjo Vanesa.

— Su Jončiu — sunku paaiškinti. O gal ir paprasta.

Ji palinko per stalą prie Vanesos. Vanesa — prie jos.

— Vienuolikos pirmą kartą pasigėriau, — klostė Linėja. — Jontis tada pardavinėjo naminę. Trylikos pradėjau rūkyti. Jis pardavinėjo žolę. Paskui pabandžiau kitko. Tą jis irgi pardavinėjo.

Vanesa buvo girdėjusi baisesnių gandų apie Linėją, bet vis dėlto nustebo, kad ji taip atvirai pasakojasi.

— Paskui mečiau. O Elijas... Jis nesugebėjo. Aš priverčiau Jontį ir Vilį pažadėti, kad niekada daugiau jam neparduos. Paskui sužinojau, kad jie sulaužė pažadą kaip tik prieš... Elijui mirštant.

— Žinau, — tyliai pasakė Vanesa.

Ji niekada nepamirš tos popietės.

Girdėjot apie kunigiuką? Turbūt prieš tai norėjo išsijungti.

— Tą pirmą vakarą kultūros parke... — nutęsė Linėja. — Prieš ateidama buvau pas Jontį. Norėjau aprėkti. Bet baigėsi visai kitaip.

Linėja papurtė galvą. Balsas užlūžo. Akyse lyg sutviskėjo kažkas, bet ji iš visų jėgų sukando dantis. Nė už ką neparodys daugiau, nei būtina. Kas rimtai žiūrės į žliumbiančią paną.

— Kai Elijas mirė, likau tokia viena, neįsivaizduoji, — vos girdimai pridūrė Linėja, numirksėdama ašaras. — Kokia aš bjaurybė.

— Visai ne.

— Tu nieko apie mane nežinai, — atrėmė Linėja kietai. — Ir apie Vilį nieko nežinai. Jis man kartais skambina, prašo, kad grįžčiau. Atsiprašau, kad melavau tau aną dieną. Nenorėjau įžeisti, bet dabar, kai pamačiau tą sušvilptą žiedą... Tiesiai sakau, nepasitikėk juo.

Vanesa neteko žado. Viduje tik tuštuma. Pagaliau pasitvirtino jos įtarimai.

— Aš jo nenoriu, — pasakė Linėja švelniau. — Įsidėmėk. Manau, ir jis manęs nenori. Jam tik reikia išsiaiškinti, ar dar turi šansą. Čia per savo ego.

— Gal anksčiau taip ir buvo, bet jis pasikeitė. Jis mane myli, — užginčijo Vanesa.

— Tu verta geresnio, — pabrėžė Linėja.

— Tu taip pat.

Jos vėl įsistebeilijo viena į kitą. Vanesai dingtelėjo, kad turėtų jaustis blogai. Tai, ką pasakė Linėja, turėjo viską sugriauti. Tačiau, kad ir kaip būtų keista, ji pajuto palengvėjimą. Ir nė nenumano kodėl. Kai šalia būna Linėja, taip atsitinka dažnai.

***

Atkakliai spoksodama į matematikos sąsiuvinį Ana Karina sprendė uždavinius su Pitagoro teorema. Kitoje didžiojo kambario pusėje įsitaisęs senelis vartė laikraštį. Kartkartėmis juodu vis žvilgtelėdavo virtuvėn. Ten kažkas džerškė, barškėjo ir dunksėjo.

— Ką ji ten daro? — paklausė senelis, pakeldamas akis.

— Sakė, išvirins stalo įrankius, — atsiliepė Ana Karina, — kad būtų higieniškiau.

Senelis dailiai sulankstė laikraštį ir padėjo ant staliuko prie fotelio.

— Žinau, kad turėčiau džiaugtis tokiu nežemišku energijos antplūdžiu, — pasakė jis.

Ana Karina dėjosi visa galva pasinėrusi į statinius ir įžambines.

— Tik kad aš neatsistebiu, — tęsė senelis. — Anksčiau vos kojas pavilkdavo. O dabar — jėga nesulaikysi.

Atsidusęs jis nusiėmė akinius.

— Bet nėra ko skųstis, — kalbėjo toliau, — čia visai kaip žiemą. Skundžiamės, kad šalta, šlapia, tamsu. O kai ateina vasara, tada blogai, kad karšta.

O dabar — jėga nesulaikysi. Kaipgi, Ana Karina galėtų viską sustabdyti. Kai tik Jaris bus jos, ji taip ir padarys. Direktorės žodžiai apie Tarybą privertė ją apsispręsti kartą ir visiems laikams.

Kad bent mama neatrodytų tokia sveika. Nuo jos pulsavo jėga. Ji juokėsi, šypsojosi visa trykšdama entuziazmu. Negi mama pati nenorėtų būti tokia gyvybinga? Negi geriau būti žmogysta, kuri vakarais guli prikepus prie sofos ir peša cigaretę po cigaretės? Negi Ana Karina pati norėtų vėl atvirsti į tokią būtybę kaip prieš keletą mėnesių?

— Ar mama ne tokia buvo prieš pradingstant tėčiui? — paklausė Ana Karina.

— Ką nori pasakyt?

— Na, gal dabar ji vėl laiminga? Ir kad tokia buvo, kol tėtis... viską sugadino?

— Aš kartais pamirštu, kad tu, žinoma, anų laikų neprisimeni, — senelis paplekšnojo Anai Karinai per kelius. Paskui nužvelgė ją. Truputį per daug tiriamai. — Ne, aš niekada anksčiau nesu Mijos tokios matęs. Net ir tada, kai Stafanas gyveno su mumis.

Akimirką ji svarstė, ar neprivertus jo papasakoti ką nors daugiau apie tėtį. Būtų taip paprasta, ne sunkiau, nei priversti Idą prisipažinti dėl kalbos Elijo atminimui. Tačiau vien pagalvojus apie tai vidus apsunko tarsi nuo ledo luito. Ji niekada niekada negalėtų taip pasielgti su seneliu.

— Aš net neatsimenu, kaip tėtis atrodė, — pasakė ji garsiai.

Aišku, ji yra mačiusi nuotraukų. Kai kurias žiūrinėdavo taip dažnai, kad pačiai ėmė vaidentis, jog prisimena, kada ir kokiomis aplinkybėmis jos darytos. Bet ji žino, kad tai tik fantazija. Už fotografijų — tuštuma. Ji neturi kuo jos pripildyti, nes nieko nepamena. Ji neįstengia įsivaizduoti judančio tėčio veido. Negirdi jo balso.

— Aš nesuprantu, kaip galima taip imti ir mesti savo šeimą, — vėl tarstelėjo ji.

Senelis pravėrė burną, tarsi norėdamas kažką paaiškinti, bet virtuvėje staiga uždainavo mama.

Ana Karina susižvelgė su seneliu.

Tarsi mama būtų išgirdusi juos kalbantis ir norėtų įtikinti, kad viskas jau taip gerai, taip gerai. Ji tarė šlagerio žodžius pabrėžtinai raiškiai, kaip, rodos, anksčiau kalbėdavo per radiją, balsas linksmas, aukštas ir kažkodėl pernelyg jaunas.

Nelauktai virtuvėje stojo spengianti tyla. Daina nutrūko. Nuščiuvo žvangesys.

Orą perskrodė riksmas. Šaižus, gailus, primenantis Anai Karinai kažką iš vaikystės.

Senelis pašoko nuo sofos kaip kamštis, o ji pati kelias sekundes dar pasėdėjo tarsi prišalusi. Tas riksmas. Kai Ana Karina buvo maža, ūkyje laikė kiaules. Kai jas skersdavo...

Senelis atplėšė virtuvės duris, ir Anos Karinos kūnas pabudo tarsi iš paralyžiaus. Ji puolė jam iš paskos.

Mama stovėjo prie spintelės. Atsisuko į juodu šypsodamasi kaip saulė. Karštligiškai trindama rankas į prijuostę.

— Dėl Dievo meilės?.. — maldaujamai pratrūko senelis.

— Ai, niekis. Tik kad aš tokia nevėkšla, — linksmai suburkavo mama.

Ir kilstelėjo rankas. Oda — tamsiai raudona, beveik violetinė. Pirštai išburkę, net žiedai giliai įsipjovę į odą.

— Norėjau išimti įrankius iš vandens, ir prašom, — juokėsi mama susidrovėjusi.

Senelio metų naštą lyg vėjas nupūtė. Sučiupęs mamos rankas vikriai pakišo po čiaupu ir paleido ledinį vandenį. Ana Karina žvilgtelėjo į didžiulį puodą ant viryklės. Tik dabar ausis sugavo iš jo sklindantį burbuliavimą, akis — kylantį garą.

„Aš nustosiu, — pagalvojo ji. — Nustosiu. Jau greitai. Pažadu“.

Bet giliai širdyje ji nežinojo, ar pakaks jėgų.

III

29

Minu žvyrkeliu spėriai žingsniavo į Tyrulius. Žemę dengė gruodo pluta, oras kvepėjo sniegu. Minu apranga: šiltos kelnės, pūkinė striukė, kepurė, pirštinės. Pati sau atrodė kaip pasivaikščioti išėjęs sumo imtynininkas.

Savaitgaliais ji paprastai miega iki dešimtos, kartais iki dvyliktos. Šįryt pusryčių nusileido apie pusę aštuonių. Mama, sėdėdama prie stalo su ištikimuoju kavos puodeliu ir žurnalu, neįkandamu žmonėms, nemokantiems bent dešimties tūkstančių lotyniškų terminų, pamačiusi Minu, išpūtė akis.

— Gal tavo laikrodis blogai eina? — paklausė perversdama puslapį.

— Nutariau, kad metas keisti įpročius, — numykė Minu, širdyje nusivemdama, nes pasakė kaip kokia sveikuolė.

— Minu. Nebūk tu tokia stropi...

— Be to, repetuosime pjesę, — pridūrė Minu, kad pertrauktų moralą.

— Dieve, nežinau ką atiduočiau, kad galėčiau akis paganyti į ką nors kultūringo šiame mieste, — mama atstūmė laikraštį. — Kokia ta pjesė?

Minu beregint suprato, kad kvailai pamelavusi niekur nedings, turės meluoti toliau.

— „Romeo ir Džuljeta“. Anglų kalbai.

— Visą „Romeo ir Džuljetą“ statysit?

— Tik kelias scenas.

— Taip, bet vis tiek. Šekspyras angliškai — pirmoje gimnazijos klasėje? Mokytojas su užmojais. Ką vaidinsi?

— Dar nesusitarėm. Turbūt medį.

— Būtum nepakartojamas medis, — susijuokė mama.

Eidama nuo stalo ji apkabino Minu.

— Na, tai gero vėjo, ar kaip čia sakoma.

Minu nenatūraliai nusišypsojo. Mama išėjo iš virtuvės. Minu prisipylė iš kavinuko puodelį, išlaikantį šilumą, kavos su daug pieno.

Eidama sriūbčiojo, bet kofeinas nepadėjo. Pagaliau pasiekusi Tyrulius pasijuto tokia pavargusi, kad būtų galėjusi atsigulti tiesiog šokių aikštelėje ir užmigti.

Gal taip ir būtų padariusi, jei ne Linėja, iš pažiūros pavargusi dar labiau (nors tai atrodė neįmanoma) nei Minu. Ji sėdėjo ant scenos krašto ir rašė dienoraštį. Apranga: keliais dydžiais per didelė tamsiai mėlyna pūkinė striukė. Stilius, švelniai tariant, — ne visai jos.

Minu užlipo laiptais į šokių aikštelę. Linėja nė akių nepakėlė.

— Sveika, — tarė Minu.

— Sveika, — Linėja rašė toliau.

Minu girsnojo kavą atsirėmusi į turėklą ir stengėsi neprasižioti, tiesiog stovėti ir tylėti.

Tiesą sakant, Minu galvoje ne taip dažnai būna tylu. Ten sukasi darbų ir įsipareigojimų sąrašai, klostosi įmanomi ir neįmanomi įvykių scenarijai. O kur dar Minu įprotis mintyse aiškintis santykius, jei lepteli ką nors nepagalvojusi arba kaip nors apsijuokia. Pasitaiko, kad iš naujo ima narstyti gėdingus šimto metų senumo poelgius, kaskart vis degdama iš sarmatos. Tarkime, sykį su pussesere Širina žaidė, kad Barbė su Kenu užsiima seksu. Kaip tik tą akimirką įėjo teta Bahar. Širina tuoj pat paleido gerklę, kad čia Minu taip sugalvojo. Tai, žinia, buvo tikra teisybė. Bahar tik nusijuokė, ir viskas, bet Minu dar dabar skradžiai žemę norisi prasmegti vien prisiminus.

Linėja staiga sukikeno.

— Kas yra? — paklausė Minu.

— Šiaip, juokingai atrodei.

Minu dvejodama šyptelėjo.

— Čia kava?

— Nori?

Minu su puodeliu prisiartino prie Linėjos. Ši paėmė puodelį ir užsivertė, tarsi tai būtų vanduo.

— Oi, turbūt išgėriau iki dugno, — pasakė kreivai šypsodamasi.

— Nieko, — Minu pastatė puodelį į šoną.

Linėja įsikišo dienoraštį į milžiniškos striukės kišenę.

— Šitoj grupėj jau per daug žmonių, kurių nekenčiu. Neįsivaizduoju, kaip išsėdėsiu su ta boba jos nepasmaugusi.

Minu nesumojo, ką atsakyti.

Tam tikra prasme seniai bebuvo pasitaikę tokių gerų dienų kaip po susitikimo su direktore. Pagaliau atsirado žmogus, galintis parodyti joms kelią. Minu nebereikės sukti galvos dėl demonų, dėmesį vėl bus galima skirti pamokoms ir Maksui.

Linėja mano, kad direktorė leido Elijui ir Rebekai mirti. Bet pati Minu nėra dėl to tokia tikra. Turėjo būti kokių nors joms nežinomų svarių priežasčių. Minu negali patikėti, kad kas sėdėtų rankas sudėjęs ir leistų mirti dviem paaugliams vien tik dėl to, kad nebūtų nusižengta kažkokioms taisyklėms.

Verta suteikti direktorei galimybę pasiaiškinti. Nes kitos išeities nėra, o informacijos reikia nors nusišauk, be to, direktorė galbūt įvardys ir jos galias.

— Kaip manai, ar tu turi kokių galių? — paklausė ji Linėjos. — Kurių dar iki šiol nepastebėjai, aš ta prasme.

Linėja pažiūrėjo jai į akis.

— O tu manai, kad turi, ar kaip?

— Ne, bet pamaniau, jei visos kitos turi... Ar tu ką nors jautei?

Linėjos akys nuklydo prie įėjimo į kultūros parką. Pasirodė Vanesa.

Su savo amžina plona striukele, tarsi spyriotųsi pripažinti, kad jau žiema.

„Vanesa aiškiai iš tų, kurie mano, kad metų laikai turi prisitaikyti prie jų, o ne atvirkščiai“, — toptelėjo Minu ir ji vėl pasijuto kaip sumo imtynininkas.

— Sūdąs, kaip vakar prisiliuobiau, — suaimanavo Vanesa žirgliodama ant scenos.

Išvydus puodelį, akyse įsižiebė godžios ugnelės.

— Čia kava?

— Jau neliko, — atvėsino įkarštį Linėja.

Vanesa užvertė akis.

— Eina sau, toks fainas rytas, kad aš tyliu, — ji susmuko šalia Linėjos.

Minu atkreipė dėmesį, kaip arti jos sėdi. Panašu, netrukus taps draugėmis. Minu iki šiol nebuvo to pastebėjusi.

— O kur Didžioji Ragana? — paklausė Vanesa, kišdamasi į burną kramtomosios gumos. — Maniau, jau lauks čia su botagu rankoje.

Linėja sukikeno, ir jos pradėjo kalbėtis apie kažkokius bendrus draugus, po akimirkos pamiršusios viską pasaulyje. Nepasakytum, kad ignoruodamos Minu, bet, antra vertus, nė nesistengdamos įtraukti į pokalbį. O ji nesumojo, kaip įsiterpti, kad nepasirodytų visažinė ar visur nosį kaišiojanti pyplė.

Tad tūptelėjo ant šokių aikštelės grindų ir išsitraukusi biologijos vadovėlį apsimetė skaitanti. O galvoje buvo tik viena mintis — kaip jai trūksta Rebekos.

***

Autobusų stotelė sukalta iš raudonai dažytos gofruotos skardos. Kažkam šovė į galvą ant jos nupiešti mažus langelius su vaizdu į sodą. Vėliau dar kažkas juodu flomasteriu ant gėlių užrašė KIAULĖ. Anai Karinai nedavė ramybės jausmas, kad tai skirta jai.

Savaitgaliais autobusas važiuoja tik du kartus per dieną, tad direktorė pasisiūlė pavežti Aną Kariną, ir ji neišdrįso atsisakyti. Direktorė jai kelia mirtiną baimę. Atrodo, kad vien užmetusi akį į Aną Kariną ji supras, kas atsitiko mamai.

Visą naktį ji akių nesudėjo. Kai tik užsimerkdavo, iškildavo burbuliuojantis puodas su karštu vandeniu ir mamos rankos. Ji tikrai nepanaudojo savo galių, kad mama susižalotų. Atvirkščiai. Ir vis vien atsitiko nelaimė.

Labiausiai gąsdino tai, kad ji nežino, kaip iš tikrųjų veikia mamą.

Iš pradžių taip smarkiai kreipė į ją savo galias, kad pagaliau kažkas ėmė dėtis savaime. Kaip sniego kamuolys, paridentas į pakalnę, kurio nebegali sustabdyti. Tas pats ir su Julija, Felisija ir kitais mokykloje. Vienintelis, kuris lengvai nepasiduoda jos galioms, yra Jaris.

Kelyje išniro tamsiai mėlynas, iš pažiūros brangus automobilis. Prie vairo Ana Karina pastebėjo direktorę. Jausmas — lyg kas didžiulėmis replėmis būtų sugnybęs vidurius ir dar pasukęs.

„Raminkis, Ana Karina, — įsakė ji sau. — Raminkis“.

Automobilis pričiuožė prie stotelės. Ana Karina atsistojo, priėjo ir atidarė dureles keleivio pusėje.

— Sveika, — atsainiai nusišypsojo direktorė. — Atsiprašau, kad vėluoju.

— Nieko, — sumurmėjo Ana Karina sėsdamasi.

— Man reikia su tavim pasikalbėti, — direktorė nuspaudė greičio pedalą.

Replės apsuko dar ratą. Nedrįsdama žvilgtelėti į direktorę, Ana Karina žiūrėjo pro šoninį langą į pilką dangų, juodus medžius ir pro šalį lekiančius baltus pakelės stulpelius.

— Tu šiurkščiausiai piktnaudžiavai savo galiomis, — tarė direktorė. — Ir puikiai tai žinai.

— Aš ne... — pradėjo Ana Karina, bet ją nutildė.

— Tai ne klausimas. Tai faktas. Be abejo, esama švelninančių aplinkybių, nes tavęs niekas nepamokė. Bet taisyklės yra taisyklės. Mano užduotis tave informuoti, kad Taryba sudarė komisiją.

— Komisiją?

— Tu padarei nusikaltimą, Ana Karina. Ir nesiliauji.

Ana Karina atsigręžė į direktorę. Štai sėdi ji su savo idealiu profiliu ir tobulu žieminiu paltu savo neprilygstamame automobilyje. Sėdi ir smerkia Aną Kariną.

— Nieko jūs nesuprantat su ta savo Taryba!

Direktorė sunkiai atsiduso. Važiuodamos pro gražiausias Engelsfošo vilas jos tylėjo. Direktorė sustabdė automobilį prie didžiulio žalio namo ir atsisuko į Aną Kariną.

— Tu dar nenuteista. Bet turi liautis šią pat akimirką.

— Kaip norėsiu, taip darysiu, — žėrė Ana Karina.

Ji pati negalėjo atsistebėti, kad drįsta taip nemandagiai elgtis su žmogumi, kurio taip bijo.

Direktorė tiriamai pažvelgė į Aną Kariną.

— Ana Karina, — tarė ji. — Atsakyk man sąžiningai: kaip manai, ar sugebėsi liautis?

— Aišku, sugebėsiu. Bet nieko blogo aš nedarau, — atrėžė ji užsispyrusi.

Direktorė nusišaipė.

— Apie tai mes pakalbėsim kitą kartą, — pasakė. — Štai ir Ida.

Ana Karina pastebėjo šviesiaplaukį pavidalą, besiartinantį žvitriais žingsniais. Ji susigūžė sėdynėje ir įsispoksojo sau į rankas. Tegu nesitiki, Ida nė už ką nesužinos, kaip Ana Karina išsigando. 30

Pusę dešimtos, garsiai gurgždėdamas per žvyrą, į kultūros parko teritoriją įriedėjo tamsiai mėlynas Mersedesas. Minu įsikišo biologijos vadovėlį ir atsistojo.

Iš automobilio išsikepurnėjo Ana Karina ir visa pikta nudrožė prie šokių aikštelės. Demonstratyviai įsitaisiusi atokiau nuo kitų sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Sveika, — pasilabino Minu, bet Ana Karina tylėdama dėbsojo į žemę.

— Labas rytas, — pasakė nuo automobilio ateidama direktorė, jai iš paskos kaip šešėlis atslinko Ida.

Ida kietai čiaupė lūpas. Minu dingtelėjo, kad ji net norėdama ką nors pasakyti neįstengtų praverti burnos.

— Matau, labai maloniai pasivažinėjot, — užkalbino Linėja.

Vanesa sukikeno, Minu susinervino. „Ar negali jos prikąsti liežuvio?“

Adriana Lopęs sustojo šokių aikštelės vidury, jai aplink kojas sūpavosi juodas, kulkšnis siekiantis žieminis paltas. Buvo su odinėm pirštinėm ir elegantiška kailine skrybėle. Minu žavėdamasi pagalvojo, kad direktorė — kaip devynioliktojo amžiaus rusų romano herojė. Vienoje rankoje ji laikė didžiulę juodą odinę rankinę.

— Atsiprašau, kad pavėlavau, — tarė ji ir atsisuko į Idą, sustojusią ant laiptelių, vedančių į šokių aikštelę. — Įženk į ratą.

Minu apsidairė nesusigaudydama, kokį ratą turi omeny direktorė. Paskui suirzo, kad yra tokia nesumani. Juk apvali šokių aikštelė ir yra ratas.

Ida su neslepiamu priešiškumu žengė paskutinius žingsnius.

— Nagi sušilkime truputį, — direktorė dirstelėjo į Vanesą ir Linėją. — Siūlyčiau nusileisti nuo scenos.

Tiedvi vangiai atsistojo. Minu toptelėjo, kad joms smalsu kaip ir jai, nors ir bando tą slėpti.

Direktorė, iš kišenės išsitraukusi mažytį juodą cilindrą, nusuko viršutinę jo dalį kaip nuo lūpdažio ir aikštelės viduryje ėmė brėžti apskritimą. Minu prisiminė simbolius jos namuose ant grindų.

Adriana Lopęs apskritimo viduryje nupiešė kažkokį ženklą. Buvo susikaupusi. Atsitiesusi nuo pieštuko nubraukė kelis baltus gleivėtus siūlus ir užsuko kamštelį.

— Kas čia? — paklausė Vanesa.

— Ektoplazma, — trumpai atsakė direktorė.

Minu buvo smalsu, ar kitoms tas žodis labiau girdėtas nei jai.

Ūmai Adrianos rankose atsirado kišeninio formato knyga nudrengtais juodais odiniais viršeliais. Atsivertusi ją Adriana iš po palto išsitraukė blizgantį daiktą, tarsi kokią sidabrinę lupą, kuri ant ilgos grandinėlės kabėjo jai po kaklu. Pasukiojusi ją lyg nustatydama ryškumą, prisidėjo prie akies.

Minu tikėjosi, kad ji ims iškilmingai berti užkeikimus, bet direktorė tik kažką tyliai murmeno, tarsi skaitytų neįgudęs, pusbalsiu skiemenuojantis žmogus. Nupieštame apskritime akimirksniu suliepsnojo pusmetrio aukščio ugnies siena.

Tai buvo ne įprasta ugnis, o melsvų atspalvių, besimainanti nuo kobalto spalvos apačioje iki šviesiai žydros viršuje. Tik po kurio laiko Minu susigaudę, kodėl nuo jos taip nejauku. Ne dėl to, kad ji melsva ir dega keletą centimetrų nuo žemės paviršiaus, o dėl to, kad neskleidžia jokio garso. Nė kiek nespragsi.

Po poros sekundžių Minu pajuto, kaip ima šilti veidas. Direktorė nusivilko paltą, nusiėmė skrybėlę, nusimovė pirštines ir viską tvarkingai paguldė ant lentinių grindų prie turėklo. Po paltu ji vilkėjo gerai pasiūtą tamsiai pilką kelnių kostiumą.

Minu irgi nusimetė viršutinius drabužius ir susidėjo ant žemės.

Tik dabar ji pastebėjo, kad oras aplink šokių aikštelę tviska. Atsargiai ištiesusi ranką pajuto lengvą pasipriešinimą, tarsi būtų atsirėmusi į ploną nematomą plėvę.

— Nagi, pabandyk, — pasigirdo direktorės balsas.

Minu atsigręžė. Direktorė žiūrėjo į ją drąsinamai linkčiodama. Minu vėl ištiesė ranką — ir perplėšė plėvę. Kitoje pusėje oras buvo šaltas.

— Išorinis ratas, — direktorė mostu apvedė šokių aikštelę. Paskui parodė mažesnįjį apskritimą, kuriame degė ugnis. — Ir vidinis. Išorinis ratas sujungia. Vidinis saugo galios šaltinį.

— Kas tas galios šaltinis? — paklausė Vanesa.

— Ženklas rato centre.

— Bet koks tas ženklas? — nepasidavė Vanesa.

— Jei norit, kad jus mokyčiau, turėsime imtis visko iš eilės. Bet privalote manimi pasitikėti.

— Būtinai, — ironiškai mestelėjo Linėja. — Jei per tą laiką mūsų neišžudys.

— Aš kartą jau aiškinau situaciją. Be to, yra dar vienas veiksnys, kurį Taryba manęs paprašė patikslinti.

Minu išsitraukė mažąją užrašų knygelę ir rašiklį, kuriuos visada nešiojosi. Gerai jau, gerai, ji moksliuke, ir ką dabar?

— Pasak pranašystės, blogis neįstengs susekti Išrinktosios. Bent jau iki tol, kol priartės didžioji kova. Iki jos dar keleri metai. Mes manėme, kad jūs turite kokią nors stebuklingą apsaugą. Kad jūs nematomos blogiui.

— Sakote, didžioji kova įvyks tik po kelerių metų, — Minu užsirašinėjo kiekvieną žodį. — O tiksliau?

— Neaišku. Mažiausiai po dvejų, o gal po dešimties, bent taip rodo mūsų skaičiavimai.

— Vadinasi, kaip tik mokyklos baigimo proga sulauksim Armagedono. Tarsi man dar trūktų motyvacijos mesti mokyklą, — burbtelėjo Linėja.

— Tai neturi nieko bendra su bibline apokalipse, — sausai atkirto direktorė.

— Tai nors pasakykit, su kuo mes kovosim? Ar ne laikas jau būtų išklausyti tą pranašystę? — paklausė Vanesa.

— Ne viskas taip paprasta...

— Tai ko mus čia suvarėt, jei nenorit nieko sakyti? — prikišo Linėja.

— Gerai, užteks, — direktorė pakėlė ranką. — Nikolausas gal ir leidosi stumdomas, bet su manim taip nebus. Esu čia tam, kad išmokyčiau jus įvaldyti ir ištobulinti savo galias. Bet jūs elgiatės kaip vaikai. Aš negaliu vaikų mokyti magijos pagrindų.

Tyla.

— Jūsų galios — didžiulė dovana, — tęsė direktorė. — Bet jos gali būti ir mirtinai pavojingos. Tiek jums pačioms, tiek kitiems. Šiuo metu jūsų gebėjimai dar labai menki, bet kai ims tobulėti, darysis vis sunkiau juos suvaldyti.

Ji atsisuko į Vanesą.

— Galbūt tu vieną dieną pasidarysi nematoma ir suvoksi, kad atgalinis procesas tau nepavaldus. Ir turėsi tada visą likusį gyvenimą gyventi kaip šešėlis.

Vanesa akimirksniu nustojo žiaumojusi kramtomąją gumą.

„Turbūt žmogui, taip akivaizdžiai įsimylėjusiam savo paties veidrodinį atvaizdą, didesnio košmaro nė negalėtų būti“, — pamanė Minu.

— Tas pats gresia ir visoms kitoms, — direktorė žvilgsniu stabtelėjo ties Ana Karina, paskui perkėlė jį prie Idos ir galiausiai prie Minu ir Linėjos. — Kalbu ir apie tas, kurios dar neatskleidė savo galių.

Minu turbūt turėjo išsigąsti. Bet ją netikėtai pradžiugino žodis dar. Galbūt ir ji turi kokių nors galių. Regis, direktorė linkusi tuo tikėti.

— Pasaulyje visais laikais egzistavo tam tikras kiekis magijos. O ribos tarp mūsų ir kitų pasaulių įvairiu metu būdavo nevienodai stiprios.

— Kokie čia dar kiti pasauliai? — pertraukė ją Vanesa.

— Mūsų pasaulis ne vienintelis. Yra nesuskaičiuojama aibė kitų. Bet daugiau manęs nepertraukinėk, — griežtai įsakė direktorė. — Jau kelis tūkstantmečius mes gyvename magijos sausros periodą su pavieniais vietinės reikšmės magijos židiniais. Vienas toks plykstelėjo čia daugiau kaip prieš tris šimtus metų. Man rodos, jūsų sapnai gali būti tam tikras tų įvykių aidas.

— Iš kur jūs žinot, ką mes sapnuojam? — vėl neištvėrė Vanesa.

— Mano varnas girdėjo ir matė viską, kas buvo pasakyta tą naktį, kai buvote pažadintos. Mano ir Tarybos vertinimu, tas, kuris kalbėjo per Idą, buvo Išrinktoji septynioliktajame amžiuje.

— Kas ji tokia? — paklausė Minu. — Ir kas jai atsitiko?

— Mes to nežinome. 1675 metais sudegė miestelio bažnyčia ir klebonija, tada ugnis surijo daug svarbių dokumentų.

Direktorė rimtai žvelgė į jas.

— Pastaruosius du tūkstančius metų aš palyginau su magijos sausra, o netrukus patirsim jos tvaną. Individų, turinčių tokių galių kaip jūs, pasitaiko neapsakomai retai, bet šiuo metu jų ėmė rastis įvairiose pasaulio vietose. Kova, kuri vyks šiose vietose, gali nulemti visą mūsų realybės ateitį.

— Todėl Nikolausas kalbėjo apie mūsų likimą, — įsiterpė Ana Karina.

Adrianos burna vos pastebimai kryptelėjo.

— Aš pavadinčiau tai uždaviniu, — pataisė ji.

— Norite pasakyti, kad pasaulio likimas spręsis Engelsfoše? — paklausė Vanesa.

— Suprantu, kad sunku tai įsivaizduoti, — direktorė šyptelėjo. — Bet labai galimas dalykas. Šiai vietai būdingas didelis, nuolat augantis magijos aktyvumas.

Minu apstulbo.

— Vadinasi, magijos yra ne visur?

— Taip, — direktorė pažiūrėjo į ją pritariamai, tarsi tai būtų pagrįstas klausimas. — Mes manome, kad energija pasklis po vis didesnę teritoriją, bet šiuo metu kalbame apie mažos vietinės reikšmės reiškinius.

Vanesa, regis, susimąstė.

— Ar tai reiškia, kad mūsų galios veikia ne visur? Tipo, jei aš išvažiuočiau atostogų į Ibisą. Ar ten galėčiau pasidaryti nematoma?

— Kaip tik Ibisoje maginis aktyvumas yra didelis, — atsakė direktorė, — tačiau tu supratai teisingai. Galios kyla ne vien iš jūsų. Kitaip sakant, jūs privalote būti prisijungusios prie energijos šaltinio. O jis yra čia. Jums reikia Engelsfošo, taip pat ir vienai kitos. Savo ruožtu Engelsfošui reikia jūsų. Mes vis dar nežinome, kodėl jūs esate... buvote septyni. Tačiau visos kartu jūs sudarote ratą. Raganos visais laikais veikė ratais. Jei neišmoksite bendradarbiauti, neįstengsite pasiekti nieko rimto.

Direktorė kraupiai klysta supaprastindama šį reikalą iki uždavinio, pamanė Minu. Likimas — daug geresnis žodis. Tą suprato ir Rebeka. Tai kažkas daug didesnio už jas pačias. Kažkas, ką joms skirta įvykdyti. Bet esmė ta pati. Jos susaistytos su Engelsfošu. Ir viena su kita.

— Dar klausimų bus? — paklausė direktorė.

Niekas neatsiliepė. Adriana Lopęs patenkinta nusišypsojo.

— Ką gi, — tarė ji. — Tada pakalbėkime apie magiją. Teoriją ir praktiką. 31

— Pamirškit viską, ką manėt žinančios apie magiją ir antgamtinius reiškinius, — pasakė Adriana Lopęs. — Nes tikrai klystat. Mes jau tuo pasirūpiname.

— Kaip tai suprasti? — suraukė kaktą Linėja.

— Be daugybės kitų skyrių, Taryba turi padalinį, tikrinantį informaciją internete. Tarp visokių niekų tikrai gali pasitaikyti vienas kitas teisybės grūdas, tarkime, magijos faktų, slypinčių liaudies tikėjimuose ir tradicijose. Bet juos mes taip sumaniai supainiojame su neapsakoma begale nonsenso, kad beveik neįmanoma atskirti, kas melas, o kas ne. Mes atsijojame viską, kas per daug priartėja prie teisybės, palikdami klaidinančias nesąmones. Bepročiai ir profanai mums tikrai daro didžiulę paslaugą.

— O, tai jūs dar ir cenzūros organizacija? — paniekinamai tėškė Linėja.

— Esame pakeliui į magiškąjį laikotarpį, tad privalome kontroliuoti disponuojamas žinias. Jūs neįsivaizduojate, kokios žalos gali padaryti informacija, atsidūrusi ne tose rankose.

Linėja neketino nusileisti.

— O kas sprendžia, kad tai ne tos rankos? Jūs ir Taryba? O kas tikrina?

Direktorė šyptelėjo atsainia šypsena.

— Quis custodiet ipsos custodes? Kas apgins mus nuo mūsų gynėjų? Taip savęs klausė jau antikos filosofai. Tad į šią diskusiją dabar leistis neketinu.

Minu maldaujamai pažvelgė į Linėją, ši atsakydama vyptelėjo. Minu ilgisi tvarkos, chaoso jau gana.

Direktorė pravėrė rankinę ir apdalijo visas penkias vienodomis juodomis knygomis ir sidabrinėmis lupomis. Minu pasvėrė knygą rankoje. Stebėtinai sunki, nors ir tokia maža. Paskui apžiūrėjo lupą, suskirstytą į aštuonias dalis, šešios iš jų, labai siauros, padarytos iš raižyto stiklo, sukinėjosi.

— Tai Ornamentų knyga, — pareiškė direktorė. — O čia, — ji kilstelėjo lupą, — vienas iš įrankių jai aiškintis. O štai čia, — pastukseno sau į smilkinį, — antrasis įrankis.

Vanesa suaimanavo.

— Atsiverskit knygas, — įsakė direktorė.

Minu padarė kaip liepta. Pirmajame puslapyje buvo nupiešti šeši ženklai:

Ji pervertė lapą. Paskui dar keletą.

— Nematau čia jokių suknistų ornamentų, — suniurnėjo Ida.

Tai buvo pirmi jos ištarti žodžiai nuo susitikimo pradžios.

Minu tylėjo, nors mintyse pritarė Idai. Puslapiai buvo primarginti nesuprantamų įvairaus dydžio simbolių. Galima sutikti, kad kai kurie atrodo išrikiuoti tam tikra tvarka, bet kiti išsimėtę kaip pakliuvo. Kai kurie puslapiai buvo visiškai tušti. Tarsi sunkiausias pasaulyje intelekto koeficiento testas. Minu, aišku, apėmė nuojauta, kad bus paskelbta protine atsilikėle.

— Tai šeši ženklai, — vėl prakalbo direktorė, — šeši simboliai, išdėstyti magiškomis konsteliacijomis. Ką jie reiškia, jums padės išsiaiškinti tik jūsų pačių protas ir štai šis, — ji vėl mostelėjo lupa, — ornamentų ieškiklis.

— O kas čia surašyta? — paklausė Ana Karina.

— Nelygu, kas varto, — atsakė direktorė. — Nerasi dviejų raganų, kurios matytų tiksliai tą patį. Ornamentų knyga yra ir siuntėjas, ir adresatas. Skaitydamos raganos privalo žinoti, ko ieško, tik tada knyga parodo, ko reikia. Tai tas pats, lyg mėgintumėt nustatyti reikiamą dažnį senamadiškame radijuje.

— O sukinėti reikia... šitą daikčiuką? — paklausė Ida vartaliodama lupą.

— Taip. Taip, bet jis nieko vertas, jei jūsų juslės nebus nuteiktos paieškoms, — direktorės žvilgsnyje atsirado kažkas svajinga. — Knyga dažniausiai geriau nei mes pačios žino, ko ieškome. Tarsi žvelgtų tiesiai mums į sielą.

— Visaaai nu-siii-šne-ka, — išdainavo Vanesa.

Žaibiškai atsigręžusi direktorė metė į ją aštrų žvilgsnį.

— Priešingai, — nukirto, — šioje knygoje slypi visos raganoms reikalingos žinios. Tai, ką matote, priklauso nuo to, kiek ištobulintos jūsų galios, ir nuo to, kokiam ženklui priklausote. Joje surinktos magiškos formulės ir ritualai. Pranašystės ir pasakojimai iš praeities.

— Ar tai reiškia, kad mūsų pranašystė atrodo štai šitaip? — Linėja atvertė atlanką, kurioje ženklai buvo tarsi viesulo išsvaidyti.

Adriana Lopęs linktelėjo.

— Štai kodėl negaliu taip paprastai jums perskaityti pranašystės. Kai ateis laikas, įžiūrėsite pačios. Tiesa, išsiaiškinsite visos skirtingai.

— Bet iš km jūs žinote, kas joje parašyta? — paklausė Minu. — Ta prasme, jei visi mato skirtingus dalykus.

— Ją skaitė ir užrašinėjo ištisos raganų kartos. Raštai daug kur susipina vieni su kitais, kitaip tariant, tai grynai statistikos klausimas.

— Vadinasi, dauguma visada teisi? — vėl įgėlė Linėja.

— Aš jau pastebėjau, kad tu čia — didžioji filosofė, — rūgščiai tarstelėjo direktorė.

Minu pamatė, kaip užtemo Linėjos žvilgsnis, ir suvokė, kad reikia įsikišti.

— Ką jūs ten sakėt apie mūsų ženklus?

Adriana pakėlė knygą.

— Šioje knygoje pavaizduoti šeši skirtingi, įvairiai sugrupuoti simboliai. Tam tikra prasme jie primena azijietiškus rašmenis, nes gali turėti ne vieną reikšmę. Jie gali simbolizuoti daug įvairių dalykų. Kiekvienas ženklas — tai ištisa koncepcija. Tačiau paprastumo dėlei galima sakyti, kad jie atspindi šešias stichijas.

— Keturias, — pertraukė ją Ida, sukaliodama savo pakabutį. — Stichijų yra keturios.

Direktorė susierzinusi atsiduso, ir Minu palengvėjo, kad nespėjo įsiterpti pirma.

— Kaip aš jau minėjau, privalėsite pamiršti viską, ką žinojote iki šiol. Keturios stichijos — tai idėja, iškelta ikisokratiškosios epochos filosofo Empedoklio. Kinijoje ir Japonijoje kalbama apie penkias stichijas. Bet tikrasis skaičius yra šešios. Kiekvienai raganai kuri nors stichija artimesnė už kitas.

„Stichijos šešios, bet Išrinktųjų — septyni. Ką tai reiškia? Kad dvi turi tą pačią stichiją? O gal viena yra atliekama?“ — Minu pajuto atšliaužiantį nerimą.

— Ar žinote, kuri kurios? — paklausė ji.

Direktorė metė į ją daugiaprasmį žvilgsnį.

— Taip. Šįryt atėjo analizės atsakymai. Todėl ir pavėlavau. Iš pradžių noriu pasakyti, kad kiekvienos jūsų galios būdingos atitinkamai stichijai. Bet kai kurios stichijos turi tą pačią galią. Tarkime, tiek oro, tiek vandens raganos gali išmokti suvaldyti audras. Metalo ir ugnies raganos gali sukelti perkūniją, o lietaus — ne. Tai atskiras mokslas.

— Ar galiu spėti? — įsiterpė Vanesa. — Aš esu oras, tiesa?

— Taip, — linktelėjo direktorė.

— Ar tai reiškia, kad galiu išmokti skraidyti?

— Priklausys nuo to, kaip ištobulinsi savo galias, — direktorė jau bent kiek nekantravo.

„Liko penkios stichijos“, — pagalvojo Minu.

— Atsiprašau, ar galiu dabar aš spėti? — paklausė Ida. — Ar Ana Karina — žemė?

— Taip.

Ida paniekinamai sukikeno, bet, pagavusi drausminamą direktorės žvilgsnį, akimirksniu užsičiaupė.

„Liko keturios“, — skaičiavo Minu, stengdamasi sutelkti dėmesį į užrašus.

— Žemė — tai stiprus ryšys su gamta ir gyvomis būtybėmis, — tęsė direktorė, žiūrėdama į Aną Kariną. — Ir jėga. Tiek psichologinė, tiek fizinė. O tu, Ida, esi metalas.

„Dar trys.“

— Idos sąsajos su metalo stichija daro ją tobulu mediumu, tuo įsitikinote tą naktį, kai jus pažadino. Ji taip pat gali įvaldyti būrimo meną ir vizijas.

Vieną nuostabią akimirką direktorės akys kliudė Minu, paskui ji atsigręžė į Linėją.

— O tu, Linėja, esi vanduo. Turėtum išmokti suvaldyti savo galias įvairiomis formomis...

— Kas buvo Elijas? — pertraukė Linėja.

— Medis. Medžiui būdingas gebėjimas valdyti ir formuoti įvairią gyvąją materiją. O Rebeka buvo ugnis, kaip ir aš, — užbaigė direktorė.

Minu dažnai sapnuoja, kaip eidama į mokyklą staiga pastebi, jog yra nuoga. Lygiai toks pat jausmas apėmė, kai į ją susmigo visų žvilgsniai. Liko tik ji.

— Ar aš irgi tokia pat? — bandė kabintis šiaudo ji. — Ta prasme, ar aš tos pačios stichijos kaip ir kuri nors kita?

Adriana žvelgė į ją, kaip jai atrodė, ištisą amžinybę. Paskui tarė:

— Ne. Deja, nematau, kad būtum artima kuriam nors elementui. Po teisybei, tavęs čia net neturėtų būti.

Tai baisiau už apsinuoginimą sapnuose, kuriuos Minu sapnuoja visą gyvenimą. Ji užvertė galvą aukštyn, tarsi kas nors ten ją būtų galėjęs išgelbėti. Ji regėjo vos vos mirguliuojantį orą, tarsi kupolas susitvenkusį po šokių aikštelės stogu. Tai magija. Magija, kurios ji niekada neįvaldys.

— Nesąmonė, — išgirdo ji Linėjos balsą. — Minu sapnavo tą patį kaip mes ir atėjo čia tą pačią naktį.

— Minu, — kreipėsi direktorė.

Minu nenoromis nuleido akis, prisiversdama pažvelgti į priešais stovinčią dailią tamsiaplaukę moterį, gimusią valdyti ir perprasti magijos paslaptis.

— Negaliu paaiškinti. Lygiai taip pat negaliu paaiškinti, kodėl jūs septynios, o ne viena. Arba — koks vaidmuo čia tenka Nikolausui. Tačiau esu tikra, kad judviejų vaidmuo laikui bėgant išryškės.

„Nikolausas, — pagalvojo Minu. — Aš ir Nikolausas. Abu labu nevykėliai. Nepritapėliai“.

Ir Minu pasielgė taip, kaip niekad anksčiau nėra dariusi. Ji susirinko daiktus ir išėjo nepasibaigus pamokai. Nekreipdama dėmesio, kad kitos ją šaukia. Ir nuėjo nesustodama, kol parėjo namo.

Metų metus iki gimnazijos Minu būgštaudama laukė, kad kas nors ją demaskuos.

Ir štai pagaliau. Minu Falk Karimi yra apsišaukėlė. Ji — niekas. Tai įrodyta kartą ir visiems laikams.

***

Lazanija — ir kasdienybė virs švente! Taip buvo parašyta lapelyje, kurį Vanesa laikė rankoj.

— Sūdąs, eina sau! Rašo, kad į faršo padažą reikia įdėti 125 gramus vištų kepenėlių, — susikrimto ji.

Evelina vaidindama susikišo pirštus į gerklę ir išleido vėmimą primenantį garsą. Šiaip Vanesa būtų nusijuokusi, bet šiuo metu buvo pernelyg įsitempusi — reikėjo prižiūrėti sudėtingą kulinarinį procesą. Įprastas jos meniu — makaronai su pomidorų padažu arba kepti kiaušiniai.

— Gal nieko neatsitiks, jei neįdėsim? — paklausė desperatiškai tikėdamasi pritarimo. — O gal tada reikia pridėti daugiau faršo?

— Ką aš žinau, — vangiai nutęsė Mišelė, sėdėdama ant grindų ir kasydama Frasiui papilvę.

„Irgi pagalbininkė“, — susierzino Vanesa ir sumažino ugnį po baltuoju padažu, kad nepridegtų.

— Atsiprašau, — įsiterpė Evelina. — Tai ką, dabar užpykai, kad nenupirkom vištų kepenų? Tu neįrašei į sąrašą.

— Žinau, — Vanesa iš visų jėgų stengėsi nesprogti nuo Evelinos zyzimo. — Bet saliero šaknį tikrai buvau užrašiusi.

— Tai kad aš žinočiau, bliam, kas ta saliero šaknis.

Vanesa irgi nežinojo, bet negi prisipažins. Ji sumetė svogūnus, keptuvėje čirkštelėjo riebalai.

— Koks skirtumas, — nutarė ji. — Ir taip bus gerai.

— Ir kur tu radai tokį receptą? — paklausė Evelina. — Viduramžiuose?

— Gal tu man geriau padėtum?

Evelinos akys išsiplėtė.

— Na žinai ką. Juk mes už tave nuėjom apsipirkti, kol tu tvarkeisi. Gal jau pamiršai?

— Baik čia man aiškint, gerai! — pratrūko Vanesa. Pamačiusi susiraukusį Evelinos veidą akimirksniu susitvardė: — Atsiprašau! Aš žiauriai dėkinga, kad sutikot pagelbėt. Bet man baisus nervas.

Evelinos akyse iškart blykstelėjo užuojauta, Mišelė irgi pakilo nuo grindų.

— Sakyk, ką padaryti.

— Viskas bus gerai, — suskubo guosti Evelina.

Vanesa pajuto, kaip viduje sukunkuliuoja begalinė meilė draugėms — savo tikroms draugėms, su kuriomis pastaruoju metu ji vos bespėja pasimatyti. Jau kitą akimirką vėl viršų paėmė stresas ir ji čiupo receptą.

— Mišele, ar gali nuskusti morkas ir salierus, ėėė... salierų tada nereikia. Evelina, ar gali viską labai smulkiai supjaustyti?

Kaip drausmingi kareivėliai Evelina su Mišele užėmė pozicijas prie plautuvės, susirado įrankius ir morkas.

— Tai kaip manai, pasiseks? — paklausė Mišelė.

Morkas ji skuto taip pat lėtai, kaip ir kalbėjo. Vanesai norėjosi išlupti morką jai iš rankų, bet užuot karščiavusis ji pamažu atsargiai maišė padažą, stengdamasi kvėpuoti vienodu ritmu.

— Nikis nekenčia Vilio, nes jam atrodo, kad Vilis gangsteris, — dėstė ji. — O mama tiki viskuo, ką tas sako. Be to, ji užpyko, kam susižadėjau.

Po sužadėtuvių pasidarė akivaizdu: mama pakentė Vilį, nes manė, kad jiedu išsiskirs. Pamačius žiedą ją ištiko baisi panika, ji griežtai nusistatė prieš Vilį. Ir ėmė be perstojo graužti Vanesą, esą ji per jauna priimti tokius lemtingus sprendimus. Tarsi pati nebūtų priėmusi dar lemtingesnio sprendimo vos šešiolikos sulaukusi, kai girta įsitaisė vaiką su pirmu pasitaikiusiu sugulovu.

Vanesa tikėjosi, kad šis vakaras suklos naujus pamatus. Ji pagamins tą prakeiktą lakštinių apkepą, šis bus pritrenkiamai skanus, ir visi išsižios, kad Vanesa daug labiau suaugusi, nei jie manė. Na, o Vilis sužavės mamą, jis jau pažadėjo pasistengti.

— Jo, bet taigi Vilis realiai prekiauja narkotikais, — atkreipė dėmesį Mišelė. — Nikis jį, tipo, kažkada areštavo.

— Bet ne už narkotikų platinimą. Jį suėmė, kam sėdėjo Sturvalio parke ir rūkė, — paprieštaravo Evelina.

— Mano motina mano, kad jei rūkai, tai greitai pradėsi šlifuoti gatves ir parsidavinėti dėl kreko, — pasiguodė Mišelė. — Jai vis atrodo, kad aš apsinešus. Ta prasme, jei aš pavargus, iškart klausia: „Tu apsirūkius?“ Arba jei aš pikta ar per daug linksma, iškart: „Tu apsirūkius?“ Kai tik jai susišviečia, kad elgiuos ne taip, kaip turi elgtis normalūs žmonės, jos manymu.

— Mano tėvai, tipo, irgi tokie pat, — pasiskundė Evelina.

— Turbūt serijinės gamybos, to paties fabriko kaip ir mano mama, — neatsiliko Vanesa.

Mišelė padarė grimasą ir užvedė kalbą apie tai, kaip ketina apsikirpti. Jiedvi su Evelina beregint paniro į svarstymus apie kirpčiukų privalumus ir trūkumus. Vanesa turėjo smarkiai susiimti, kad nepradėtų balsu rėkti, jog tokios nesąmonės jos nedomina.

Šiaip kurią dieną Mišelės plaukai būtų įprasta pokalbio tema, nelabai kvapą gniaužianti, bet visai nieko. Tačiau dabar jos pačios darbų sąraše daugybė nepalyginamai svarbesnių dalykų: a) išgelbėti svogūnus, kurie tuoj pridegs keptuvėje; b) pagaminus tobulą lazaniją išgelbėti ateitį su Viliu; c) išgelbėti pasaulį.

Labiausiai jai šiuo metu reikėjo telkti dėmesį į pasaulio gelbėjimą, bet, palyginti su kitais punktais, šis kaip tik dabar atrodė mažiausiai opus. 32

Suskambėjo skambutis, Frasis lodamas išbėgo į koridorių. Vanesa atidarė duris, Frasio uodega daužėsi jai į kojas. Už durų stovėjo Vilis su gėlių puokšte. Plaukai sušukuoti atgal, su juodais džinsais, po striuke juodas megztukas. Atrodė suaugęs ir tvarkingas. Net šiek tiek perlenkęs. Vanesai širdis smarkiau suplakė. Jis tikrai taip stengėsi dėl jos.

— Ir gėlių nupirkai?

— Čia tavo mamai, — Vilis atkišo Frasiui palaižyti ranką.

Vanesa laiminga pabučiavo jį į lūpas.

— Tu pats geriausias, — sušnibždėjo klupdama ant šuns, lydinčio juos į virtuvę.

Mama su Nikiu jau laukė prie stalo. Veidai akmeniniai, minos nepalankios, neprašviesėjo nė Viliui įžengus į virtuvę. Šypsojosi tik Melvinas, sėdėdamas ant grindų ir dėliodamas trinkeles.

— Labas, mažuli, — Vilis pakedeno jam plaukus.

Gėles ištiesė mamai.

— Labas vakaras, malonu, kad pakvietėt vakarienės, — pasisveikino.

— Čia Vanesa vaišina. Labai ačiū, — mechaniškai tarstelėjo mama ir garsiai braškindama išsuko puokštę iš popieriaus.

Vilis pakratė ranką Nikiui. Šis atsilošęs kėdėje, paniekinamai šypsodamasis žiopsojo į Vilį. Vanesa nekentė jo už tą vypsojimą, bet kol kas nutylėjo. Ši vakarienė įrodys, kad ji suaugusi, nesvarbu, ką mama su Nikiu įsikalė į galvą.

Mama pasirausė po spinteles ieškodama tinkamos vazos. Paskui pripylė vandens ir sumerkė gėles. Tai gerberos, Vanesos mėgstamiausios. Atrodo tarsi iš animacinio filmo.

— Kokios gražios, — mama pastatė vazą ant Vanesos padengto stalo.

— Tai gerai, — atsiliepė Vilis.

Virtuvėje stojo tyla. Vanesa pasidžiaugė, kad turi kuo užsiimti. Užsimovusi puodkėles pirštines pravėrė orkaitės dureles. Į kaktą tvokstelėjo karšto oro banga. Ugniai atsparus indas tvilkė net per pirštines. Vanesa prikando liežuvį, kad nenusikeiktų, ir nesmarkiai trinktelėjusi pastatė indą ant viryklės.

— Kaip skaniai kvepia, — patraukė nosimi Vilis.

— Vanesa kiaurą dieną stovėjo prie viryklės, — pasakė mama. — Ir draugės buvo atėjusios padėti.

— Nežinojau, kad moki gaminti, — nusišypsojo Vilis.

— Aš ir pati nežinojau, — Vanesa pradėjo duonriekiu pjaustyti apkepą porcijomis.

Kampuose burbuliavo ir šnypštė padažas, sūris ant viršaus buvo tamsiai rudas, bet peilis vis vien atsitrenkė į kažką kieta. Ji vylėsi, kad geležtė atšipo. Lazanija orkaitėje prastovėjo net ilgiau, nei nurodyta.

Iš stalčiaus ištraukusi įrankius sukišo į salotų dubenį.

— Jūsų butas labai jaukus, — pagyrė Vilis.

Suaugusiam žmogui deranti frazė. Vanesa net susigraudino dėl jo pastangų užmegzti pokalbį, bet mama su Nikiu nesistengė jam padėti.

— Turim stogą virš galvos, ir tiek, — tepasakė mama.

— Ne, tikrai labai gražus. Tokie skoningi tapetai...

Balsas užlūžo nebaigus sakinio.

Laimė, Melvinas ėmė zirzti, kad nori valgyti. Mama jį įkėlė į vaikišką kėdutę, sakydama, kad valgis jau ant stalo. Melvinas suplojo rankomis ir visi kiek dirbtinai nusijuokė. Vis šiokia tokia pramoga ir palengvėjimas, kad nereikia kalbėtis tarpusavyje.

Galop apkepas jau garavo ant stalo. Salotos, duona ir sviestas — visiems pasiekiami. Vanesa klestelėjo į savo vietą. Pirmąją porciją įdėjo Viliui. Kad ir kaip ten būtų, jis juk svečias.

— Tikrai labai skaniai atrodo, — pasigėrėjo mama.

Vanesa ištiesė jai kitą gabalą.

— Ar ne tu čia dietos laikaisi, Janike? — mestelėjo Nikis.

Vanesa užgniaužė dar vieną impulsą jį aprėkti.

Vilis prinešė šakutę su pirmuoju kąsniu prie burnos. Vanesa nervingai jį stebėjo. Vilis ėmė kramtyti. Vanesos siaubui ausis sugavo kažkokį treškesį. Vilio veide atsirado keista mina. Vanesa nesusigaudė, ar dėl to, kad valgis karštas, ar kad šlykštus.

— Aš norėčiau išgerti už mano ir Vilio sužadėtuves, — garsiai pasakė ji. — Žinau, kad ne visi čia taip jomis džiaugiasi kaip mudu. Bet tikiuosi, kad persigalvosite.

Mama kilstelėjo vyno taurę ir greitosiomis šyptelėjo, tarsi skubėdama viską užbaigti.

— Į sveikatą, — sumurmėjo ji.

Nikis tik pasukaliojo alaus bokalą ir nusriuobęs didžiulį gurkšnį susilaikė griausmingai neatsirūgęs, tik išleido pro lūpų kamputį oro srovelę.

Vilis įsipylė limonado kaip ir Vanesa — norėdamas pabrėžti, jog yra padorus jaunuolis. Ji gurkštelėjo, jų akys susitiko virš stalo. Jis šypsojosi jai atsargiai kramtydamas. Tvyrojo nepakeliama įtampa. Net Melvinas, rodos, kažką pajuto, nes nuščiuvęs gūžėsi kėdutėje ir baksnojo maža šakute gabalėliais susmulkintą maistą.

Mama su Nikiu valgė spoksodami į lėkštes, tarsi jose gulėtų kažkas nepaprastai įdomaus, pavyzdžiui, langelis, pro kurį matosi Kinija. Nenatūraliai garsiai barškėjo įrankiai ir lėkštės. Best. Brūkšt. Terkšt. Best. Brūkšt. Terkšt. Best.

Vanesa visai neturėjo apetito, bet vis dėlto atsipjovė nedidelį lazanijos keturkampiuką ir įsidėjo į burną.

Apkepo lakštai burnoje atrodė kieti ir tąsūs, kaip ištirpusi ir vėl bepradedanti stingti plastmasė. Ir jokio skonio. Tarsi žiaumotum pilką spalvą. Ar smėlinę.

— Neįmanoma valgyt, — Vanesa atstūmė lėkštę.

— Ką tu čia dabar, man labai skanu, — užginčijo Vilis.

— Mmm, — ėmė gardžiuotis mama, pilna burna plastmasės.

— Aš norėsiu dar vienos porcijos, — pareiškė Vilis.

Nikis tylėjo. Nuėjęs prie šaldytuvo išsitraukė pomidorų padažo butelį ir ištuštino beveik visą jo turinį sau į lėkštę.

— Na tai va, — pasakė jis, — tai kur dabar dirbi, Vili?

Vilis pašnairavo į Vanesą. Abu žinojo: Nikiui ne paslaptis, kad jokio darbo jis neturi.

— Kad labai jau sunku su darbais šitam mieste.

— Įsivaizduoju. Juk turbūt ir gimnazijos nebaigei? — kamantinėjo Nikis.

— Iš tikrųjų tai baigiau, — iš balso atrodė, kad Vilis pats tuo negali patikėti.

Gimnaziją Vilis baigė tik per plauką. Vanesa troško, kad jis sėdėtų šalia, tada galėtų spustelėti jam ranką po stalu. Mama atsikrenkštė.

— Kaip Sirpa laikosi?

— Neblogai. Turėjo problemų su sprandu.

— Vargšelė, — užjautė mama.

Vanesai dingtelėjo, kažin ar ir mama galvoja tą patį. Vanesa sakė norinti, kad Sirpa būtų jos motina.

— Taip sunkiai dirba, — tęsė mama. — Kartais pagalvoju, kad ji ir gyvena parduotuvėj. Kada tik užeisi, ji vis kasoj.

— Tai ne juokas, nors daug kas nesupranta, — pritarė Vilis.

Visą tą laiką Nikis nužiūrinėjo Vilį atvirai jį niekindamas. Paskui kreipėsi į mamą kasdienio pokalbio tonu:

— Kaip ji tau nedirbs visą laiką. Juk turi išmaitinti suaugusį sūnų. Sveiką, stiprų vyruką. Dėl jo nugarą lenkia.

Tyla, užgulusi vakarienės stalą, buvo tokia slogi, kad net Melvinas pakėlė veiduką nustojęs žaisti su maistu. Akys išsiplėtė sugerdamos kiekvieną smulkmeną.

— Na kam tu taip, — papriekaištavo mama.

Bet nelabai įtikinamai. Taip sakydama ji mintyje turėjo ne taip sakyti neteisinga, aš nesutinku su tavimi, o greičiau — tokių dalykų niekas garsiai nesako.

— Kaip jau minėjau, — neprarado kantrybės Vilis, — šiame mieste taip paprastai darbo negausi.

— O kas tau trukdo išsikelti, — paklausė Nikis, — ką?

Ir patenkintas metė žvilgsnį į Vanesą. Bet Vanesa nė už ką į jį nežiūrės. Jai egzistavo tik Vilis. Tu ir aš. Ji jautė tą kaip niekad stipriai. Jis ir ji prieš visą pasaulį. „Bet kodėl gi, — klausė ji savęs, — aš turiu sėdėti tyliai ir gražiai kaip suaugusi, kai jie patys prie šio stalo elgiasi kaip kačiukus kankinantys vaikigaliai?“

Vilio gėlių puokštė stalo viduryje staiga pasirodė tokia apgailėtina.

Vanesa pasisuko į Nikį.

— Ar negalėtum bent kartą pabūti kaip visi normalūs žmonės?

— Būkit geri, nesibarkit, — mama iškart sužiuro į Vanesą, tarsimi būtų viskuo kalta.

Vanesa užsiuto. Nebeįstengė tvardytis. Tai nesąžininga, ji nesupranta, kaip taip galima.

— Atsiprašau, ar tu nepastebėjai, kaip Nikis elgiasi per visą vakarienę? Bet kai tik atsikirtau, tai aš baruosi?

— Vanesa...

— Tu visada pritari tik jam! Pažiūrėkit, kokia darni pora, tu ir Nikis. Jau tokie geručiai, tokie tobuli, kaip iš paveiksliuko. Tik aš viena baisi, nemandagi ožka.

— Pas mus gi svečias, — ėmė ramdyti mama.

— Dabar jau prisiminei, kad pas mus svečias? Bet kai Nikis tyčiojosi iš mano sužadėtinio, tada tau viskas buvo gerai? O dar norėjau su jumis atšvęsti savo sužadėtuves.

— Aš taip nesakiau.

Mama visada taip. Ir paskui nutaiso tą liūdną žvilgsnį. Ji mano, kad elgiasi labai gudriai nieko nesakydama tiesiai, tik aiškiai parodydama. Todėl, kai bandai ją priremti prie sienos, ji gali vaidinti nekaltai užsipultą.

— Pasigėdyk! — suriko Vanesa. — Aš išvis nesuprantu, kam gaminau tą sušiktą vakarienę ir dar Vilį pakviečiau, tarsi tai galėtų ką nors pakeisti. Juk tu jau seniai susidarei savo nuomonę.

Mama žvelgė į ją didžiulėmis įžeisto žmogaus akimis.

— Tik sėdi, bliamba, ir gaili savęs, — nesusičiaupė Vanesa. — Bet kaip tik aš, aš turėjau iškęst gyvenimą su tavim ir visais tavo kadrais. Vilis daug geresnis už bet kurį tavo senį. Tūkstantį kartų geresnis už šitą...

Vanesa bedė pirštu į Nikį, net nežiūrėdama į jį.

— Nesą pitaaaa, — pranešė visiems Melvinas.

— Taip, aš pikta, — Vanesa pasižiūrėjo į brolį. — Ir tu būsi piktas, kai užaugsi ir pradėsi suprasti, kokius turi tėvus.

— Aš gal jau eisiu, — susizgribo Vilis.

— Niekur tu neisi, — nukirto Vanesa, — čia ir mano namai.

— Aš pritariu Viliui, — pareiškė Nikis, — tau bus geriau išeiti.

— Ne, geriausia būtų, jei tu dingtum!

— Dabar jau, po velnių, užteks! — suriaumojo Nikis ir vožė kumščiu į stalą.

Melvinas pravirko, Vanesa puolė prie jo, norėdama paimti ant rankų, bet mama pirma spėjo iškelti jį iš kėdutės, priglaudė jo veidą sau prie krūtinės, glostydama mažą galvelę. Jo verksmas greitai perėjo į ištęstą, širdį draskantį, ausis užtrenkiantį klykimą.

— Ššš, ššš, — guodė mama, tuo pat metu kaltinamai žvilgčiodama į Vanesą.

— Ne aš jį išgąsdinau!

— Užteks, Vanesa, — įsakė mama, — Vili, tau geriau jau eiti.

— Pasimatysim, — Nikis patenkintas išsišiepė. — Spėju, nuovadoj.

— Ačiū už vakarienę, — tarė Vilis stodamasis.

Jis pristūmė kėdę ir nunešė lėkštę prie plautuvės.

— Aš tave palydėsiu, — pakilo ir Vanesa.

— Tu niekur neisi, kol nepakalbėsim, — mama stengėsi perrėkti Melvino cypimą.

Vanesa įsisiurbė mamai į akis, jusdama, kaip visu kūnu nuvilnija neapykanta.

— Atstok tu nuo manęs, — iškošė.

Ji žengė į prieškambarį. Vilis jau avėsi batus. Vanesa įsistojo į savuosius tuo pačiu metu paskubomis vilkdamasi striukę ir sugriebdama krepšelį.

— Jei dabar išeisi, gali ir negrįžti! — sušuko mama.

— Aš ir nežadu grįžti! — atkirto Vanesa.

— Nesą nena! — suspigo Melvinas.

Vanesa troško užsikimšti ausis. Kad tik nereikėtų jo dabar girdėti. Ji per daug jį myli. Tad prisivertė tapti šalta ir šiurkšti.

Ji bėgo laiptais paskui Vilį žiūrėdama jam į sprandą. Mąstydama, kad galbūt išeina iš savo namų paskutinį kartą, galbūt niekada daugiau tenai negrįš. Ir įtikinėdama save, kad tą daryti verta, kad ir to vertas. 33

Minu daug sykių fantazavo, kaip eis šia gatve. Ją sulaikydavo tik suvokimas, kaip tai apgailėtina. Tačiau šįvakar toks elgesys atrodė pagrįstas — ji ir taip nieko verta, tad kodėl gi negalėtų pažeminti savęs dar labiau. Orumas jau vis tiek prarastas.

Visame rajone stūkso identiški vienaukščiai namai. Tiesa, kai kurie savininkai bando priešintis konformizmui, langus puošdami vėduoklėmis ar spalvotomis lempelėmis. Ji ėjo ta puse, kur namų numeriai lyginiai, ir žvalgė nelyginę pusę. Priėjusi sustojo po gatvės žibintu priešais Pelėdų Uokso plento 37 numerį.

Minu stebeilijo į geltoną namą. Čerpėmis dengtas stogas, iš jo kyšo aukštas juodas kaminas. Kiekvienoje durų pusėje po langą: kairėje — kvadratinis vonios langelis su dūminiu stiklu, dešinėje — didesnis su nuleistomis žaliuzėmis. Viduje tamsu.

Ji pabandė įsivaizduoti, kaip Maksas atrodo vakare grįždamas namo, kaip prieina prie laukujų durų. Atsirakina, žengia į vidų...

Bet šioje vietoje fantazija nustojo veikti. Jai galvoje netilpo, kad Maksas gyvena šiame name — jis Maksui per daug paprastas. Čia galėtų gyventi bet kokia vidutinybė.

Minu prisiminė, ką Rebeka sakė tą rudens dieną.

Jei tu jauti, kad kažkas tarp jūsų yra, tai tu turbūt teisi.

Kaip dabar reikėtų Rebekos. Minu niekada anksčiau nesijautė tokia vieniša.

Ji giliai įkvėpė. Ir jau kitą akimirką atplūdo ašaros ir nutekėjo skruostais, drėkindamos šaliką. Ji šniurkštelėjo ir išsitraukusi iš striukės kišenės suglamžytą nosinę išsišnypštė nosį.

— Minu?

Atsisukusi ji išvydo besiartinantį Maksą.

Štai ko ji giliai širdyje tikėjosi. Kad kas nors šįvakar atsitiktų jai su Maksu, nesvarbu, blogo ar gero. Tegu jis pasijuoks iš jos, koks skirtumas, kad tik ją pamatytų.

— Labas, — pasisveikino ji.

Maksas sustojo. Iškvepiamas oras apgaubė jo veidą garo debesimi.

— Ką čia veiki?

Mina neperprantama. Žvilgsnis tiriantis.

— Buvau pasivaikščioti, — atsakė Minu, — pasijutau uždaryta.

Ji bent jau nepamelavo.

— Ar kas nors atsitiko?

Minu gūžtelėjo pečiais.

— Tu dėl Rebekos? — susigaudę Maksas.

— Uhu.

Ji nedrįso daugiau nė žodžio pratarti.

Maksas mąsliai linktelėjo. Paskui dirstelėjo į namą ir pasakė:

— Aš čia gyvenu.

— Tikrai?

Minu nudūrė akis tikėdamasi, kad jis nesupras, jog ji atsibeldė čionai pastovėti ir pažiopsoti į jo namus kaip kokia garsenybės persekiotoja.

— Gal nori užeiti? — pasiūlė jis.

Ji įstengė tik linktelėti.

Jiedu kirto gatvę. Ji vis bandė įsisąmoninti, kad tuoj įeis į Makso namus. Kartu su juo.

Maksas atrakino duris ir uždegė šviesą prieškambaryje.

— Gal paimti tavo striukę? — paklausė.

Ji atsitraukė užtrauktuką, jis padėjo jai nusivilkti išsipūtusį drabužį. Turbūt turėjo pasijusti kaip dama, bet pasijuto greičiau kaip darželinukė. Kol jis kabino striukę, ji paskubomis nusispyrė batus, vildamasi, kad jis nepastebės drambliško 41 dydžio.

— Nori arbatos?

— Taip, ačiū.

Maksas nuėjo į namo gilumą. Pastebėjusi vonios duris Minu įsmuko vidun.

Įžiebė šviesą. Ją pasitiko pilki kokliai ir mėlynas linoleumas. Vonia kaip vonia, ir vis vien apėmė jausmas, tarsi būtų atsidūrusi užburtoje vietoje, nes ši vonia — Makso. Čia daugybė ženklų, rodančių, koks jis žmogus. Tai žmogus, valantis dantis elektriniu dantų šepetėliu, bet skutantis barzdą rankiniu skustuvu. Jis plaunasi rankas bekvapiu muilu iš indelio su dozatoriumi. Perka dantų pastą didžiulėmis tūbelėmis. Pagavo nuojauta, kad vien pakankamai ilgai stebeilydama į šiuos daiktus ji galėtų įminti svarbų kodą. Bet tada jis, aišku, imtų svarstyti, ko ji ten krapštosi.

Minu atsigręžė į veidrodį ir pamatė savo nepadažytą veidą. Spuogai varžėsi su užverktomis akimis — kas raudonesnis. Jei neatrodytų tokia groteskiška, galbūt išdrįstų tikėtis, kad Maksas apsidžiaugė ją pamatęs. Kad pakvietė užeiti ne vien iš gailesčio.

— Šmėkla nelaiminga, — sušnibždėjo pati sau. — Varyk iš čia!

Ji atsirakino duris ir išėjo į koridorių. Kažkuriame kambaryje užgrojo muzika. Dar kitą akimirką pasirodė Maksas su dviem puodeliais arbatos. Visas toks neįtikėtinai draugiškas. Jau nekalbant apie tai, koks gražus. Toks gražus, kad ji pajuto, kaip ima svilti ausys. Dingtelėjo, kažin koks jausmas būtų jį pabučiuoti. Apskritai ką nors pabučiuoti.

Ėmė tirpti riešai, rankas apleido jėgos.

„Reikia eiti, — pagalvojo ji. — Reikia eiti, kol neprisidariau gėdos.“

— Ateini? — paklausė jis.

Ji nusekė jam iš paskos į svetainę. Neperkrauta, bet jauku. Prie tolimesnės sienos sofa. Į dešinę nuo jos — lentyna, prigrūsta knygų, filmų ir senų patefono plokštelių. Ant priešinės sienos kabojo įrėminta reprodukcija. Moteris tamsiais garbanotais plaukais, pasisukusi trimis trečdaliais profilio. Mėlyna šilko suknelė, krintanti kaip draperija. Galva kiek palenkta žemyn, žvilgsnis rimtas ir intravertiškas — iškankintas. Vienoje rankoje granato vaisius, kita ranka prilaiko anos riešą. Jos pozą gaubė kažkas baiminga. Minu paveikslas patiko iš pirmo žvilgsnio. Jai atrodė, kad supranta tą moterį.

— Pamatei ką nors įdomaus?

Jos žvilgsnis užkliuvo už „Meilužio“11, net skruostai sušilo.

— Taip, va šita labai gera, — ji pirštais palietė „Stepių vilko“ nugarėlę. Labai gera. Norėjosi trenkti sau pačiai. Įdomi, stipri, sukrečianti. Koks tik nori žodis būtų tinkamesnis. Bet Maksas, atrodo, patyrė malonią staigmeną.

— Tai viena mano mėgstamiausių, — pasakė jis.

— Ir šitos tikrai patiko, — ji rodė vildamasi, kad neprasišvies, kaip neriasi iš kailio, kad padarytų jam įspūdį.

Žinia, ji skaitė tas knygas, ir jos jai patiko. Bet ji neniekina ir kitko. Nei fantasy, nei mokslinės fantastikos. Maksas turbūt pamanytų, kad tai vaikiška. Argi ne?

— „Svetimas“ ir „Užrašai iš pogrindžio“, — Maksas susijuokė. — Tau nelabai prie širdies linksmos knygos, ką?

— Nuo linksmų knygų man depresija, — pasakė ji, ir tai buvo tiesa. Bet nuskambėjo pretenzingai, pati girdėjo, tad susigėdusi šyptelėjo. — Visai nesnobiškai pasakiau.

— Nieko, atleistina, — Maksas irgi nusišypsojo. — Ypač šešiolikmetei. Komentaras apie amžių truputį gnybtelėjo, bet vis vien buvo svaigu nuo dėmesio. Ji atsisėdo ant juodos sofos. Maksas pastatė puodelius ant stalo ir klestelėjo šalia. Tarp jų tik metras. Ji būtų galėjusi ištiesti ranką ir paliesti jį. Jei būtų visai kitas, daug drąsesnis ir daug gražesnis žmogus. Pavyzdžiui, Vanesa.

— Kaip tu gražiai įsitaisęs, — pasakė ji.

— Ačiū.

Paskui jis ilgokai tylėjo. Ir žiūrėjo į ją savo rudai žaliomis akimis. Minu akys tuo tarpu keliavo nuo vieno garuojančio arbatos puodelio prie kito.

— Tau čia patinka? — paklausė ji. — Ta prasme, Engelsfoše.

— Ne.

Ji atsisuko. Jis šypsojosi. Minu neišlaikiusi irgi nusišypsojo.

— Ką, mes taip išnervinam?

— Ne dėl mokinių, o dėl mokytojų. Jiems niekas daugiau nerūpi, tik kad viskas būtų taip, kaip buvo nuo amžių amžinųjų. Iš pradžių tikėjausi, kad pamažu atsiras žmonių, atviresnių permainoms. Bet jau praėjo beveik semestras...

Minu vaizduodavosi, kad mokytojai laiko bendrą frontą. Ir visada dėl visko tarpusavy sutaria.

„Jis kalba su manimi kaip su suaugusia“, — suvokė ji.

— Nežinau. Pasiliksiu bent iki vasaros. Paskui matysim.

Minu pasilenkė arbatos, tikėdamasi gurkšniu nuplauti kauksmą nevažiuok, besiveržiantį iš gerklės. Ji pakėlė puodelį prie lūpų, vanduo kliūstelėjo per kraštą, verdantys purslai užtiško ant odos.

— Atsargiai, — Maksas suskubo pagelbėti.

Jo ranka palietė jos pirštus. Širdyje ji pasidžiaugė, kad puodelis jau Makso rankose, kitaip būtų apipylusi abu.

— Ačiū, — sumurmėjo ji.

Jis nušluostė puodelį servetėle, paskui vėl atkišo jai. Drėgni Minu pirštai slydinėjo glotnia fajanso ąsele. Ji vėl priglaudė puodelį prie lūpų, atsargiai siurbtelėdama karšto skysčio.

— O tu? — paklausė jis.

— Ką aš?

Maksas vos vos truktelėjo koją aukštyn ir atsisėdo veidu į ją. Viena jo ranka atsidūrė ant sofos atlošo. Jei ji bent truputėlį būtų pasislinkusi arčiau, nors per sprindį, jis būtų galėjęs ją apkabinti, kaip tada ant laiptų. Ji būtų galėjusi susirangyti prie jo, pailsinti galvą jam ant krūtinės.

— Įtariu, kad ir tau Engelsfošas — ne prie širdies, — pasakė jis.

Minu prajuko kvailu nervingu juokeliu ir pastatė puodelį. Geriau nerizikuoti, kai ranka kaip virta daržovė.

— Aš nekenčiu šito miesto, — prisipažino ji.

— Nesistebiu. Tu čia nepritampi.

Turbūt įskaitęs nerimą jos žvilgsnyje, jis ištiesė ranką ir uždėjo jai ant plaštakos.

— Tai komplimentas, — nuramino draugiškai.

Ranka tokia šilta ir švelni. Jis jos vis neatitraukė.

— Aš užaugau mažoj skylėj netoliese, tokioj kaip Engelsfošas, — ėmė pasakoti jis, — žinau, kad jautiesi kaip kalinys. Kaip būna ilgu, kokia klaustrofobija. Ir tik vėliau supranti, kad nebūtinai kažkas negerai su tavimi vien dėl to, kad tu kaip šuniui penkta koja. Gali būti ir priešingai.

— Rebeka visur pritapdavo, — atsiliepė Minu. — Ta prasme, niekas nemanė, kad ji keistuolė. Ir vis tiek ji buvo ypatinga.

— Ji tau daug reiškė, — švelniai tarė Maksas.

Tai tarsi atverti vartai, kvietimas: jei nori, gali man pasipasakoti.

— Ne tik man, — atsakė ji jaudindamasi, — ta prasme, visi ją mylėjo. Ypač Gustavas, jos vaikinas. Jie buvo tokia graži pora.

Minu pagaliau sėkmingai nustojo tauškėjusi ir viduje drebėdama atsilošė. Jo ranka ir toliau gulėjo ant jos rankos. Ji svarstė, ar įmanoma prakaituoti viršutine plaštakos puse. Nusuko žvilgsnį į moterį ant sienos.

— Kas ją nutapė? Ta prasme, originalą?

„Kaip gerai, kad pabrėžiau, jog suprantu, kad tai reprodukcija, o ne originalas“, — toptelėjo jai.

Maksas atitraukė ranką.

— Dantė Gabrielis Rosetis, — jo balsas nuskambėjo bent kiek mokytojiškai. — Jis priklausė anglų dailės mokyklai — prerafaelitams. Modelis — Džeinė Moris. Rosečio mūza. Čia jis nutapė ją kaip Persefonę, kurią prieš jos pačios valią pagrobė požemio valdovas Hadas. Ji tapo liūdnąja mirties dievo karaliene.

Minu žvelgė į baltą kaip pienas moters odą, galvodama, kad pati, palyginti su ja, turbūt atrodo kaip pabaisa.

— Gražus paveikslas, — tarė atsigręžusi į Maksą. — Ji graži.

— Atsimeni draugą, kurį minėjau? Kuris nusižudė? — paklausė jis tyliai.

Minu linktelėjo.

— Tai buvo draugė. Alisa. Tai ji man parodė paveikslą... Ji buvo labai panaši į Moris. Šiurpiai panaši. Vis juokaudavo, kad yra Džeinės Moris reinkarnacija.

— Tu ją mylėjai.

Minu nežinojo, iš kur šitie žodžiai. Maksas apstulbęs sužiuro į ją, tarsi ji būtų jį pažadinusi.

— Taip, — atsiliepė jis, — mylėjau.

Ji žiūrėjo į jį nenusukdama akių.

— Tu nepaprastas, ypatingas žmogus, Minu, — pasakė vos girdimai. — O, kad aš...

Jis nutilo.

— Ką? — paklausė ji balsu, ne ką garsesniu už šnabždesį.

Ji pasislinko arčiau jo — tik per nago juodymą, — bet jausmas buvo toks, tarsi būtų nušokusi nuo skardžio.

Arba dabar, arba niekada.

„Tegul dabar, — pasakė ji sau. — Labai prašau, dabar.“

Makso ranka, ką tik gulėjusi ant sofos atlošo, susirado jos petį ir nusileido ant jo.

Jie tarsi tapo vienas kito veidrodiniais atspindžiais. Kai jis pajudėdavo jos link, ji pasislinkdavo jo link. Tol, kol jų lūpos susitiko.

Minu vis jaudindavosi, kad pirmą kartą bučiuodamasi ką nors padarys ne taip. Bet dabar ją bučiavo Maksas, ir tai buvo visai nesunku. Netgi paprasta, netgi tobula. Jo lūpos buvo šiltos ir švelnios, truputį jautėsi arbatos skonis. Jo rankos ant jos nugaros, paskui jai ant liemens. Ji pasislinko dar arčiau.

Tada jis susitvardė. Lūpos atsiplėšė nuo jos, jis atsitiesė, atitraukė rankas.

Prispaudęs pirštų galiukus sau prie kaktos smarkiai užsimerkė, tarsi būtų užklupęs nepakeliamas galvos skausmas.

— Atleisk, — ištarė galop. — Taip negerai. Tu mano mokinė... O aš tau labai labai per senas...

— Ne, — pertraukė ji. — Tu nesupranti. Man gal ir šešiolika, bet aš nesijaučiu šešiolikos. Aš net nesusikalbu su savo amžiaus žmonėmis.

— Aš numanau, kad tau toks jausmas, — pasakė jis. — Bet kai pasidarysi truputį vyresnė, suvoksi, kokia iš tikrųjų buvai jauna.

Jai taip suskaudo, taip suskaudo, kad ji net nesuprato, kaip dar nenumirė. Ji atsistojo nuo sofos.

— Man reikia eiti, — pasakė.

Ir puolė į prieškambarį, pagriebė striukę, žaibiškai įsispyrė į batus ir kliūdama šoko prie durų.

— Minu, — išgirdo sau už nugaros Makso balsą.

Ji nuspaudė rankeną ir beveik išgriuvo lauk. Kirto gatvę. Ir nubėgo kiek galėdama greičiau tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo, nė karto neatsigręždama.

Sulėtino žingsnį tik atsidūrusi Sturvalio parke.

Neperžvelgiamoje tamsoje šviesos žiburėlius skleidė vien būrelis gatvės žibintų. Minu susmuko ant suolelio.

Ėmė kristi retos snaigės. Paskui jų vis daugėjo. Pirma tikra pūga šiemet.

„Jei sėdėsiu čia nejudėdama, mane užsnigs ir aš sušalsiu į ragą, — pamanė Minu su viltimi. — O išaušus pavasariui galėsiu pamažu atitirpti.“

Staiga per parką atbangavo tylus skundas. Ji įtempė ausis klausydamasi tamsos. Neaišku, iš kurios pusės sklinda tas garsas. Krūmuose ir plikose medžių šakose siaudė vėjas. Nelauktai į gatvės žibinto šviesą įsliuogė šešėlis.

Katinas. Vargšas nususėlis.

Minu akimirksniu pajuto jam simpatiją.

„Du nelaimėliai“, — toptelėjo jai.

— Kac kac, — pakvietė.

Katinas sustojo, dėbtelėjo į ją. Paskui prislinko arčiau.

Paskui išrietė kaklą ir išleido garsą — hša. Tarsi kas būtų įstrigę gerklėje. Hša.

Minu lengviau atsikvėpė, kad neglostė, kas žino, kokių ligų jis apniktas.

Hša, — vėl sušvankštė Katinas.

Staiga jai toptelėjo, ką tas gyvis daro. Jis bando iškosėti plaukų gumuliuką.

— Labanakt, Katine, — sumurmėjo stodamasi, — laimingai tau.

Hša, — atsiliepė Katinas ir jau kitą akimirką ant žemės žvangiai nukrito kažkoks daiktas. Mažas daikčiukas, blyksintis žibinto šviesoje.

Katinas reikliai spigino akimis į Minu, ir ši priėjo arčiau.

Vėmalų balutėje gulėjo raktelis.

Minu ilgokai dvejojo prieš jį pakeldama.

Tarsi pritardamas tam, Katinas pasitrynė Minu į kojas ir prapuolė tamsoje. 34

Pirmadienio rytą Minu atsikėlė anksčiau nei paprastai.

Praėjęs savaitgalis rodėsi lyg ilgas, keistas sapnas. Mėlyna ugnis. Šešios stichijos. Ornamentų knyga. Katinas ir raktas. Ir Maksas. Svarbiausia Maksas.

Maksas ją pabučiavo.

Nuo to niekur nepasislėpsi.

Jis ją pabučiavo, ir tai jam kažką reiškė. Kad ir kiek ji savimi abejotų, vis vien išskaitė tai jo akyse.

Jis nori jos. Vien pagalvojus apie tai, krūtinėje suskambėdavo muzika. Maksas jos nori, ir ji privers jį suprasti: nieko blogo čia nėra. Nėra jokio pagrindo priešintis tam, ką jie vienas kitam jaučia.

Minu išsirinko juodus marškinėlius. Nusipirko juos dar pernai, bet taip nekart ir neišdrįso apsivilkti. Jie labiau prigludę ir su didesne iškirpte nei kitos jos drapanos. Dažniausiai ji dažosi mažai, tik spuogelius negailėdama užtepa, bet šįryt išsitraukė vos panaudotą akių pieštuką ir apvedžiojo akis. Pamačiusi save veidrodyje iškart pasmerkė rezultatą. Akys sumažėjo.

Ji nusiprausė ir pradėjo iš naujo: užmaskavo spuogus, truputį papudravo paakius, kad nesimatytų, kokie jie pajuodę, tušu padažė viršutines blakstienas. Dar užmaskavo išbėrimus po raktikauliu ir pušką ant peties. Kam tenkintis spuogais vien ant veido, jei galima jų prisiauginti visur?

Statydama kosmetinę ant naktinio stalelio Minu pastebėjo raktelį. Parsinešusi nuplovė jį kelis kartus, nutrynė medicininiu spiritu. Ir vis tiek buvo grasu jį imti.

Ji turi teoriją, nuo ko jis. Prieš savaitgalio įvykius Minu būtų akimirksniu parodžiusi jį direktorei. Bet dabar — nesulauks. Tik ne po įvykių kultūros parke. Iš Adrianos ji dar negirdėjo nė žodžio — akivaizdu, kad direktorė nebelaiko Minu Išrinktąja. Tai kodėl Minu turi likti jai lojali?

Ji įsikišo raktą į kišenę ir metė žvilgsnį į veidrodį, kuriame matėsi visu ūgiu.

Atrodo visai neblogai. Truputį prisimerkus net galima apsimesti, kad yra graži.

Lauke snigo, kiemą dengė centimetro storio sniego sluoksnis. Minu ankstyva. Iki paradinių mokyklos durų vinguriavo vos vienų kitų pėdų takelis.

Ji įėjo į vidų. Smarkiai trenkė šveitimo priemonėmis. Ant sienos vis dar matėsi užrašas, nors kažkas ir bandė jį nutrinti:

IF U WANNA SAVE THE PLANET KILL UR FUCKIN SELF12

Minu nežinojo, ar ją labiau pykina nuo kvapo, ar nuo užrašo. Ji nusisuko ir nupėdino į Nikolauso kabinetą koridoriaus gale. Palubyje dūzgė dienos šviesos lempos.

Girdėjosi dar kažkas. Šlepsėjimas už nugaros. Tarsi kas vilktųsi grindimis.

Minu skubiai atsigręžė.

Koridorius kaip iššluotas.

— Minu? — sušnibždėjo kažkas.

Ji vėl grįžtelėjo. Ūkvedžio kabineto tarpduryje išniro Nikolausas. Ji paskubomis dirstelėjo sau pro petį ir smuko į vidų.

Nikolausas vilkėjo apspurusį pilką kostiumą. Visa jo esybė buvo pilka ir apspurusi. Tarsi nuo to laiko, kai direktorė jį išprašė, būtų pasenęs pora dešimtmečių.

— Labas rytas, — pasisveikino Minu, — turiu parodyti vieną daiktą.

— Tikrai? — Nikolausas nustebo. — Ar ta moteriškė tau leido?

— Ne, — rimtai atsakė Minu. — Nieko jai nesakiau. Ir nesakysiu, jei nenorit.

Nikolauso veide spėjo blykstelėti šypsena, bet paskui susigriebęs nutaisė oresnę miną.

— Ką gi, rodyk.

Patyliukais atsliūkino Katinas ir užšokęs ant stalo patogiai įsitaisė.

Minu pašnairavo į jį. Šis lyg niekur nieko dairėsi po kambarį, ir jai susidarė įspūdis, kad jis apsimeta nieko nežinąs. Ji išsiėmė raktą iš kišenės, padavė Nikolausui. Šis pačiupinėjo, pavartė jį. Minu papasakojo, iš kur jis atsirado.

— Tai tu nori pasakyti, kad tas nešventas gyvulys išbruko šį padargą iš savo vidurių? — paklausė Nikolausas beveik su pasididžiavimu, tarsi katinas būtų jo vaikas, padaręs ką nors fantastiška.

Katinas sumiaukė ir ėmė trintis Nikolausui į ranką. Nikolausas išsiblaškęs paglostė jam galvą. „Oi, ar ne per šiurkščiai“, — pamanė Minu, bet Katinas buvo patenkintas. Net sumurkė primerkęs vienintelę akį.

— Man rodos, žinau, kur jis veda, — tarė ji. — Mano tėvai turi banke seifą, ten laiko vertybes. Aš palyginau raktus — šitas atrodo kaip mūsų. Man tiesiog šovė mintis — tą pačią dieną, kai mirė Rebeka, mačiau Katiną prie banko Sturvalio aikštėje. Todėl įtariu, kad jūsų vardu banke yra atidarytas seifas, o šis raktas nuo jo.

— Kodėl mano vardu?

— Tai vienintelis logiškas paaiškinimas, kito sugalvoti nesugebėjau. Juk Katinas priklydo prie jūsų, o ne prie ko nors kito, tiesa?

— Kas tiesa, tai ne melas, — nutęsė Nikolausas mąsliai. — Turiu pripažinti, kad pradėjau puoselėti šiam utėlėtam bestijai tam tikrą prieraišumą.

Katinas pritariamai sumiaukė.

— Tu teisi, — apsisprendė Nikolausas, — turėčiau keliauti pasiteirauti.

— Puiku, — pagyrė Minu.

— Tik viena man dar rūpi, — suturėjo ją Nikolausas. — Kas yra banko seifas?

Minu prikando lūpą.

— Aš eisiu su jumis, — nutarė ji.

— To aš neleisiu. Mes negalime rodytis kartu. Blogio jėgos...

— Gerai, gerai! — pertraukė Minu. — Bet mes juk nežinome, kas yra seifo viduje. Jums nederėtų eiti vienam.

— Kaip tik todėl ir privalau eiti vienas. Kaip gyvas nekišiu dar ko nors į pavojų, — nukirto Nikolausas.

Minu atsiduso. Nikolauso vieno paleisti nevalia. Juk apie Katiną vis dėlto žinoma per mažai — kokie iš tiesų jo tikslai?

Ji suvokė, kad teks prašyti Vanesos pagalbos, nors, taip gėdingai pasišalinusi iš kultūros parko, su kitomis Išrinktosiomis matytis nori mažiausiai.

Minu išėjo iš Nikolauso kabineto. Koridoriuose jau būriavosi moksleiviai. Minu pamatė Linėją, besikalbančią su mergina mėlynais plaukais. Ačiū Dievui, ji nepastebėjo. Minu spėjo išsiimti vadovėlius iš spintelės ir pradingti.

Laiptų papėdėje išgirdo, kaip ją šaukia Gustavas.

Atsigręžė. Štai jis. Su stora žiemine striuke, šalčio nurausvintais skruostais.

— Sveika.

— Sveikas.

Minu juto, kad kiti, bėgdami pro šalį laiptais, žiūri į ją. Negi Gustavas Olanderis turi ką pasakyti tokiai kaip Minu? Po Rebekos mirties ir interviu laikraštyje jis pasidarė dar populiaresnis. Aplink jį spieste spiečiasi pulkai merginų, trokštančių paguosti.

Gustavas nusitraukė kepurę ir susigrūdo į kišenę.

— Aš tik norėjau padėkoti, — tarė jis.

— Už ką?

— Kad išklausei. Prie bažnyčios. Ir kad liepei pakalbėti su Rebekos tėvais. Kitaip gyvenime nebūčiau pasiryžęs. Bet pajutau, kad, na, jei tu supratai mane, gal ir jie supras.

Akys priplūdo ašarų.

— Ką sakė? — paklausė ji.

— Apsidžiaugė, kad atėjau, nepyko ant manęs. Jie viską suprato. Laikraščiai juos irgi vaikėsi. Ir Rebekos mama gailisi, kad įsileido Cilą. Pabuvom kartu kažkaip... gražiai. Pasėdėjom, paverkėm visi.

Minu neliko jokių abejonių, kodėl Rebekai patiko Gustavas. Jis toks stulbinamai atviras. Minu net dingtelėjo, kaip jis galėjo toks išaugti šitame mieste, kur menkiausia jausmų išraiška vaikinui uždeda neišdildomą žydrojo štampą, tolygų socialinei mirčiai.

— Tai gerai, — pasakė ji. — Ta prasme, kad jie viską suprato.

Gustavas linktelėjo. Paskui greitosiomis apkabino ją. Staiga ji panoro pažinti jį iš arčiau. Akimirka, ir apkabinimas jau praeitis. Gustavas nutolo koridoriumi.

Ji pasisuko vėl ruošdamasi lipti aukštyn ir pamatė, kaip laiptų aikštelėje su kavos puodeliu rankoje stabteli Maksas. Jis šyptelėjo jai, paskui žengė į klasę.

Minu liko stovėti.

Šypsenoje — nė lašelio šilumos ir jokios užuominos, kad jie turi paslaptį. Tai buvo tik mokytojo šypsena mokinei. Bet kuriai iš minios.

***

Išlipusi iš autobuso Ana Karina patraukė namo. Nebesnigo. Laukai driekėsi apsikloję baltu užtiesalu. Ji nebeturėjo jėgų popiet likti mokykloje, tad bent kartą parsiras namo su šviesa. Tas Anai Karinai ir blogiausia, kai toks metų laikas: tamsu, kai išeini, tamsu, kai grįžti.

Senelis prie tvarto kalbėjosi su Jario tėčiu, kuris šiandien buvo atėjęs pas juos taisyti senelio namuko stogo. Sunku net įsivaizduoti, kad Jaris ir jo tėvas — giminės. Tėtis žemas, plačiapetis, kone kubo formos.

Ana Karina pastoviniavo nuošaly, kol svečias išvažiavo, ir liko su seneliu viena.

— Nagi labas, — tarė senelis, pagaliau ją pamatęs.

— Labas, — Ana Karina priėjo arčiau.

Senelis užvertė galvą.

— Būtų vasara, pamanyčiau, kad kils perkūnija, — pasakė jis.

Ana Karina pasekė jo žvilgsnį. Dangus tarsi pilkas niekas. Vientisas, begalinis.

— Kodėl? — nesuprato ji.

— Nejauti? Oras įsielektrinęs. Bus kažkokia iškrova, viena man aišku.

Atsisukęs pažiūrėjo tiesiai į ją.

— Tu nejauti?

Ji tylėdama pakratė galvą. Ana Karina niekada nebuvo rimtai susimąsčiusi, kad senelis tarsi gyvas barometras. Be to, jis nuspėja ne tik orą. Jis visada tiksliai žino, kaip jaučiasi ūkio gyvuliai. Tarsi jie patys jam pasisakytų kažkokiu mįslingu bežadžiu būdu. Be to, yra kelis kartus padėjęs aplinkiniams žmonėms aptikti vandens gyslas virgulėmis. Pats senelis nesigarsina. Jam tai kasdieniai dalykai, juos jis daro, ir tiek. Tačiau šįsyk senelis atrodė sutrikęs dėl to, ką jam sako gamta.

— Gyvenime nesu nieko panašaus matęs, viena man aišku, — suburbėjo nusisukdamas ir nusispjaudamas į sniegą. Paskui pamėgino nusišypsoti. — Gal jau krioštu.

— Baik, seneli, — sunerimo Ana Karina.

Jai labai baisu, kai senelis pradeda šitaip kalbėti.

Senelio akys žvelgė kažkur anapus.

— Man užvis labiau norėtųsi, kad tai būtų tik senio įsivaizdavimas. Aš atsibundu naktimis išgirdęs medžių šnibždėjimą. O kas rytą pažvelgęs pro langą matau, kad miškas aplink mus dar labiau sutankėjo. Lyg kam nors kauptųsi.

— Kam? — paklausė ji.

Jis vėl pažiūrėjo į ją. Tarsi juos skirtų neišmatuojamas atstumas, tarsi jiedu stovėtų kiekvienas savo krante, o senelis bandytų sugalvoti, kaip jam nusigauti į jos pusę.

— Mažute... — pradėjo, paskui sudvejojo.

Visa, kas neišsakyta, atitolina juos vieną nuo kito. Ir to viso tiek daug. Ištisa tylos jūra, tyvuliavusi visą Anos Karinos gyvenimą.

— Aš žinau, kad ne visada sugebu žodį pataikyti... pakalbėti apie tą ar aną, — tęsė senelis. — Niekas mūsų, vyrų, nemokė tais laikais. Bet tikiuosi, tu supranti... kad aš tave myliu.

Ana Karina susidrovėjo. Norėtųsi pasakyti, kad ir ji myli, bet neišspaudė.

— Aš tave mylėčiau, kad ir kiek tu klystum. Net jei ką blogo padarytum, mylėčiau tave, o jei kas norėtų nuskriausti, ginčiau iki paskutinio kraujo lašo.

Ana Karina linktelėjo jausdama, kaip kaista skruostai.

— Aš noriu pasakyti, kad visada būsiu tavo pusėje, net ir nesuprasdamas, kas atsitiko. Dievas mato, daug ko šiais laikais nesuprantu. Keisti tie laikai.

Štai čia ir dabar ji būtų galėjusi jam viską papasakoti.

„Kad tu žinotum, kiek žmonių šitiek metų mane norėjo nuskriausti, — troško jam ištarti Ana Karina. — Kad tu žinotum, kas dedasi mano gyvenime dabar.“

Mano užduotis informuoti tave, kad Taryba sudarė komisiją.

Nuaidėjo galvoje direktorės žodžiai. Vien nuo minties, kokiomis bausmėmis galėtų nubausti raganų taryba, nukrėtė šiurpas.

Kitoje ganyklos pusėje nuo miško pakilo kuosų pulkelis. Jos suko ratus ore piktai skųsdamosi, tarsi kas jas būtų išgąsdinęs. Ana Karina net prie namų girdėjo, kaip smarkiai jos plaka sparnais. Pagaliau susitelkusios į debesį po baltu dangumi, kuosos nuklegėjo medžių viršūnėmis.

Senelis sumurmėjo po nosimi kažką suomiškai, akimis nepaleisdamas nujuodavusio kuosų būrio.

Ana Karina įsižiūrėjo į senelį. Jis įsižiūrėjo į ją. Ir abu žinojo, kad akimirka praėjo. Tarp jų vėl nusidriekė jūra, ir jos niekaip neperkirsi. 35

Vanesa banko vestibiulyje ramstė aukštą vienakojį stalą. Šis linko nuo kartoninių dėkliukų su reklaminiais lankstinukais, linksmai klausiančiais Vanesos, ar ji nesumanė įsigyti naujos kredito kortelės, o gal norėtų pasiskolinti pinigų naujai žoliapjovei arba svajonių būstui.

Ji pažadėjo Minu banke slapta pasekti Nikolausą. Tas užsispyręs senis, žinoma, atsisakė priimti pagalbą, be kurios, aišku kaip dieną, neišsivers. Tad jai teko uždavinys tapti nematomai ir jį saugoti.

„Atsirado palydovas“, — pamanė šnairuodama į Nikolausą.

Jis stypsojo spoksodamas į lapelį su savo eilės numeriu. Vilkėjo storą seną žieminį paltą, tikriausiai pirktą komise.

Bet Vanesa turėjo pripažinti, kad jai gan įdomu. Ji pirma pamatys, kas slepiasi tame mistiniame banko seife. Be to, patiko veikti direktorei už nugaros. Sekmadienį direktorė ir vėl joms vedė pratybas. Buvo ne ką įdomiau nei per pamokas mokykloje. Galima būtų tikėtis, kad magijos užsiėmimai — pikantiškas reikalas, bet jos tik sėdėjo ir žiopsojo į Ornamentų knygą su tais žiūronais. Ir kas iš to — tik galvą pradėjo skaudėti. Tai priminė Vanesai paveikslėlius iš taškelių, iš kurių susidėlioja trimatės figūros. Tokie triukai jai niekada neveikdavo.

Vanesa stebėjo banko darbuotojus, be garso rašančius savo kompiuteriais arba bendraujančius su klientais žemais, pasitikėjimą keliančiais balsais. Visi apsirengę dailiai ir tvarkingai. Po kojomis šiugžda išlaižyta kiliminė danga. Vanesa pabandė įsivaizduoti, kas būtų, jei ji čia dirbtų, ir ją iškart suėmė žiovulys.

Mama vienu metu susitikinėjo su banko darbuotoju. Tokiu Tobiju. Nuobodžiu ir pasipūtusiu žmogėnu. Paskui jis susipažino su turtuole iš Geteborgo ir tą pačią minutę metė mamą, o Vanesai teko ją guosti ir slapstyti trilitrius kartoninius vyno pakus.

Kartą per vakarienę, kai mama sėdėjo prie stalo snargliuodamasi, Vanesa neištvėrė. Neįstengdama ilgiau jos gailėti ėmė šaukti, kad geriau tegu susipažįsta su vyriškiu, kuris ją bent kartą pralinksmintų. Bet mama tik pakėlė paraudusias akis ir sušniurkščiojo, esą Vanesa nieko nesuprantanti. „Meilė skaudina, — pareiškė ji. — Kitaip tai netikra meilė.“

Užmušk, Vanesa tuo nepatikės. Kokia tada prasmė su kuo nors susidėti. Kas trukdo ir be poros dulkintis su kuo pakliuvo? Juk tada bent jau nereikia mazgoti kažkieno priterštų indų ir skųstis, kad tavęs nesupranta.

„Turbūt todėl ir nenori, kad būčiau su Viliu, — mąstė Vanesa. — Ji pavydi, kad mes tokie laimingi.“

Pagalvojus apie mamą, Vanesą vėl užplūdo pyktis. Jos vis dar nesikalba. Mama nepalieka net piktų žinučių Vanesos balso pašte. Vanesa neabejojo, kad Nikis prisaikdino mamą geriau jos neieškoti. Taip ir girdi jį sakant: Tegu paragauja, kokie yra tokio elgesio padariniai.

Vanesa neketino nusileisti. Ji neleis jiems laimėti. Ji pasiilgo tik Melvino. Melvino, kuris verkė jai išeinant.

Pasigirdo pyptelėjimas, švieslentėje užsidegė naujas numeris. Nikolausas suglumęs ėmė dairytis. Atrodo, atėjo jo eilė, bet jis akivaizdžiai nežinojo, kur jam dėtis. Tarsi piktai blykčiojantis numeris virš vienintelės laisvos kasos jam ničnieko nesakytų. Jis patikrino lapelį, lyg tikėdamasis, kad ten ras atsakymą. Vanesa atsiduso. Norėjo pribėgti ir niuktelėti kaip reikiant į nugarą, kad susiprastų. Vos susilaikė.

Laisvojoje kasoje sėdėjo mergina ilgais juodais plaukais. Graži, ir tai žinojo. Skirtingai nei kitiems banko zombiams, jai, regis, buvo nesvetimas gebėjimas susierzinti. Vanesos galva, tai darė jai garbę. Mergina nekantriai pamojo Nikolausui.

— Numeris vienas, — paskelbė Nikolausas priėjęs prie jos.

— Atsiprašau?

— Banko seifas, kuriam tinka šitas raktas. Jo numeris — pirmas. Jūs informavote mane apie tai, kai aš šįryt jums telefonavau.

— Turite omenyje, kad esate banko seifo savininkas? — paklausė ji.

— Taip man buvo pasakyta.

Nikolausas pasirašė kelis dokumentus. Darbuotoja profesionaliai šypsojosi, nė milimetru ne plačiau nei būtina.

— Prašom čia.

Nikolausas apėjo kasą, Vanesa nusekė iš paskos, vildamasi, kad nuo jos batų ant grindų nelieka tirpstančio sniego balučių.

Koridoriumi jie priėjo galingus metalinius vartus. Juodaplaukė juos atrakino.

— Tik laiptais nusileisit ir būsit vietoj, — pasakė ji. — Aš jus užrakinsiu.

Nikolauso veidas persikreipė iš išgąsčio.

— Paskambinkit, kai norėsit išeiti, — pridūrė ji.

Nikolausas linktelėjo ir pradėjo kopti laiptais atsargiai statydamas kojas. Vanesa kaip tik spėjo prasisprausti į vidų jam už nugaros. Banko darbuotoja taip smarkiai užtrenkė duris, kad net sudundėjo.

Rūsio sienos buvo nukabinėtos pailgomis sunumeruotomis dėžutėmis iš tamsaus matinio metalo. Vanesa pagalvojo, kiek pinigų, papuošalų ir nešvarių paslapčių iškaišiota po tas mažas metalines skryneles. Testamentų, demaskuojančių iki šiol nepažintus nesantuokinius vaikus, įbrolius ir įseseres. Sekso nuotraukų ir meilės laiškų.

Požemyje karaliavo visiška tyla. Patalpos viduryje stovėjo stalas ir kėdė.

Nikolausas akimis panaršė po sienas su spintelėmis. Pačiame viršuje kampe pastebėjęs seifą numeris vienas, ryžtingai priėjo ir atrakino jį.

Vanesa pasitraukė jam iš kelio. Jis nusinešė dėžutę prie stalo, pasistatė. Pamačiusi blizgantį metalo keturkampį ji staiga sunerimo. Nikolausas žengė žingsnį atatupstas ir įsispoksojo į skrynelę. Buvo aišku, kad ir jis bijo, kas joje gali būti. Pagal pasaulio, kuriame šiuo metu gyvena Vanesa, dėsnius, viduje gali būti, tarkim, didžiulė juodoji skylė, įsiurbsianti visatą ir išversianti ją į išvirkščiąją pusę. Arba miniatiūrinis įsiutęs vienaragis, spjaudantis ėsdinančią rūgštį.

Nikolausas ištiesė ranką ketindamas atidaryti dėžutę, bet susiturėjo. Iš lėto atsigręžęs apsidairė.

— Vanesa?

Ji sulaikė kvėpavimą.

— Aš žinau, kad tu čia.

Vanesa nedrįso pasidaryti matoma, nes viduje tikriausiai įrengta stebėjimo kamerų. Bet žengė prie Nikolauso ir patvirtindama palietė paltą.

— Iš kur žinot? — paklausė.

— Nežinau, — pasakė jis. — Atspėjau. Kažkas panelės Minu elgsenoje nukreipė mano mintis ta linkme.

— Ji bijojo, kad dėžutėje gali būti kas nors pavojinga, — sušnibždėjo Vanesa.

— Jei taip — kuo tu man padėsi?

— Būsime bent jau dviese. Be to, aš nematoma.

— Blogis mato daugiau, nei numanome, — burbtelėjo Nikolausas. — Tu turi iš čia išeiti.

— Kaip aš išeisiu. Mes čia užrakinti, greičiau atidarykit tą dėžutę ir čiuožiam.

— Tu bent atsitrauk per porą žingsnių, dėl Dievo meilės!

— Aš jau stoviu už poros žingsnių.

Nikolausas kinktelėjo, smarkiai įtraukė oro, tarsi ruošdamasis nerti į gilų vandenį. Ištiesė ranką prie dėžutės, bet pakeliui vėl stabtelėjo.

— Kas yra? — paklausė Vanesa.

— Baugu, kas gali būti viduje, — pasakė jis.

— Ne jums vienam.

— Tu nesupranti. Nuo pat to momento, kai buvau pažadintas, klajoju kaip per miglą. Ir štai išaušo valanda, kai ji galbūt išsisklaidys. Siaubas mane kausto, ką sužinosiu. Jei sužinosiu.

Vanesa iškart pajuto Nikolausui didžiulę užuojautą. Patys suprantat, koks vargas taip aklai klupinėti. Ir vis vien jis ištikimai stovi petys į petį su jomis. Jis visą laiką stengėsi joms padėti rasti atsakymą. Kitaip nei direktorė, kuri atsakymą jau žino, bet užsispyrusi nesako.

— Aš galiu atidaryti, — pasisiūlė Vanesa.

— Ne, — Nikolausas dar giliau įkvėpė. — Tai mano dalia.

— Kaip norit, — nusileido ji, pritykindama arčiau.

Nikolausas pravėrė dėžutę.

Viduje gulėjo juoda knyga su dviem įspaustais apskritimais ant viršelio. O šalia jos — gerai pažįstama sidabrinė lupa.

— Ornamentų knyga, — loštelėjo Vanesa. — Ir raštų ieškiklis. Tokiais naudojasi raganos.

Nikolausas kilstelėjo knygą.

Po ja gulėjo baltas vokas. Ant viršaus senovine raityta rašysena parašyta:

Nikolausui Elingijui į rankas

Jis pašnairavo į tą pusę, kur, jo manymu, stovėjo Vanesa. Jis apsiriko maždaug metrą. Paskui apvertė voką. Raudono lako antspaudas. Nikolausas atsargiai jį perlaužė, atplėšė voką ir ištraukė ploną popieriaus lakštą. Vanesa jam per petį perskaitė.

Rašydamas šiuos žodžius, Engelsfoše esu praleidęs penkias savaites. Penkias skaidrumos savaites. Kai tik grįžau, man nuo akių tarsi skraistė nukrito, ir aš prisiminiau savo tikslą bei lemtį. Ir vis vien kankina nuojauta, kad ši būsena neamžina.

Pirmiausia ketinau smulkiai išguldyti savo istoriją ir to, kas mūsų laukia šioje prakeiktoje vietoje, ataskaitą. Paskui ėmė dingotis, kad laiškas, Dieve saugok, gali pakliūti ne į tas rankas. Šio pavojaus akivaizdoje privalau rūpestingai parinkti žodžius. Tad nedrįstu atskleisti tiek, kiek būčiau norėjęs.

Net jei aš, skaitydamas šį laišką, būsiu vėlei nugrimzdęs užmarštin, bent turėsiu nuo ko pradėti. Jei kada nežinomoje ateityje teks perskaityti šiuos žodžius, tai vien dėl mano ištikimojo familiaris, kuris man parodė kelią iki laiško.

Neprarask vilties, mano pasiklydusi dvasia. Aiškumas grįš. Sidabrinis kryžius apsaugos tave ir Išrinktąją. Šalia jo judu esate saugūs kaip ir švęstoje vietoje.

Paskutinė gairė man tebus si maksima, kurios visas prasmes bandžiau įrėžti sau į atmintį:

MEMENTO MORI

***

Minu dar kartą perskaitė paskutines laiško eilutes ir padėjo jį ant Nikolauso žurnalinio staliuko. Sidabrinis kryžius, kabantis ant sienos priešais, turbūt tas pats, kuris minimas laiške. Prieš keletą minučių jis tebuvo tik keistas daiktas. Ir štai beregint jį apgaubė mistikos aura.

Nikolausas sėdėdamas vartė Ornamentų knygą ir sukinėjo raštų ieškiklį. Jam prie kojų murkė Katinas.

Savaime suprantama, Katinas — Nikolauso familiaris. Minu pati nesuvokė, kaip galėjo tai pražiopsoti, kai direktorė papasakojo apie raganas ir jų gebėjimą susisieti su gyvūnais.

Taigi raganos.

Kaip Nikolausas.

Ji vėl pasisiekė laišką. Perskaitė dar kartą, stengdamasi viską suprasti.

Nikolausas, ir tas — ragana. Visi, išskyrus ją, šiais laikais tapo raganom.

Iš virtuvės grįžo Vanesa. Katinas bandė pasitrinti jai į kojas, bet ji atšoko.

— Negalėjot išsirinkti švaresnio familiaris? — suburbėjo ji.

— Memento mori, — murmėjo Nikolausas. — Atmink, kad mirsi. O, kad galėčiau prisiminti, ką norėjau tuo pasakyti.

— Rašydamas laišką dar prisiminėt, — stengėsi padrąsinti jį Minu. — Vadinasi, ir vėl prisiminsite, kaip kitaip. Ir jūsų galios grįš.

— Dievas mato, viliuosi, kad tavo tiesa, — jis sukiojo raštų ieškiklį. — Na, tai kaip šitas daiktelis veikia?

— Kaip radijas, — paaiškino Vanesa, — tipo.

— Šiaip ar taip, mes sužinojome svarbų dalyką, — Minu bedė pirštu į kryžių. — Tyruliai nėra vienintelė vieta, kur galime matytis.

— Ačiū Dievui, — pasakė Vanesa, vilkdamasi striukę, kurią buvo numetusi ant grindų. — Kam reikia tokios vietos, kur nėra net tuliko. O čia galėsim susitikinėti be raganų močios žinios.

Vanesa užsitraukė užtrauktuką akivaizdžiai ruošdamasi eiti, bet Minu jautė, kad skirstytis dar ne laikas. Aplinkybės gerokai pasikeitė, todėl būtina susėsti ir apmąstyti, ką visa tai reiškia.

— Ar jūs nemanot, kad reikėtų papasakoti direktorei? Juk tai reiškia, kad ir Nikolausas yra ragana. Ji turės priimti jus. Argi ne?

— Gal ir tiesa, kad ji nesibičiuliauja su demonais, — Nikolausas vis abejojo, — bet jaučia mano širdis, kad ja ir ta jos Taryba pasikliauti nevalia.

— Dėl manęs galim jai nesakyt, — Vanesa truktelėjo pečiais.

— O ką darysim su kitom? — priminė Minu.

— Aš pasakysiu Linėjai, — nutarė Vanesa. — O tu Anai Karinai.

— O kaip panelė Ida? — paklausė Nikolausas.

Vanesa ir Minu susižvalgė. Nepasakyti Idai būtų negerai. Tai prieštarautų viskam, ką kalbėjo Rebeka ir ko Minu stengiasi laikytis: jos turi bendradarbiauti.

Bet ar Ida tikrai galima pasitikėti?

— Ne, — apsisprendė Minu, — mes jai nesakysime.

— Aš pritariu, — tarė Vanesa.

— Ji irgi Išrinktosios dalis, — paprieštaravo Nikolausas.

— Pasakysim, kai tik sužinosim daugiau, — nuramino jį Minu. — Žodis.

Nikolausas skeptiškai pažvelgė į ją.

— Kas mums garantuos, kad ji neišplepės direktorei, — ėmė teisintis ji.

Padėjo. Nikolausas raukydamasis linktelėjo. 36

Prieš Aną Kariną atsilapojo valgyklos durys. Viduje tamsu, taip tamsu, kad ji tik nujautė patalpoje susigrūdusių žmonių kontūrus.

Ji nenorėjo šito. Neprašė, kad ją išrinktų. Ji nebekontroliuoja kitų susižavėjimo. Jis plinta toliau ir apima žmones, kurių ji net nebandė palenkti savo burtais. Juos paveikė vien tas faktas, kad kiti žavisi Ana Karina. Ir štai jums rezultatas.

Galvą svėrė Liucijos karūna su žvakėmis. Galvos dangalas, saugantis plaukus, aplašėjo stearinu.

— Ir... trys keturi! — entuziastingai sukomandavo muzikos ir teatro mokytoja Kerstina Stolnakė.

Ji mosavo rankomis taip uoliai, kad raudona lyg Kalėdų Senelio apsiaustas tunika plaikstėsi kaip vėjyje džiūstantys skalbiniai. Chna dažyti plaukai ant pakaušio styrojo piestu. Anai Karinai už nugaros užgiedojo Liucijos eisenos dalyviai.

Nakties apsunkę žingsniai per kiemą, pro namus...

Iš lėto plaukdama per tamsą, Ana Karina judino lūpas pamėgdžiodama gerai pažįstamus, bet nieko nesakančius žodžius.

Ji plaukė per salę, o degančios žvakės aplink ją skleidė šiltą šviesą. Iš tamsos niro veidai. Štai Vanesa laužo imbierinį širdutės formos sausainį į tris dalis. Štai Minu žvelgia į Aną Kariną rimtu žvilgsniu. Kevinas sėdi ant kėdės barbendamas pirštais į stalviršį. Felisija ir Julija plačiausiai šypsosi — kaip visa širdimi atsidavusios sektantės, įtikėjusios Ana Karina. Tai jos pasiūlė ją į Liucijos rinkimus.

Atrodė, kad giesmė niekada nesibaigs.

Naktis bekraštė, nebyli. Girdi, kaip plaka tyloj sparnai balti, kaip šiugžda ir šneka?

Ana Karina sklendė per užtemdytą salę, ant dangalo varvėjo stearinas. Kvepėjo pakaitintu nealkoholiniu Kalėdų vynu ir sušilusiais kūnais. Priėjus valgyklos galą, kur išstumdžius stalus buvo padaryta vietos Liucijos eisenai, nosį pakuteno nuo mokytojų stalo sklindantis kavos aromatas.

Štai Ana Karina atsistojo pačiame priekyje, eisena susiglaudė pusračiu jai už nugaros. Direktorė įsisiurbė į ją žvilgsniu. Nuo žvakių šilumos Aną Kariną išpylė prakaitas, drėgna plėvelė aptraukė veidą, sušlapo delnai, suglausti privalomu Liucijos gestu. Maksas šalia direktorės padrąsinamai šypsojosi. Prie kito direktorės šono mindžikavo dailės mokytojas Peteris Bakmanas, garsėjantis tuo, kad pasitaikius progai deda rankas mokinėms ant liemens. Akys godžiai rijo Aną Kariną.

Giesmė pagaliau baigėsi. Anai Karinai iš dešinės — Ida, persirengusi Liucijos mergele. Traukdama paskutinį Liuciiijaaa, ji taip paspaudė, kad nustelbė visų kitų balsus. Buvo aišku, kad Ida labiau už viską trokšta dainuoti solo, plėšti iš širdies. Žemesniosiose klasėse iki gimnazijos Idą kasmet rinkdavo Liucija. Ana Karina vylėsi vieno — kad Ida nesusigundys padegti jai plaukų savo žvake. Tik pamačius direktorės pavaduotoją Tomį Ekbergą su gesintuvu, pasidarė kiek ramiau.

Salės skliautais vilnijo viena kalėdinė giesmė po kitos. Ana Karina pražiopčiojo nuo pradžios iki galo. Kerstina Stolnakė makalavo rankomis, tarsi būtų užmynusi širšių lizdą.

Ana Karina pastebėjo pasieniais slenkantį Jarį. Jis atsistojo arti arti, vos už kelių metrų nuo jos. Atėjo vienas, be draugų. Jo akys regėjo tik Aną Kariną. Staiga ji nusišypsojo plačiai, iš širdies. O kai ir jis jai nusišypsojo, rodės, kad jo šypsena žiburiuoja ir šviečia skaisčiau už visą eisenos ugnelių jūrą. Ji nurimo. Viskas greit baigsis.

Ei, senukai nykštukai, linksminkimos ir džiaukimos!

Ana Karina akimis nepaleido Jario.

Būvis mūs trumpas, nuo bėdų, nuo vargų mes sukumpę...

Ana Karina girdėjo, kaip Ida prieš paskutinį priedainį įkvepia pilnus plaučius oro.

...eeeeeee..

Idos dainavimas virto šaižiu riksmu.

... eeeeeeeeeeeeeeeeee...

Salėje stojo mirtina tyla. Direktorė palinko į priekį pasiruošusi stotis. Šalia Anos Karinos pasigirdo dunkstelėjimas, ji atsisuko taip staigiai, kad karūna su žvakėmis nučiuožė nuo galvos ir barkštelėjo į grindis. Iškritusios nuriedėjo kelios žvakės. Eisenos mergelės, berneliai ir nykštukai atšlijo nuo šoktelėjusių liepsnelių. Akies kampučiu ji matė atšuoliuojantį Tomį Ekbergą su iškeltu gesintuvu.

Ida susmuko ant kelių. Akių vokai suvirpėjo, akys užvirto aukštyn, liko matyti tik baltymai.

Jos lūpos krutėjo, ir Anai Karinai pasirodė, kad Ida taria jos vardą. Ji pasilenkė, kad geriau girdėtų.

Ida reagavo tarsi kobra. Jos ranka žaibiškai įsikirto Anai Karinai į riešą.

Aną Kariną apakino plykstelėjusi balta šviesa.

Ana Karina regėjo mėlyną dangų. Ir stogo kraštą. Mokyklos stogo. Ji gulėjo jausdamasi pavargusi, be galo pavargusi. Veidą talžė vėtra. Galva sukosi sprogte sprogdama. Ana Karina ilgėjosi Gustavo.

Gustavas. Ji pritvinkusi meilės, skirtos jam vienam. Jos meilė stipresnė net už tą siaubingą skausmą, tvaksintį po kiaušu.

Ana Karina suvokė, kad ji jau nebe savo kūne. Ji Rebekoje. Tarsi mažytis parazitas, stebintis pasaulį Rebekos akimis. Ji nesuvaikė minčių, bet kiekvienas jausmas ir įspūdis persmelkė taip, tarsi būtų jos pačios.

Jausmai persimainė į kito žmogaus ilgesį. Minu. Vienintelė gali jai padėti. Ji ėmė apgraibomis ieškoti telefono, užčiuopė, išsitraukė.

Ji išgirdo žingsnius sau už nugaros, šie priartėjo nuo atvirų durų.

Rebeka ir Ana Karina atsigręžė kartu, vienu judesiu, vienu kūnu.

Antai jis. Ana Karina pajuto, kaip Rebeka sutriko.

— Sveikas, — tarė ji. — Iš kur žinai, kad aš čia?

Gustavas neatsiliepė. Jis ėjo artyn nežiūrėdamas jai į akis. Rebeka vos jį atpažino. Ji nieko nesuprato.

— Kas yra? — paklausė ji.

Dar po akimirkos Gustavas pasilenkė ir padėjo jai atsistoti. Bet užuot paleidęs pradėjo tempti stogu.

— Gustavai, baik... Ką darai? Paleisk mane...

Balsas išseko. Nebeliko jėgų rėkti, nuo skausmo, besidaužančio galvoje, darėsi dar sunkiau. Gustavo veidas be išraiškos. Nesiklausydamas nuvilko ją prie krašto, tarsi norėtų greičiau užbaigti darbą. Rebeka bandė priešintis, bet kojos vis slydo.

— Gustavai, baik... Būk geras, baik!

Gustavas apsuko ją nugara į kiemą, besidriekiantį kažkur toli apačioje. Vėjas plakė jai veidą. Siaubas, apgniaužęs Rebeką ir Aną Kariną, kaustė tarsi paralyžius.

Ana Karina pabandė užsimerkti, bet nepavyko. Nepavyko, nes Rebeka nepaleido savo mylimojo akimis. Vis negalėdama patikėti tuo, kas vyksta.

— Pažiūrėk į mane, — paprašė Rebeka.

Gustavas pakluso. Kelias klaikias sekundes mirtinoje tyloje Ana Karina žvelgė tiesiai į šaltas mėlynas akis. Niuksas į krūtinę ją užklupo visiškai nepasiruošusią, ir ji ėmė kristi. Rankos atsimetė į šalis, pirštai nagais raižė orą, siekdami už ko nors užsikabinti, o paskui...

Ana Karina išgirdo neapsakomai stiprų smūgį. Rebekos kūnas trenkėsi į žemę. Bet ji nieko nejautė. Tik ant grindinio jos galva, kažkodėl plokščia. Ji nesuvokė, kaip dar gali būti gyva. Pabandė įkvėpti, bet iš plaučių pakilo tik drėgnas burbuliuojantis garsas, burna priplūdo kraujo.

Staiga jos sąmonę užėmė kažkas svetimas. Rebeka atpažino tą esybę.

Viskas greit baigsis, — tarė nepažįstamas balsas.

Užliejo skausmas. Ana Karina neturėjo su kuo jo palyginti, per visą savo kankinimui prilygstantį gyvenimą nebuvo tokio jautusi. Tai tarsi akinanti radioaktyvi šviesa, išdeginanti kiekvieną Rebekos mintį, kiekvieną jausmą, kiekvieną prisiminimą. Viską, kas ji kadaise buvo.

Ir galiausiai — pelenai. Tuštuma. Aukštai virš galvos mėlynas dangaus lopelis. Mėlyno dangaus skivytas, pamažu pereinantis į tamsą. Iš lėto ištekėjo juodas rašalas, užliejo akiplotį, liko tik balsas.

Atleisk man.

Ana Karina pramerkė akis, jos įsirėmė tiesiai į Idą. Ji matė atsispindint jose savo pačios paniką. Suvokė, kad abi patyrė tą patį. Tą akimirką Ida paleido Anai Karinai ranką ir ėmė trauktis atbula.

Ana Karina apsidairė. Į ją susmigę šimtai akių. Grindimis dar vis rieda viena užgesusi žvakė iš jos karūnos. Mojuodamas gesintuvu jų link vis dar lekia Tomis Ekbergas.

Čia, tikrovėje, neprabėgo nė akimirka. 37

Žvaigždės juodame danguje. Nuo sniego apsunkusios eglės.

Tokia ramybė, tarsi iš kalėdinio eilėraščio, pamanė Minu. Jei ne ta mėlyna ugnis, metanti šiurpią, mirguliuojančią šviesą joms ant veidų. Jei ne ką tik Anos Karinos ir Idos papasakota istorija.

Rebeką nužudė Gustavas. Todėl jis turėtų būti ir Elijo žudikas. Gustavas yra blogis, kurį jos privalo sustabdyti.

— Bet aš nesuprantu, — papurtė galvą Vanesa, — kaip jūs tai pamatėt?

Ana Karina palenkusi galvą bandė išsikrapštyti stearino gumulus iš plaukų. Tarsi susitarusios abi su Ida pakėlė akis į direktorę. Jos laukė atsakymo. Engėja ir auka sėdėjo susiglaudusios nuo tada, kai atėjo čionai.

— Įprasta kalbėti apie praeitį, dabartį ir ateitį, — pradėjo direktorė, — bet požiūris į laiką kaip linijinį reiškinį su pradžia ir pabaiga yra klaidingas, mat laikas — cikliškas tarsi ratas be pradžios ir pabaigos.

Minu dirstelėjo į kitas. Vanesa klausėsi direktorės net prasižiojusi.

— Jautrios raganos, kurių stichija yra metalas, gali suvokti įvykius iš kitų laiko rato atkarpų, įvykius, kurie nūdienos suvokimu vertinami kaip jau įvykę ar būsimi.

— Man tas pats, — atšovė Ida, spigindama akimis į direktorę. — Ką man daryti, kad tai nepasikartotų? Aš neturiu jokio noro prieš visą mokyklą pasirodyti kaip apsiseiliojusi epileptike.

— Tai ne tavo valioje, — atsakė direktorė. — Tu gali tik išmokti atpažinti ženklus, kad žinotum, kada tave aplankys vizija. Vos pajutusi, kad ima džiūti burna, svaigsta galva, apima stiprus nerealybės jausmas, pasistenk susirasti ramią nuošalią vietą ir...

— Tai pirmas ir paskutinis kartas, — tarė Ida greičiau sau pačiai, — aš jau tuo pasirūpinsiu.

— Tavo vizijos, regis, yra empatinio pobūdžio, — pasakė direktorė.

Linėja prunkštelėjo, Minu vos sulaikė šypseną. Ji niekada nemanė, kad žodžiai Ida ir empatija kada nors nuskambės viename sakinyje, juolab be veiksmažodžio nejaučia tarp jų.

— Tu regi vizijas kitų žmonių akimis ir jauti tai, ką jaučia jie, — direktorė žvilgsniu sutramdė Linėją.

— Bet kaip galėjau ir aš patirti tą patį, jei viziją matė Ida?

Ana Karina išlupo didžiulį baltą stearino gumulą. Su juo skaudžiai išsirovė ir keli plaukai. Ana Karina išsiviepė.

— Judvi sieja stiprus ryšys, — pasakė direktorė.

Minu dingtelėjo, kad ji sapalioja kaip koks guru.

— Aš nemanau, kad tai Gustavas, — staiga pareiškė Ida.

Visos išvertė akis.

— Nesupratau, — pakėlė antakius direktorė.

— Jis nieko nežudytų. Kam jam žudyti?

— Priežasčių gali būti daug... — pradėjo direktorė.

— Jūs nepažįstat G. taip gerai kaip aš, — žiojosi Ida.

— Nei tu jam draugė, nei ką, vien dėl to, kad išgalvojai tą idiotišką pravardę, — žėrė Vanesa.

— Jūs rimtai manot, kad G. būtų žudęs Rebeką? Savo paties merginą? — pratrūko Ida.

— Vaikinai savo merginas žudo visą laiką, — Linėjos balsas buvo šaltas kaip ledas.

— Aš irgi nesu visiškai tikra, kad tai Gustavas, — staiga pritarė Ana Karina. — Sunku paaiškinti. Tai buvo jis. Ir vis dėlto ne jis.

Idos ir Anos Karinos vienybė merginas sukrėtė iki širdies gelmių. Jos ilgokai tylėjo.

— Aš manau, kad mes nedelsdamos privalome juo pasirūpinti, — pertraukė tylą Linėja.

Mėlynos liepsnos apšvietė jos išblyškusį veidą, tamsoje sužaižaravo akys.

— Kaip pasirūpinti? — paklausė Minu.

Aišku, ji susigaudę kaip, bet negalėjo patikėti, kad Linėja kalba rimtai.

— O tu kaip manai? Ką mums dar daryti? Du iš mūsų jau negyvi. — Tu nori, kad mes nužudytume jį? — kone suspigo Ida. — Juk tau visai galvoj negerai, psiche!

Minu atsisuko į direktorę, bet ši tik stebėjo jas sunėrusi rankas ant krūtinės. Tarsi laukdama, kaip jos pasielgs šioje situacijoje. Tarsi tikrindama.

— Mes negalime žudyti Gustavo, — tarė Minu, — neįsivaizduoju, kaip tau ir į galvą šovė.

Linėja smeigte smeigė akimis Minu. Žvilgsnis buvo žiaurus.

— Atrodo, judvi su Rebeka vis dėlto nebuvot tokios geros draugės. Tarsi kas būtų pakeitęs Linėją. Akys užsiliepsnojo neapykanta. Minu ją suprato. Pati galvojo apie kerštą, kūrė planus. Tačiau dabar, kai tie patys jausmai atsispindėjo Linėjos veide, Minu suvokė, kokia klaida būtų rinktis šį kelią. Koks jis pavojingas.

— Ta prasme, tu, rodos, nelabai skubiniesi nubausti kaltininką, — nesiliovė Linėja.

Minu užplūdo pyktis. Kaip pasiutlige sergantis šuo pyktis ėmė draskyti pavadį, bet ji dar įstengė jį sutramdyti.

— Mes negalim jo tiesiog nužudyti, — pasakė.

— Jis nužudė Eliją.

— Kažin ar Elijas būtų norėjęs, kad tu už tai žudytum kitus žmones. Akimirką jai pasirodė, kad Linėja šoks ant jos. Bet ta nė nekrustelėjo, tik iškošė tvardydamasi:

— Visų pirma, tu ničnieko nežinai apie Eliją. Antra, Gustavas — ne žmonės! Jis net ne žmogus, tipo. Jis — demonas!

— Joks jis demonas.

Visos sutartinai pasisuko į direktorę. Ji stovėjo susidėjusi rankas ant krūtinės stebeilydama į mėlyną liepsną.

— Bent jau aš tą galimybę vertinu kaip statistiškai nelabai įtikimą. Demonai retai mūsų pasaulyje pasirodo fiziniu pavidalu.

— Man nusišvilpt statistika. Mes žinome, kas žudikas. Ir galime jį sustabdyti, — išrėžė Linėja.

— Nieko jūs nedarysite, — griežtai įsakė direktorė. — Laikykitės nuo Gustavo atokiau. Taryba viską sutvarkys.

— Nes ir iki šiol viską nepriekaištingai tvarkė! — suriko Linėja.

Visos išpūtė į ją akis. Ji peržvelgė jas visas, vieną po kitos.

— Kaip jūs, bliam, taip paprastai susitaikėt? Ji atsisako paaiškinti, kaip mums apsiginti!

— Aš negaliu jums leisti kištis, — direktorė pakėlė balsą. — Taryba man drauste uždraudė...

— Ką jie uždraudė, jei tiksliau? — paklausė Minu. — Kad mes gintumės? Kad išsiaiškintume, su kuo kovojame?

Direktorė grįžtelėjo į ją. Minu širdis net liuoktelėjo. Ji nepratusi viešai abejoti autoritetais. Ypač mokyklos direktore.

— Tu teisi, — pagaliau nusileido Adriana Lopęs. — Aš atskleisiu tai, ką mes žinome apie jūsų priešus.

— Atsiprašau, jūs pasakėte priešus? — ištempė ausis Vanesa.

— Viską paaiškinsiu, jei man bus leista kalbėti nepertraukiamai, — pasakė direktorė.

Vanesa užvertė akis.

— Kaip jau sakiau anksčiau, pasitaiko kovų, pereinančių dimensijų ribas, — pradėjo direktorė. — Kaip tik tokia kova netrukus čia ir įvyks. Demonai mėgins įsigauti į mūsų pasaulį, o jūs, matyt, užstojat jiems kelią.

— O kas yra demonas? Kažkoks velnias, ane? — pasidomėjo Vanesa. — Kur žmones apsėda? Gal Gustavas apsėstas?

— Demonai gali paveikti žmones, — linktelėjo direktorė. — Bet tik ne prieš jų valią. Tiems, kurie sutinka bendradarbiauti, jie gali suteikti įvairių galių. Demonai tai vadina palaiminimu. Palaimintasis savo ruožtu gali pridaryti daug žalos. Jei Gustavą palaimino, jis mirtinai pavojingas. Jis palaiko tiesioginį ryšį su demonais. Jie yra jo galių šaltinis. Jums nevalia jo pulti jokiomis aplinkybėmis.

— Vadinasi, jūs manote, kad Rebeką ir Eliją nužudė paprastas žmogus? — įsiterpė Minu. — Dirbantis demonams?

— Tai Tarybos teorija, — pritarė direktorė, — jie dirba su jūsų byla dieną ir naktį. Bet jūs privalote mums padėti. Dabar svarbiau nei bet kada, kad gilintumėtės į Ornamentų knygą.

— Jūs vis dar neatsakėte į mano klausimą, — priminė Vanesa, — kas yra demonas?

— Demonai, toks yra tikrasis pavadinimas. Jie patys savęs nelaiko individais, o tik didesnės visumos dalimi. Jie yra tam tikros ribinės būtybės, gyvenančios tarp mūsų ir kitų pasaulių. Mes nežinome, iš kur jie atsirado. Mes apskritai mažai apie juos žinome.

— Ko jie nori? — paklausė Linėja, iš lėto artindamasi prie direktorės.

— Viskas parašyta Ornamentų knygoje, — direktorė, regis, nesąmoningai žingtelėjo atatupsta. — Ateis laikas, ir jūs viską sužinosite.

Linėja sustojo prie pat direktorės, jos beveik lietė viena kitą. Direktorės akys ėmė lakstyti. Linėja giliai įkvėpė.

— Tu pati nežinai. Nei tu, nei ta tavo Taryba — jūs nieko nežinote.

Akimirką atrodė, kad direktorės kaukė nukris. Bet ji kaipmat vėl suvaldė veido raumenis.

— Tai netiesa, — pasakė ji.

— Tai todėl tu zyzi apie Ornamentų knygą, — varė savo Linėja. — Jūs patys vargiai žinot, kaip ja naudotis. Ir tikitės, kad tai parodysim mes.

— Jūs tam turit visai kitas prielaidas, nes jūsų įgimtas... — bandė pasiteisinti direktorė.

— Teisybė, — pertraukė Linėja, — mes stipresnės už jus. Jūs mūsų bijote.

— Tu ne taip viską supratai, — direktorė stengėsi, kad balsas skambėtų autoritetingai.

— Ne, — ramiai ištarė Linėja. — Pagaliau aš viską supratau.

Ji triumfuodama nusišypsojo.

— Mūsų priešas ne direktorė, — atkreipė dėmesį Minu.

— Ai, užsikišk, — numojo Linėja. — Ji nori, kad mes sėdėtume ir spoksotume į kažkokią knygą. Tipo, išsiaiškinsim, kas mus pražudys. Bet aš, užuot žiopsojusi, tą kažką sustabdysiu.

— Ta prasme, pirma šauk, paskui klausk? — nepasidavė Minu.

— Tiesiai į dešimtuką, — atšovė Linėja. — Ir manęs nesulaikys kažkas, kam čia apskritai ne vieta.

Tarsi spyris į saulės rezginį. Minu neišlaikiusi nusisuko. Ir nebeįstengė pažvelgti kitoms į akis. Buvo baisu jose pamatyti tiek užuojautą, tiek pritarimą.

— Liaukis, — paliepė Linėjai Vanesa.

— O tau kas nepatinka? — įširdo Linėja.

— O kaip tau atrodo? — šoko Vanesa. — Gal man, pavyzdžiui, iš galvos neišeina, ko tu prišnekėjai apie Gustavo nužudymą. Kaip mes tą padarysim? Kaip tau labiau patiktų? Nudursim einantį iš treniruotės? Padegsim jo namą? Nusipirksim iš Jončio pistoletą ir nušausim?

— Juk jos matė, kad tai jis! — Linėja dūrė į Aną Kariną su Ida.

— Ir vis vien abejoja! — nenusileido Vanesa. — Kaip tu gali būti tikra? Tu tik trokšti kam nors suversti kaltę. Man viskas aišku.

Vanesos balse skambėjo Minu negirdėtas įkarštis.

Linėja įsižiūrėjo į Vanesą, akimirką atrodė, kad pradės verkti. Bet užuot pravirkusi stvėrė striukę ir pasileido eiti. Vanesa šūktelėjo jai grįžti, bet Linėja kaip tik išsiveržė iš mirguliuojančio apvalkalo, gaubiančio šokių aikštelę. Staiga sustojo ir atsisuko.

— Sakėm, kad laikysimės drauge. Pasižadėjom viena kitai! — sušuko Vanesa.

— Tada manėm, kad tai svarbu, — atsiliepė Linėja. — Bet tai netiesa. Mes vis tiek mirsim.

Ji bedė pirštu į direktorę.

— Jei tikitės, kad ji jus apgins, — klystat. Kol pati tikėjo savo melu, melavo sėkmingai. Bet dabar nebesugeba ir sau pameluoti.

— Bet Ornamentų knygoje... — prasižiojo Ana Karina.

— Kuri ten ką perskaitėt toj knygoj? — nutildė ją Linėja.

Niekas neatsiliepė.

— Taip ir žinojau, — ji triumfavo.

Akimirką Minu jautė gėdingą pasitenkinimą. Vadinasi, ji ne vienintelė neperpranta tų mistinių ženklų.

— Reikia lavintis, — tarė direktorė.

— Klausyk, tu, — tėškė Linėja, — daugiau niekada manęs nebekalbink.

Didžiulei Minu nuostabai, direktorė nutylėjo.

Tylėjo ir visos kitos, kol Linėja prapuolė tamsoje.

— Na ką, — atsitokėjo Vanesa, — ar kas nori ką nors pridurti?

Minu dar niekada nebuvo girdėjusi tokios iškalbingos tylos.

— Nežinau, kaip jūs, bet aš žadu prisigerti, — informavo susirinkusiąsias Vanesa. — Linksmos jums Liucijos, eina šikt.

Merginos susirinko daiktus ir tylėdamos iškiūtino iš šokių aikštelės. Galiausiai Minu liko viena su direktore.

Mėlynoji ugnis jau blėso. Silpnoje šviesoje Minu vos įžiūrėjo Adrianos Lopęs bruožus. Susikaupusiu veidu ji pasisuko tiesiai į Minu.

— Visa širdimi viliuosi, kad tu nepatikėjai tuo, ką sakė Linėja.

— Aišku, ne, — sumurmėjo Minu.

Jei atvirai, direktore ji nelabai pasitiki. Bet mintis, kad Adriana galbūt žino ne daugiau už jas, per daug baisi, baisesnė už viską.

— Puiku, — atsikvėpė direktorė; atsipalaidavusiame veide pasklido šypsena. — Minu, tu neturi tikėti ir tuo kitu dalyku, kurį sakė Linėja. Aš tikrai gailiuosi, kad taip pasakiau praėjusį kartą. Galėjo susidaryti įspūdis, kad tu mažiau už kitas verta čia būti. Bet tiek aš, tiek Taryba esam įsitikinę, kad tu atlieki svarbų vaidmenį. Tik tavo galios sunkiau apibrėžiamos.

— Aaa, — išlemeno Minu. — Ačiū. Ta prasme...

Ji nežinojo, ką dar pridurti.

— Žinai, Minu, gal neturėčiau to sakyti, bet tavyje atpažįstu save. Tu į viską žiūri rimtai. Ir nepriešgyniauji vien tam, kad paprieštarautum, tau užtenka sveiko proto paklausyti tų, kurie žino daugiau už tave. Tai vertingos savybės. Tiesą pasakius, kartais trokštu, kad vienintelė Išrinktoji būtum tu.

— Ačiū, — Minu apsvaigo nuo pagyrų.

— Gal parvežti tave namo? — pasiūlė direktorė.

— Ačiū, — pakartojo Minu.

Tik išvažiavusi iš miško ir išvydusi Engelsfošo centro šviesas Minu ėmė abejoti, ar tai tikrai komplimentas — sugebėti aklai paklusti įsakymams. 38

Kai Minu buvo maža, jai vis atrodydavo, kad gruodis velka kojas, o Kūčių vakaro reikia laukti visą amžinybę. Šiemet dienos lėkte lėkė.

Šį semestrą Minu nedavė ramybės baisus, vis stiprėjantis jausmas, kad ima atsilikti mokykloje. Rezultatai to, žinia, neatspindėjo, bet atrodė, kad nedaug trūksta. Ji iš visų jėgų stengėsi pasivyti bendraklasius. Nerte panirusi į vadovėlius mušė vieną nemiegojimo rekordą po kito. Plempė kavą ir kokakolą, rijo saldainius, kad tik sukimštų į galvą visą informaciją. Kavos ji nešdavosi ir į mokyklą, norėdama sublizgėti per pirmąsias pamokas, užuot pasidėjusi skruostą ant vėsaus, švelnaus plastikinio suolo paviršiaus ir užmigusi.

Per mokyklos Kalėdų šventę Ida traukė solo su tokiais ašaringais, dirbtiniais soul padrebinimais, kad natūrali publikos reakcija turėjo būti mirtis iš gėdos. Bet Ida, visa spindėdama kaip saulė, sulaukė audringų aplodismentų, o biologijos mokytojas Uvė Postas slapčia net nusišluostė akių kampučius.

Direktorė pasakė trumpą kalbą apie ateinančius metus, kurie visiems atnešią progą žvelgti į priekį. Visi susigaudę, kad ji kalba apie Eliją ir Rebeką, girdi, reikia šiuos skaudžius įvykius palikti praeityje. Minu automatiškai pasižvalgė Linėjos. Bet niekur nepamatė. Toptelėjo, kad nematė jos nuo Liucijos nakties. Galbūt ji nuo to karto nė nesirodė mokykloje.

Po iškilmių jie grįžo į klases, Maksas išdalijo įvertinimus ir pažymius. Ištiesęs voką Minu, jis nusišypsojo ta pačia beasmene šypsena kaip ir visada pastaruoju metu.

Slaptą tarpusavio supratimą, kurį jie jautė tą akimirką, tarsi vėjas nupūtė. Ar jis apskritai buvo? Gal tik jos galvelėje?

Bet jis mane pabučiavo.

Ji galvojo apie tai jau milijoną kartų. Tai buvo tarsi mantra, kurią ji kartojo taip dažnai, kad ši ėmė prarasti prasmę. Niūriausiomis akimirkomis jai pasivaidendavo, kad tą vakarą Makso namuose ji tik įsivaizdavo. Tai psichozė, sukelta mirtį nešančių antgamtinių pavojų, pernelyg didelės gausybės fantazijų apie nekaltybės praradimą su savo mokytoju ir draskymosi dėl pažymių...

Minu pašnairavo į Aną Kariną, kuri sėdėjo skersai jai už nugaros ir kaip tik plėšė savo voką su pažymiais.

— Kokius tau išvedė? — neiškentusi paklausė.

Prieš atsakydama Ana Karina akimirką dvejojo.

Aukščiausi pažymiai iš visų dalykų. Iš visų. Net iš kūno kultūros.

„Kelis iš jų užsitarnavai pati?“ — knietėjo paklausti Minu, bet sukandusi dantis tik nenatūraliai nusišiepė:

— Sveikinu.

— Ačiū, — burbtelėjo Ana Karina.

Besidaužančia širdimi Minu atplėšė savo voką. Jame jokių staigmenų. Tik kūno kultūros pažymys prastesnis nei Anos Karinos. Tiesa, jį galima atmesti skaičiuojant vidurkį.

Minu išėjo iš klasės viena pirmųjų. Net nepalinkėjo Maksui linksmų Kalėdų. Būtų nepakėlusi dar vienos bereikšmės šypsenos. Išėjusi į mokyklos kiemą už vartų pamatė mamos automobilį ir ją užliejo nenumaldomas namų ilgesys. Kai tik įkels koją, užsibarikaduos savo kambaryje, prisikimš pilną burną imbierinių sausainių, išsivynios kalėdines dovanas...

Prie vartų stypsojo Gustavas.

Stovėjo nuščiuvęs ir žiūrėjo tiesiai į ją.

Minu akimis puolė naršyti, pro kur evakuotis. Linksmai pyptelėjo mama, Minu jai pamojavo, bet kad prisikastų prie mamos, teks eiti pro Gustavą.

„Žiūrėk, neišsiduok, kad žinai. Apsimesk kvailele, — įkalbinėjo ji save. — Čia tik Gustavas. Seniai pažįstamas Gustavas Olanderis. Geras vaikinas futbolininkas.“

Sudaręs sutartį su demonais.

Minu prisivertė eiti tarsi niekur nieko. Sparčiai, bet ne pernelyg. Tačiau širdis daužėsi, lyg bėgtų maratoną.

Gustavas atrodė kaip visada. Juoda žieminė striukė, balta kepurė. Kažkodėl tai ją dar labiau įbaugino. Juk šiuo vaikinu Rebeka pasitikėjo labiau už viską pasaulyje. O jis nustūmė ją nuo mokyklos stogo. Kaip tik taip jis atrodė ir tada.

— Sveika, — Gustavas jai einant pro šalį šypsojosi savo atvira šypsena, — linksmų Kalėdų.

— Linksmų Kalėdų, — karktelėjo Minu.

Jai teko sutelkti visą savitvardą, kad nepradėtų bėgti tų likusių kelių žingsnių iki automobilio.

Kalėdas jie atšventė trise — mama, tėtis ir Minu, laikydamiesi nusistovėjusių tradicijų: Kalėdų dieną išsimiegoti iki soties ir po pusryčių sužaisti dešimties metų senumo Trivial Pursuit (tėtis kaip visada niršo dėl nemokšiškai suformuluotų klausimų). Paskui Minu užlipo į savo kambarį dar kartą apžiūrėti dovanų. Labiausiai ją pradžiugino didžiulė prabangi knyga apie prerafaelitų tapybą.

Kaip tik jos ir norėjo.

Ji atsisėdo lovos galvūgalyje, pusiaugula atsirėmusi į didžiules spalvotas pagalves, ir pasidėjo knygą ant kelių. Paskui atsargiai vartė puslapius su išbalusiomis rimtomis moterimis ir vyrais, vilkinčiais praėjusių laikų apdarus. Ji stabtelėjo prie „Hamleto“ Ofelijos — upėje tysančios, vos po akimirkos nuskęsiančios mergaitės balta suknele. Paveikslas ją užrūstino. Ofelija paveiksle nepaprastai graži, gaubiama kone erotinės nuotaikos. Tarsi tai, kad Hamleto mylimoji nusiskandino, kai visi, kuriais pasitikėjo, apleido ją, būtų įstabu ir seksualu.

Versdama toliau Minu priėjo Rosečio paveikslą ir įsispoksojo į jį tarsi užhipnotizuota.

Štai kaip ji atrodė. Mergina, kurią mylėjo Maksas. Ta, kuri nusižudė.

Minu žino, kad žmogaus psichika — sudėtingas mechanizmas, nepakenčiantis nei paprastų atsakymų, nei nesudėtingų išeičių. Tačiau jai sunku buvo suvokti, kad kažkas, mylimas Makso, galėjo būti toks nelaimingas.

Ji atidėjo knygą į šalį ir užsimerkė. Ir vėl po vokais išsiskleidė ano vakaro pas Maksą paveikslas, bet ji leido įvykiams pasukti kita linkme. Maksas nenutraukia bučinio, bučiuoja ją toliau, ranka lenda po megztuku, pasiekia krūtinę...

Tačiau jai buvo sunku atsipalaiduoti ir panirti į fantaziją. Jautėsi stebima, tarsi kas žiūrėtų tiesiai į smegenis ir į kaip tik ten sukamą filmą suaugusiesiems.

Minu įsiklausė. Apačioje virtuvėje mama tarškino indus. Ji vėl blogos nuotaikos, girdėti iš to, kaip traukia stalo įrankius iš indaplovės. Tėvai vėl ginčijosi, nes, abiejų nuomone, sutuoktinis dirba per daug. Po barnio tėtis išvažiavo į redakciją, norėdamas patikrinti medžiagą, atiduodamą į spaustuvę po švenčių.

Minu atsikėlė ir nuėjo į vonią, patyrinėjo senąjį Engelsfošo žemėlapį, iš kurio po kruvinojo mėnesio nakties dingo Tyruliai. Sukėlusi plaukus į arklio uodegą pasilenkė virš kriauklės ir išsimuilino veidą. Paskui nusiplovė prausiklį, užbaigė procedūrą lediniu vandeniu ir apžiūrėjo save veidrodyje.

Už nugaros be garso prasliuogė beformis juodas šešėlis, dingdamas už vonios durų. Galėjo būti juoda dūmų sruogelė arba dėmelės, kurias matai smarkiai pasitrynęs akis.

Ji žvilgtelėjo į užtemdytą koridorių už vonios durų. Tuščia.

„Pasivaideno, — nutarė. — Pasivaideno, ir tiek.“

***

— Su Kalėdom, kalės! — riktelėjo Vanesa.

Ji pagarsino stiprintuvą, prijungtą prie kompiuterio, ir užsikorė ant stalo. Paskui ištiesusi ranką padėjo užsikabaroti Evelinai su Mišele. Jos ėmė šokti kliuvinėdamos viena už kitos. Vanesa ranka prisilaikė už lubų.

Marškinėliai pakilo gerokai virš bambos, kūnas sūpavosi muzikos ritmu. Kulneliai gremžėsi į minkštą pigų pušinį stalviršį Jončio virtuvėje.

Jiedvi su Evelina šoko beveik susiglaudusios, Mišelė atsitūpusi kratė užpakalį, paskui vėl atsistojo. Bernai žiopsojo gosliom akim, bet Vanesai jie buvo nė motais. Ji matė tik savo drauges, savo dvi geriausias pasaulyje drauges.

Pasigirdo sena Beyonce ir Jay-Z daina, trijulė suspigo iš laimės. Jos šokdavo pagal ją Vanesos didžiajame kambaryje, kai buvo dar mažos. Tik jos namuose niekas nedrausdavo paleisti muzikos visu garsu. Vanesos mamai ta daina taip patiko, kad ji ateidavo ir šokdavo kartu su jomis. Evelinai ir Mišelei atrodė, kad Vanesos mama — fainiausia iš visų. Tais laikais ir pati Vanesa taip manydavo. Tai buvo, žinoma, PPN. Prieš Pasirodant Nikiui.

Pagalvojus apie mamą palaimingas jausmas bent kiek išblėso. Tai pirmosios Kalėdos, kurias jiedvi švenčia atskirai.

— Nesą! — šūktelėjo Evelina perrėkdama muziką. — Kas tau?

Vanesa pakėlė akis, sugavo apkvaitusį Evelinos žvilgsnį. Jei kas nors įstengtų ją suprasti, tai tik Evelina. Nuo to laiko, kai išsiskyrė Evelinos tėvai, mama laksto į pasimatymus su kiekvienu, kad ir paskutiniu Engelsfošo asilu. Septintoje klasėje Evelina kelis mėnesius, gali sakyti, gyveno Vanesos namuose. Tuometinis jos mamos svajonių princas pasisiūlė duše stovinčiai Evelinai padėti išsimuilinti sunkiai prieinamas kūno vietas. Tai buvo taip šlykštu, kad net Nikiui toli šviečia iki jo.

Taip, Evelina suprastų. Mišelė irgi, ką jau čia. Bet jai kol išaiškinsi.

— Jėga, juodai! — atsiliepė Vanesa, palydėdama atsakymą akinama šypsena.

Ji nori pamiršti visą šūdą ir siautėti taip, tarsi rytojus niekada neišauštų, o tai juk visai realu. Geriau jau naudotis proga. Kai Mišelė ištiesė jai alaus skardinę, Vanesa ištuštino ją ir sviedė per visą kambarį, net pataikė Lakiui į nugarą.

Ant jos kairės rankos sutvisko žiedas.

„Viskas susitvarkys, — pamanė ji. — Viskas susitvarkys“.

Iš minios išnėrė Vilis ir sustojo prie stalo šalia jos. Jis kvailokai šypsojosi apsunkusiais akių vokais. Vanesa atsitūpė, vos vos susvyravo, suėmė veidą rankomis ir stipriai pabučiavo. Liežuvis atsidavė dūmais ir alkoholiu, bet nuo jo burnoje buvo šilta ir šlapia. Ji atsisėdo ant stalo krašto, apkabino Vilį kojomis per liemenį ir prisitraukė arčiau savęs. Paskui apsivijo rankomis kaklą. Iš garsiakalbių siūbtelėjo ramios, Vanesai anksčiau negirdėtos dainos tonai.

— Tu mane taip trauki, — sušnibždėjo jis.

Jo šiltas kvapas jai į ausį išspinduliavo karštį po visą kūną. Ji įsisiurbė jam į apatinę lūpą, krimstelėjo. Jis pradėjo juoktis.

— Tu atsargiau, — jo rankos nuslydo jai per užpakalį.

— Einam kur nors? — pasiūlė ji.

Vilis neatsiliepė. Nukėlė ją nuo stalo. Jie apsikabino. Muzika vis augo ir augo pripildydama visą kambarį. Jie įsikirto vienas į kitą.

Melodija tarsi gaubtas apvožė juodu su Viliu, visus kitus ištirpdydama ir atitolindama į antrą planą. Visame pasaulyje svarbu liko tik tai, kas vyksta čia ir dabar, tik jų susiglaudusių kūnų šiluma.

— Gal varom iš čia, — Vilis prisikišo jai prie pat ausies. — Spjauk į mokslus. Varom į Tailandą. Ten net pinigų beveik nereikia. Guli sau prie jūros nuo ryto iki vakaro. Dulkinies ir rūkai nuo vakaro iki ryto. Tik tu ir aš. Ko mums daugiau reikia.

Vanesa niekada nebuvo Tailande, bet vis vien labai aiškiai įsivaizdavo: balti paplūdimiai, mėlyna tviskanti jūra, saulėje nudegęs Vilio kūnas. Šilta ir gera. Viską mestum ir išvažiuotum, paliktum mamą, baimę, magijos knygas ir sunkią kaip akmuo atsakomybę. Kodėl gi ne? Rimtai?

Daina netikėtai nutrūko, nes kažkas vėl paspaudė mygtuką grąžindamas hiphopą.

— Ateik, — sušnibždėjo Vanesa, suimdama Vilį už rankos ir vesdamasi į antrą aukštą.

Metusi žvilgsnį per petį pamatė, kad Evelina su Mišele liko ant stalo.

Jos maivėsi šokdamos kažkokį tyčia negražų šokį, bet vis vien atrodė pritrenkiamai. Lakis glamžėsi su mėlynplauke mergina, kažkokia Linėjos drauge. Pačios Linėjos nesimatė.

— Aš tave myliu, — sušvokštė Vilis, kai jie sudribo ant Jončio lovos.

Ji nusiplėšė prakaituotus marškinėlius, tuo pat metu jis segiojo jai džinsus, nusmaukė juos ant šlaunų, paskui iki kulkšnių, kurį laiką pasitąsęs visai juos nutraukė. Paskui pats nusivilko marškinėlius ir išsitiesė šalia.

— Tu rimtai? — sušnibždėjo Vanesa.

— Kad myliu tave?

— Kad norėtum su manim išvaryt. Paimt ir išvažiuot.

— Kad ir rytoj, — sušvebeldžiavo Vilis. — Nereikės net daiktų krautis. Ten drabužių nereikia.

Bandydamas išsinerti iš džinsų jis nuvirto nuo lovos. Leipdama iš juoko Vanesa padėjo jam vėl įsiropšti. Bučiuodama jį ranka glamonėjo per glaudes. Vilis suaimanavo, vargais negalais nutraukė jai kelnaites, išbučiavo krūtis ir ėmė leistis žemyn.

Vanesai vienodai rodo, kas buvo, vienodai rodo, kas bus. Svarbu tik Vilis ir jo gebėjimas padėti jai visiškai užsimiršti.

Po visko Vilis nudrožė ieškoti alaus. Ji užsitempė drabužius jausdama, kad marškinėliai prasmirdę dūmais. Paskui nuėjo į vonią pasisioti ir pasitaisyti makiažo. Po kriaukle radusi puspilnį butelį, tvarkydamasi didžiuliais gurkšniais kliukino iš jo vyną. Kikendama veidrodžiui pasiuntė kelis teatrališkus oro bučinius, pasistaipė visokiom pozom, pademonstravo sau pačiai krūtis. Dingtelėjo, kad bus rimtai prisisiurbusi.

Ji pravėrė duris. Šalia petimi atsirėmusi į sieną rūkė Linėja. Vilkėjo trumpą juodą suknelę korsetą primenančiu viršum, mūvėjo derančias tinklines kojines ir juodus aulinius batus. Akys po juodais kirpčiukais buvo smarkiai pridažytos. Abi kurį laiką stebeilijo viena į kitą.

— Bet tu ir suvargus, — užkalbino Linėja galop, kreivai šypteldama.

— Ačiū ačiū, — Vanesa taip pat išsišiepė.

Ji netikėtai baisiausiai apsidžiaugė pamačiusi Linėją. Šis vakaras — tikras meilės triumfas. Tik vienas nuošalus smegenų kamputis miglotai pasvarstė, gal kas nors buvo įkrėtęs ekstazio į vyną, kurį ji ką tik išgėrė.

— Suvargus, bet daili, — patikslino Linėja.

— Tu irgi, — atsilygino Vanesa. — Nors ir nesuvargus.

— Ką tu, mano grožis daugiau vidinis, — nusišaipė Linėja.

Įdomu, ar Linėja girta, dingtelėjo Vanesai. Tikriausiai ji iš tų žmonių, kurių niekada gerai nesuprasi, gėrė jie ar ne.

— Kai paskutinį kartą matėmės, truputį... persistengiau, — tarė Linėja, o Vanesa pamanė, kad jai, matyt, kitaip neišeina pasakyti: atsiprašau, kad elgiausi kaip kraujo ištroškusi lunatikė.

Linėja nusijuokė apnuogindama tobulus dantis.

„Šūdas, iš tikrųjų žiauriai graži“, — širdyje žioptelėjo Vanesa.

— Bet savo nuomonės nepakeičiau, — pridūrė Linėja. — Mes negalime pasitikėti direktore. Ji tikrai neįstengs mūsų apginti.

Vanesa uždėjo delną Linėjai ant rankos ir žvilgsniu įsisiurbė į tamsias akis. Jai atrodė, kad pati truputį žvairuoja. Šūdas, nereikėjo gerti to vyno. Bet nevalia išsiduoti, kad pasigėrė, nes tada Linėja nebežiūrės į ją rimtai, o tai, ką Vanesa dabar žadėjo jai pasakyti, — rimta.

— Net jei ir taip, koks skirtumas. Mes vis tiek turim laikytis kartu. Mes pažadėjom viena kitai.

Linėjos ranka vėsi. Staiga Vanesą suėmė siaubas, o kas, jei jos plaštaka prakaituota. Ji atitraukė ją taip staiga, kad vos nesivožė aukštielninka.

— Jeigu jau užėjo kalba apie tai, — iškvėpė dūmus Linėja, — tai mes šįvakar čia ne vienintelės raganos.

Vanesa nesusigaudė, ką ji turi omeny.

— Po šiuo stogu veikia dar viena, — perdėm dramatiškai sušnibždėjo Linėja. Paskui pridėjo santūresniu balsu: — Reikėtų pasidomėti, ką ji išdarinėja. 39

Jaris atkimšo alaus skardinę ir įteikė ją šnypščiančią Anai Karinai. Ši atsargiai nulaižė putas, išlipusias per kraštą, ir nusriuobė didžiulį gurkšnį. Tikrai neskanu, bet ir šlykštu nėra. Skonis aitrus, su metalo prieskoniu, bet nepasakytum, kad bjaurus. Ji dar gurkštelėjo ir nurijo sukilusį raugulį.

Beveik visi vakarėlio dalyviai buvo vyresni už ją. Anos Karinos galios niekada jų neveikė, tad jai sunkiai sekėsi suvaldyti visus tuos negrabiai judančius padarus, kurių prisigrūdo pilnas namas. Kur užmatai, siūbavo sustoję jų guotai. Klupinėjo atsitrenkdami vienas į kitą, kalbėjo pakeltais balsais. Ana Karina nesugebėjo kaip reikiant įsitvirtinti jų sąmonėje, apsvaigusioje nuo alkoholio ir, kaip ji įtarė, dar kai ko.

Muzika taip griaudėjo, kad užgulė ausis. Ji ištuštino skardinę, sugniaužė ją. Jaris kaipmat ją paėmė ir tučtuojau ištiesė kitą. Ana Karina dėkinga šypsojosi.

— Į sveikatą, — pasakė jis.

— Į sveikatą.

Alaus skardinės susitiko ore, ji atkragino galvą leisdama skysčiui tekėti gerkle. Net pati nustebo, kaip greit galima priprasti prie skonio. Alus atrodo jau visai nieko.

Ana Karina truputį atsipalaidavo. Įtampa atslūgo. Ne taip jau ir svarbu, ką mano kiti, kol į ją tokiomis akimis žiūri Jaris.

Šįvakar ji net pati sau atrodo gana graži. Apranga: trumpa ryškiai rožinė suknelė su sidabriniais blizgučiais, gili iškirptė, drabužis aptempia krūtinę ir paslepia pilvą. Julija su Felisija spyrėsi, kad ji apsivilktų visą kūną aptempiantį drabužį, bet tiek Anos Karinos pasitikėjimas savimi nesiekia.

— Kaip matau, ne visas kiaules kalėdiniams kepsniams išskerdė, — prišlitiniavęs sustaugė kažkoks nematytas vaikėzas, rodydamas į ją.

Draugeliai pradėjo žvengti.

Ana Karina pajuto gerai pažįstamą dūrį. Jau seniai niekas nieko panašaus nebuvo sakęs — beveik spėjo pamiršti, kaip gali suskausti.

Ji tylėdama kliukino alų ir mąstė, koks kerštas būtų tinkamiausias. Jaris ir toliau nenuleido nuo jos akių, iš kurių plūste plūdo susižavėjimas. EIKŠ ČIA. IR PARODYK JIEMS.

Jaris puolė ją kaip vanagas. Tarsi būtų to laukęs šimtą metų ir nebegalėtų ištverti nė sekundės. Jo lūpos prigludo prie jos lūpų. Ji pajuto jo liežuvio galiuką, jis skverbėsi jai į burną. Pravėrė ją.

— Jari, bliam, čia dabar? Tu rimtai? — vaikėzas neteko žado.

Bet Jaris neatsiliepė. Jis suėmė Aną Kariną už sprando ir dar labiau prisispaudė prie jos. Anai Karinai susisuko galva, jo liežuvis tyrinėjo jos burnos ertmę. Ji vos spėjo iš paskos. Tai pirmas jos bučinys, jausmas — tarsi tave tuoj suvalgys. Bent jau anas vaikėzas su savo draugeliais užsičiaupė. Reikia oro. Ji atsitraukė.

— Gali dar alaus atnešti? — paklausė ji.

Jaris atsimerkė, nusišypsojo su dėkingumu, tarsi patarnauti Anai Karinai būtų jam neįkainojama dovana. Ir paknopstomis nudūmė alaus. Skardinės gulėjo išrikiuotos kiemo pusnyne, kad atšaltų.

— Ateik čia, — sušnypštė jai į ausį kažkas ir šiurkščiai patraukė už alkūnės.

Vanesa.

Ana Karina leidosi nuvedama į šalį. Pakeliui jos praėjo pro Linėją, ši nusekė joms iš paskos į kambarį, kur drybsodami ant grindų pora vaikinų žaidė vaizdo žaidimus. Buvo palyginti ramu. Jos susigrūdo kambario kampe, kiek įmanoma toliau nuo bernų.

— Ką tu čia, bliam, sau leidi? — užsipuolė Linėja.

— Matėm tą šou su Jariu. Tu gal vieną kartą baik, nes žinai, kas tau bus!.. — neatsiliko Vanesa.

Kokios engikės. Įspraudė ją į kampą ir apipylė kaltinimais. Tik todėl, kad ji nešoka pagal jų dūdelę. Dar užsimanys, kad ji vėl pasidarytų senoji Ana Karina, amžinai viena, nedrįstanti akių pakelti...

Per sienas į vidų sunkėsi žemi trankios muzikos tonai. Sulig kiekvienu sprogimu televizoriaus ekrane vaikinai ant grindų vis subliaudavo.

Vanesa su Linėja prisispraudė prie pat jos. Ana Karina neišmanė, ar dvi skardinės alaus yra per daug. Ji tik suprato, kad nori dar. Tuojau pat.

— Palikit mane ramybėj, — tarė ji, — aš žinau, ką darau.

— Ane? — neišsigando Linėja.

— Aš viską kontroliuoju.

— O man atrodo, nekontroliuoji, — nukirto Linėja, — man rodos, tu pasidarei priklausoma. O dėl Jario, tai...

— Kas jums rūpi, jei aš turiu vaikiną!

— Mums nė velnio nerūpi, — įsiterpė Vanesa. — Turėk tų vaikinų kiek tik nori. Bet Jaris ne tavo vaikinas. Čia tik tavo fokusai.

— Ana Karina, nemanyk, kad mes nesuprantam, — jau taikiau pasakė Linėja. — Aš žinau, ką reiškia visad būti nuošaly. Žinau, ką reiškia norėti to, ko niekada negausi.

Linėja pažvelgė į ją kupinu užuojautos žvilgsniu. Tąsios, lipnios užuojautos. Ana Karina tarėsi skaitanti jos mintis: Vargšė Ana Karina. Negraži ir niekam nereikalinga. Turi naudotis magija, kad kas nors jos panorėtų. Nagi, pasakykit bent vieną jos bruožų, kuris galėtų kam nors patikti, na? Visus kitus ji gal ir gali apgauti, bet mes visada žinosime, kokia ji yra iš tikrųjų. Stora mėmė, šlykšti kaimietė, kvaiša prakaituota, tešlė drimba, liulanti karvė, nieko verta žmogysta, kokia buvo, tokia ir liks. Apsivilko prigludusią suknelę ir jau įsivaizduoja kažin ką. Gėda žiūrėti.

— Atsikniskit jūs nuo manęs, — iš lėto ištarė Ana Karina.

Sukilo toks stiprus įsiūtis, kad pati savęs išsigando. Ji stumtelėjo Vanesą ir prasibrovusi atplėšė duris.

Žmonių — net tiršta. Ana Karina skynėsi kelią ieškodama Jario. Įsiaudrinę kūnai dunksojo tarsi mėsingas mūras. Ji pasijuto kaip košmare, kai bandai bėgti, bet nepajudi iš vietos. Ji tūpčiojo stengdamasi išsilenkti smilkstančių cigarečių, atšokdama į šalį, kad kas neapipiltų alumi, ieškodama properšų žmonių minioje. Galop neteko kantrybės.

TRAUKITĖS, — įsakė ji.

Lyg Mozė būtų perskyręs Raudonąją jūrą. Paruoškite Viešpačiui kelią. Visi atsitraukė per kelis žingsnius, kad Ana Karina galėtų laisvai praeiti.

Ji lengviau atsikvėpė. Dabar netrukdoma apeis visą namą. Žmogėnai susispaudė kaip silkės statinėje, jai iš šalių sudarydami gyvas svirduliuojančias sienas.

Ji visur apieškojo, bet Jaris kaip skradžiai žemę prasmego. Ana Karina atsidūrė vestibiulyje. Virstelėjo duris, matyt, rūsio. Plika elektros lemputė apšvietė neobliuotas, nedažytas pušinių lentų sienas palei laiptus. Ji įsmuko pro duris, pritraukė jas ir ėmė leistis žemyn.

Mažoje rūsio patalpoje vienas kitą garsiu burzgimu stengėsi perrėkti šildymo katilas ir gigantiškas šaldiklis. Užsivėrus durims muzika ir balsai nuslopo.

Į vieną sieną rėmėsi didžiulis medinis laikrodis su liaudiškais marginiais, sulūžusi gitara ir dvejos rogutės. Kasdienybės nuolaužos. Atsidavė akmeniu, pelėsiais ir žeme. Kitoje patalpos pusėje — praviros žaliai dažytos plieninės durys. Instinktas Anai Karinai šnibždėjo, kad ten nereikėtų lįsti. Galbūt kaip tik dėl to ji ir neatsilaikė pagundai.

Ją apakino šviesa. Patalpa didžiulė, sienos baltos. Virš tvarkingomis eilėmis susodintų žalių augalų tvieskė ultravioletinės lempos. Šilta ir drėgna. Ana Karina girdėjo kažkokį švilpiantį garsą, gal ventiliatorių.

Pirma mintis: „Visai kuoktelėjo, kas augina daržoves rūsyje?“ Jau kitą akimirką ji susigaudę, kokia yra naivuolė. Žalumynai, tarpstantys lempų spinduliuose, — tai hašišas. Arba marihuana. O gal tai tas pats? Ji supratimo neturi.

Žvilgsnis nuklydo į stalą, užverstą įvairiausiais įrankiais ir rakandais, šalia jų dar riogsojo krūva suskaitytų vadovų. Ir pistoletas.

Ana Karina prisiartino. Juodas pistoletas ruda rankena. Atrodė nenaujas.

Jau kitą akimirką ant laiptų išgirdo žingsnius, virstelėjo durys. Ji nervingai apsidairė. Žingsniai suko čionai. Slėptis nebuvo kur.

Patalpoje išdygo aukštas, prakaulus vaikinas. Ant akių užsimaukšlinęs pilką kepurę. Žvilgsnis bukas, bet drauge kiaurai gręžiantis. Ana Karina bematant suprato, kas jis.

— Šitos durys turi būti užrakintos, — suurzgė Jontis.

— Buvo praviros, — ėmė teisintis Ana Karina. — Aš nežinojau...

Jončio akys susiaurėjo. Jis žengė prie jos, Ana Karina ėmė trauktis atbula, kol atsitrenkė į stalą.

— Kur nosį kaišioji?

Ana Karina nukreipė į jį savo galias, mėgindama apgaubti švelnia, jaukia palaima, kuri sklido nuo jos. Jontis stabtelėjo. Palenkė galvą į šoną. Anai Karinai jis priminė gyvūną, uodžiantį, kurioje pusėje pavojus. Paskui jo veidas atsipalaidavo, bet jis liko budrus. Ana Karina neįstengė galutinai jo užvaldyti. „Gal kad alaus gėriau“, — dingtelėjo jai.

— Ana Karina? — pašaukė Jario balsas.

— Aš čia! — atsiliepė Ana Karina truputį per garsiai.

Vos Jaris įėjo į patalpą, jai neapsakomai palengvėjo.

— Štai kur tu, mažiuk.

— Kas tokia? — paklausė Jontis vis dar įtariai.

— Be nervų, jinai su manim, — pareiškė Jaris. — Ana Karina, čia Jontis, vakarėlio šeimininkas.

Ir Jaris išsišiepęs kyštelėjo Anai Karinai permatomą butelį su rudu skysčiu.

— Geriau nei alus, — paaiškino triumfuodamas.

— Mėžkis tu su savo žiurke ir tuo savo pilstuku, — įsakė Jontis bjaurėdamasis.

— Klausyk, tu... — įspėjamai pagrūmojo Jaris, pasvirdamas į Jončio pusę.

— Gerai, gerai, — ėmė raminti Ana Karina. — Jari, einam.

— Jontis man kartais toks neaiškus, — tauškė Jaris kopdamas laiptais. Vakarėlio garsai priartėjo. — Smegenys, žinok, prarūkytos, chi chi. Pagauni? Prarūkytos.

Jis kimiai nusijuokė ir ištiesė butelį Anai Karinai. Ši dėkinga paėmė. Vanesa su Linėja greičiausiai dar vis viršuje.

Ana Karina gurkštelėjo ir vos ne trilinka susirietė. Burna prisipildė degančio napalmo, bet ji prisivertė nuryti. Gerklė degte degė. Ji kelis kartus sužiaukčiojo. Tikėjosi tik vieno — kad Jaris nieko nepastebės.

— Nieko šūdas, ką? — parodė dantis Jaris.

— Uhu.

Ji nugėrė dar gurkšnį. Šįkart ėjosi lengviau, tarsi pirmasis gurkšnis būtų apmarinęs visą burną ir ryklę. Ji vėl užsivertė butelį, leisdama skysčiui tekėti žemyn.

— Tu ramiau, — nusijuokė Jaris.

Ir vien tik dėl to Ana Karina, žinoma, prieš grąžindama jam butelį patraukė dar sykį.

Ji nuspaudė rūsio durų rankeną. Juos kaip buldozeriais pervažiavo sunkiojo roko gitaros.

***

Minu sapnavo Ofeliją. Ofeliją, kuri iš tiesų buvo Rebeka.

Rebeka tuoj nuskęs. Minu bando ją išgelbėti. Ji brenda į upę. Pasirodo, upė gili, stiprioje srovėje Minu vos išsilaiko stačia. Ji stengiasi sugriebti baltus naktinius marškinius, banguojančius vandenyje aplink Rebeką. Bet tie slysta tarp pirštų, niekaip nepavyksta jų sučiupti. Rebeka žvelgia į ją sielvartingomis akimis, tarsi kažin ko liūdėtų dėl Minu.

Minu... Minu, tu turi atsibusti.

Minu ėmė per miegus spyriotis. Ji negali nubusti. Ji turi ištraukti Rebeką.

Atsibusk.

Ji pramerkė akis ir nesusivokdama apsidairė po kambarį. Akys iš lėto apsiprato su tamsa. Pilkais ir juodais atspalviais išryškėjo gerai pažįstamo kambario kontūrai. Ji mėgino prisiminti, kas ją pažadino, bet susikaupti buvo sunku.

Minu...

Širdis liuoktelėjo kaip pašėlusi. Tai balsas — ne balsas. Tarsi būtų jos galvoje, apsimetęs viena jos pačios minčių. Švelnus ir lipšnus. Nuo jo suėmė nežmoniška baimė.

Minu atsisėdo lovoje. Apgraibomis susirado lempelę, užčiuopė laidą, nuspaudė jungiklį.

Apsižvalgė. Širdis krūtinėje vis dar pasiutusiai daužėsi. Baimė buvo tokia stipri, kad ji jautėsi kaip užspeistas žvėris. Egzistavo tik instinktai. Ji beveik nedrįso kvėpuoti. Suprato, jei išleis bent menkiausią garsą, tas siaubas susiras ją akimirksniu.

Plykstelėjo lempelė ant naktinio staliuko.

Kelkis.

Minu kūnas pakluso, atsikėlė iš lovos, nuėjo prie durų.

Ir ji suvokė, kad siaubas jau įsikraustė į jos vidų.

Išėjusi į koridorių pamatė plačiai atvertas vonios duris. Ausis pasiekė tekančio vandens garsas. Į vonią bėgo vanduo. Žingsnis po žingsnio ji priartėjo prie durų.

Jokio skausmo. Balsas šnibždėjo. Jokio skausmo, pažadu.

Minu įšlepsėjo į vonią, durys pačios tykiai užsivėrė jai už nugaros. 40

Jaris nusivedė Aną Kariną į vieną mažesniųjų kambarių antrame aukšte. Ant grindų išmėtyti sofos priegalviai, viduryje — teniso stalas. Dvi merginos rankiojo ledukus viena kitai iš stiklų, paskui bučiuodamosi leido ledo gabalėliams keliauti iš burnos į burną. Buvo akivaizdu, kad stengiasi dėl bernų, kurie išsidrėbę ant priegalvių rijo jas akimis.

Ana Karina atsirėmė alkūnėmis į stalą. Pasaulis siūbavo, tarsi jie būtų išplaukę į jūrą. Bet sutelkus žvilgsnį į tašką tiesiai priešais save pasidarė geriau.

— Tau ne bloga? — paklausė Jaris.

Mielasis, rūpestingasis Jaris. Ir jo gražiosios, nuostabiosios akys. Negali būti, kad jis taip žiūri vien dėl burtų. Ji turi jam patikti iš tikrųjų. Ana Karina neabejojo.

— Eina sau, kaip man gera, — nusišypsojo Ana Karina.

Liežuvis apmiręs. Neklauso, veliasi, tirpsta. Galva tokia sunki, kad nesilaiko, knapsi. Bet ji pasakė tiesą. Eina sau, kaip jai gera. Ji yra su Jariu. Svajonių vaikinu.

— Aš tokia pasidariau ne dėl to, kad visą gyvenimą buvau stora ir negraži. Viskas per mano mamą. Eina sau, tiksliai, čia per ją. Ji mane taaaaip nustatė prieš bernus... Ji pati niekada...

Tą akimirką Anai Karinai prieš ištariant žodį teko nuryti gerkle atputojančius vėmalus. Praėjus pavojui ji atsikrenkštė, apsidairė ir nutarė į savo pusę patraukti publiką ant priegalvių.

— Mama nė vieno gero žodžio apie jus nėra pasakiusi. Ta prasme, ne apie jus, bet apskritai. Apie bernus, šiaip. Pagaunat? — Ana Karina nebuvo tikra, ar tuoj pravirks, ar ims kvatotis. Viskas taip juokinga ir tuo pat metu liūdna. Ir supasi. — Bet jūs tokie faini, kad eina sau. Patys žinot, ane? Jėzau, kaip aš džiaugiuosi, kad jūs esat. Bernai, bliam, tai geras. Bernų bernų bernų. Kuo daugiau bernų!

Ji girdėjo — kalba kaip psichė. Visada manė, kad girti žmonės patys nesupranta, jog sapalioja kaip ligoniai. Nuo šiol žinos: kai eisi girtas, tau tas pats, kad nusišneki. Anai Karinai vienodai rodo. Viskas vienodai rodo. Ji jautėsi taip, tarsi svertų tūkstančiu kilogramų mažiau.

— Gal duok jai vandens atsigerti, — išgirdo, kaip kažkas pasakė Jariui.

Kodėl apie ją kalba taip, tarsi jos čia nebūtų?

Ana Karina, laikydamasi į stalą, nusverdėjo prie Jario. Visos jėgos buvo sutelktos į tai, kad išlaikytų valdžią jam. Tiems kitiems kambaryje tikriausiai ji nepatinka. Baisiai čia. Svarbiausia — Jaris.

— Tai ką tu myli? — Ana Karina įsistebeilijo į jį.

— Aišku, tave, — nė nemirktelėjo Jaris.

Ana Karina žengė kelis žingsnius prie jo, kluptelėjo ir griuvo tiesiai į glėbį. Kakta vožėsi jam į antakį, bet pati beveik nepajuto. Tik apsivijo rankomis kaklą ir pravėrė burną.

Iš pradžių jis ją bučiavo švelniai. Ji bandė išlaikyti pusiausvyrą, galvodama, kiek žodžių rimuojasi su tuo, ką jie dabar daro. Laižo-si, smaižosi, raižosi, glamžosi... Braižosi? Čaižosi? Galiausiai nustojo galvoti. Egzistavo tik jų burnos. Jos liežuvis jo burnoje, jo liežuvis jos. Ji krimstelėjo jam apatinę lūpą, jis suinkštė. Jų dantys porą kartų susidaužė. Ana Karina darėsi vis įžūlesnė. Pačiulpė jo liežuvį taip, kad pati nebesusigaudė, iš kur mergaitei tiek drąsos. Paskui paleido į darbą rankas. Iš pradžių jos šmirinėjo marškinėliais. Vėliau įsmuko po jais. Jis liesas. Ji lietė pilvo raumenis. Šilta oda. Švelnūs pūkeliai po bamba. Pirštai čiupinėjo džinsus. Jis suaimanavo.

— Ė, nu šūdas! — pasigirdo šaižus merginos balsas. — Ar negalit dulkintis kur nors kitur?!

Ana Karina ir Jaris pramerkė akis abu kartu ir tarsi nubudę apsidairė.

Jaris, neatitraukdamas nei akių, nei rankų, tarė:

— Aš nesuprantu, ką šita pana su manim daro.

Ana Karina apsilaižė kaip merginos pornofilmuose, kuriuos ji slapta žiūri. Jai toptelėjo, kad bus prisirijus Jario seilių. Seilės visur, aplink visą burną, ir kažkodėl ši mintis nebuvo atgrasi. Kone priešingai.

Palinkusi Jariui prie ausies Ana Karina sušnibždėjo: — Susirandam kitą vietą. Aš noriu dabar, iš karto.

Jaris linktelėjo ir lengvai pakštelėjo jai į lūpas. Tikriausiai tam, kad visu kūnu jai nusiristų elektros iškrovos bangos. Ji nori dar. Dabar, tuoj pat, iškart, akimirksniu.

Jie grįžo į vakarėlio epicentrą. Ir vėl visi tie žmonės. Vaizdas nelyginant šokas. Ana Karina mėgino priversti juos pasitraukti, bandė sutelkti dėmesį į jų kūnus, bet pati vos ant kojų išsilaikė.

Ji praleido Jarį į priekį, kad praskintų jiems kelią.

— Į viršų? — sušuko jis per petį.

Ana Karina linktelėjo, bet čia pat pamatė Vanesą su Linėja. Aiškiai buvo pasipiktinusios. „Nesveikos... Gal juokauja?“ Ji paleido Jario ranką.

— Eik pirmas ir pažiūrėk, ar viršuj yra koks laisvas kambarys, aš palauksiu čia, — įsakė ji.

Sukryžiavusi rankas ant krūtinės sustojo palaukti. Šįkart ji niekur nebėgs.

***

Iš vonios čiaupo šniokštė vanduo. Minu matė tik lėtai kylantį vandenį. Nuo garo aprasojo veidrodis, pižama prilipo prie kūno.

Minu gūžėsi savyje trokšdama ištrūkti. Ji buvo kūno belaisvė, užrakinta už savo pačios veido. Ji girdėjo, kaip vonios durų spyna iš lėto pasisuko jai už nugaros. Trakšt. Ji bandė rėkti, bet riksmas neužgavo balso stygų.

Kiekvienas vonios lopinėlis pasidarė ryškus ir skaidrus kaip krištolas. Stovėdama ant pūkuoto vonios kilimėlio ji regėjo menkiausią siūlgalį. Kiekvieną vandens čiurkšlelę, kliokiančią iš čiaupo. Tamsiai mėlynus ruoželius tarp baltų koklinių plytelių.

Palik mane! — rėkė ji viduje. — Paleisk mane!

Negaliu.

Baisiausia, kad balsas buvo toks draugiškas, toks malonus.

Čiaupas užsisuko. Minu spoksojo į vandenį, kuriame plūduriavo mikroskopinės dulkelės. Iš čiaupo kapsėjo paskutiniai lašai.

Į duris kažkas pabeldė.

— Minu? — pašaukė mama.

Balsas apsimiegojęs. Minu tarsi matė ją, stovinčią už durų, mažiau nei per žingsnį, įsisupusią į nuskalbtą tamsiai raudoną chalatą.

Mama! — Mintyse paprašė Minu. — Mama, padėk man!

— Atsibudau ir nebegalėjau užmigti, pamaniau, išsimaudysiu karštoje vonioje. Atsiprašau, kad pažadinau, — išgirdo save sakant Minu.

— Gerai. Tik būk atsargi, žiūrėk, neužmik vandeny, — pasakė mama nueidama.

Minu žengė keletą žingsnių į priekį. Į veidą mušė karštis.

Viskas greit baigsis. Kam tau čia pasilikti. Tu nė nenutuoki, kas tavęs laukia šiame pasaulyje. Bus tik blogiau. Daug daug blogiau. Viskas veltui. Priešintis beprasmiška. Juk tau patinka logika, tu juk jau viską supratai, tiesa? Jūs negalite laimėti.

Ji įkėlė koją į vonią. Vanduo buvo karštas, bet nedegino. Ji nuleido ir antrą koją. Pižamos klešnės prilipo prie blauzdų. Ji maldavo tą svetimą esybę paleisti ją. Meldė pasigailėti.

Minu be garso atsigulė vonioje. Kūną apglėbė vanduo. Pižamos švarkelis prisipildė oro, išsipūtė kaip balionas. Ji tik stengėsi išlaikyti galvą virš vandens.

Akimirką Minu išvydo tai, kas jos nepaleido, — ją gaubiančius juodus dūmus. Ji sukaupė valią, kad išsklaidytų juos, ir išsyk pasirodė, kad dūmai šiek kiek suskystėjo.

Minu vėl įstengė valdyti rankas. Ji įsikirto į vonios kraštą ir laikėsi mėšlungiškai įsitvėrusi. Dilbiai drebėjo iš įtampos.

Minu, nesispirk.

Jėgos vėl apleido pirštų galus. Kažkas juos atlaužė nuo vonios krašto. Ji ėmė skęsti. Karštas vanduo susiglaudė jai virš nosies.

Nėra prasmės priešintis.

Jei mama vėl užmigo, galbūt ji arba tėtis tik rytoj rytą pajudins vonios durų rankeną. Ar durys bus atrakintos? O gal jiems reikės jas laužti? Ar Minu po vandeniu bus atsimerkusi ir spoksos neregės akimis?

Juodulys nutempė ją žemyn. Pakaušis dunkstelėjo į vonios dugną.

Atleisk.

***

— Ateini čia. Mes tave palydėsim namo, — sukomandavo Linėja.

— Dar ko, — atšovė Ana Karina.

Susimaišę su kažkokiais saldžiais ūkais, visur plaikstėsi tiršti kaip migla cigarečių dūmai. Ana Karina suvokė, kad gal ir neprošal būtų išgerti stiklinę vandens.

Kažkas smogė jai alkūne į nugarą, ji susvirduliavo. Akimirką pasirodė, kad netekusi pusiausvyros parvirs, bet sumosikavo rankomis ir laimingai išsilaikė ant kojų.

— O tu šūde, ji net nepastovi, — suaimanavo Vanesa.

— Mane pastūmė! — užginčijo Ana Karina.

Sukilęs pyktis prablaivė smegenis. Dabar ji viską supranta. Vanesai turbūt pavydas bambą graužia, kad nebe ji dabar dėmesio centre. Kad Jaris nori Anos Karinos, o ne jos.

— Aš tai niekur neisiu, — pareiškė ji, — jei norit, galit čiuožt.

— Man rodos, tau šį vakarą nuotykių gana, — pasakė Linėja.

— Norėsiu — būsiu visą naktį, — aikštijosi Ana Karina, — o Jaris atims man nekaltybę.

Vanesai tikrąja to žodžio prasme atvipo žandikaulis. Ana Karina niekada nebuvo mačiusi to tikrovėje.

— Nori pasakyti, tu jį išprievartausi? — nusišaipė Linėja.

— Nieko panašaus, — atrėžė Ana Karina.

— Jei užsiimsi seksu prieš jo valią, tai bus išžaginimas.

— Tiek tu, tiek mes žinom, kad jis niekada to nedarytų laisva valia, — pridūrė Vanesa.

— Bet juk bernai daugiau nieko ir nenori, tik pergulėti — įsiuto Ana Karina. — Parodykit man bent vieną, kuris atsisakytų? Na?

— Ana Karina, — ryžtingai tarė Vanesa, — aš žinau, kad esi labai nepatyrusi, bet tu klysti. Jaris irgi žmogus. O ne kažkas, kuo gali pasinaudoti. Kaip tu manai, tau patiktų, jei koks nors bernas taip su tavim pasielgtų?

— Ką tu lygini. Be to, Jaris manęs nori iš tikrųjų, o jūs manykit, kaip jums patinka.

— Tu jau peržengei visas ribas, — neteko kantrybės Linėja.

— Veidmainės jūs nelaimingos! — suriko Ana Karina. — Visi žino, kad Vanesa pasileidus. O tu — narkomanė, alkoholiko išpera...

Smarkus smūgis, ir Anos Karinos skruostas užsiliepsnojo. Linėja trenkė jai tokį skambų antausį, kad visi nuščiuvę atsigręžė. Pastatą beprotiško tempo ritmu drebino pankrokas. Ana Karina iš visų jėgų stengėsi sulaikyti ašaras, besiveržiančias iš akių.

Pamačiusi, kaip Jaris leidžiasi laiptais žemyn, puolė prie jo.

— Ar čia kas nors atsitiko? — paklausė jis sunerimęs, tyrinėdamas jos veidą.

— Aš noriu namo pas tave, — atsakė ji.

***

Išsiveržę pro lūpų kamputį į vandens paviršių pakilo paskutiniai oro burbuliukai. Krūtinę sutraukė mėšlungis. Minu priešinosi juoduliui, kuris mėgino ją pražiodyti, kad plaučiai prisisiurbtų vandens.

Ausyse ūžė, garsas kilo ir leidosi sulig kiekvienu širdies dūžiu. Vanduo skverbėsi pro nosį gilyn į gerklę.

Ne!

Geležiniai gniaužtai, laikantys kūną, staiga atsipalaidavo.

Negaliu...

Ir juoduma, banguojanti ir sūkuriuojanti aplink ją po vandeniu, staiga išsisklaidė.

Aš to nedarysiu. Aš neklausysiu.

Minu rankos pakilo iš vandens. Ėmė kapoti orą. Adrenalinas pasklido po kūną, suteikdamas taip reikalingų jėgų. Ji įsikibo į vonios kraštą ir išniro iš vandens.

Vanduo per kraštus siūbtelėjo ant grindų. Ji spjaudėsi ir kosėjo, kol ją supykino, ir pagaliau — pagaliau įtraukė oro į plaučius. Su oru žemyn nuslinko truputis vandens, ji vėl užsikosėjo. Šįkart nedaug trūko ir būtų apsivėmusi.

Minu drebančiomis kojomis atsistojo, vos nepaslydo. Įsitvėrusi į kriauklę vargais negalais išlipo iš vonios. Nuo plaukų ir pižamos žliaugė vanduo. Ji gaudė kvapą žiūrėdama, kaip ant grindų aplink ją susidaro didžiulis klanas. Dar nedrįso patikėti, kad viskas praėjo.

Kažkas ėmė smarkiai daužyti vonios duris, Minu iš baimės net pašoko. Kažkas truktelėjo už rankenos.

— Minu! — pašaukė mama.

Palengvėjimas buvo toks stiprus, kad Minu pravirko. Norėjosi tik atrakinti duris ir pulti mamai į glėbį. Bet kaip ji pasiaiškins, kodėl pižama kiaurai šlapia?

— Kas ten darosi? — vėl pabeldė mama.

Minu keletą kartų giliai įkvėpė.

— Nieko tokio. Tik užmigau vonioj, — atsiliepė ji.

Balsas kimus, lūžtantis. Vos pati jį atpažino, kai jis aidu atsimušė į ją nuo koklių.

— Viešpatie, Minu! Juk sakiau tau!..

Minu parėmė kaktą delnais. Tirtėjo visu kūnu.

— Atsiprašau, — mamos balsas sušvelnėjo. — Bet aš taip išsigandau. Gal man įeiti?

Minu prisivertė nusišypsoti, tikėdamasi, kad nuo to balsas nuskambės atsainiau.

— Viskas gerai. Aš tik pašluostysiu grindis, — atsakė ji.

Minu nusivilko pižamą. Švarkelis ir kelnės, apsunkę nuo vandens, tėkštelėjo ant grindų. Minu ilgai dvejojo prieš kišdama ranką į vandenį ištraukti vonios kamščio.

***

Ana Karina, vis dar vilkėdama skaisčiai rausvą suknelę, atsargiai atsisėdo ant neklotos lovos. Paskui padėjo galvą ant pagalvės, plaukai pasklido pusračiu. Ji pabandė užsimerkti, kad nereikėtų matyti besisukančio kambario, bet nuo to tik pablogėjo.

Jie ilgai ėjo pėsti mišku, ir ji bent kiek prasiblaivė, todėl patekusi į kambarį ėmė siaubingai nervintis.

— O kas, jei tavo tėvai atsibus? — sušnibždėjo.

— Be šansų. Miegamasis kitame namo gale.

Jaris nusitraukė megztuką. Buvo be marškinėlių. Oda blyški, lygi, standžiai aptempusi raumenis. Ana Karina vos drįso į jį pažvelgti. Bet negalėjo ir nežiūrėti. Jis atsisegė antuką, pasilenkęs ėmė mautis džinsus. Veidą uždengė ilgi tamsūs kirpčiukai.

Ir štai jis tik su juodomis boksininko trumpikėmis, tokiomis ankštomis, kad ji įžiūrėjo kontūrus, kas po jomis. Vis dar nenusimovęs kojinių jis pajudėjo lovos link. Kažkodėl ji visą savo paniką sutelkė į kojines. NUSIMAUK! NUSIMAUK!

Jis sustojo kaip nudiegtas ir nusiplėšė kojines, tarsi jos degintų.

Paskui šypsodamasis, lyg atsiprašydamas, susirangė lovoje.

Kurį laiką jie gulėjo atsisukę vienas į kitą, jis žaidė jos plaukų sruoga. Vienas jo kelis pakilo palei jos kojas ir jis pasislinko arčiau, pabučiavo ją tarsi bandydamas. Paskui rankos pradėjo grabinėti suknelės padurkus ir smaukti juos aukštyn prie klubų.

Tiek tu, tiek mes žinome, kad jis niekada to nedarytų laisva valia.

Ana Karina sulaikė jį. Padėjo ranką jam ant skruosto ir įsižiūrėjo giliai į akis, mėgindama perprasti geismo temdomą, padūmavusį žvilgsnį. Ar jis tikrai nori čia būti? Ar jis nori tą daryti?

Ji giliai įkvėpė nepaleisdama jo akimis. Paskui išjungė savo galią. Ši nustojo srūti iš jos.

Iš pradžių — nieko. Jis žiūrėjo į ją kantriai, bet nustebęs.

Paskui jo žvilgsnis persimainė. Tarsi kokia plėvė nuo akių nukrito. Ir staiga vėl įsižiebė kibirkštis.

Jaris nusisuko. Išsiblaškęs pasikasė ranką. Vėl pasižiūrėjo. Ir tada iš tikrųjų išvydo ją.

Šis žvilgsnis jai buvo taip gerai pažįstamas. Matė taip į ją žiūrint anksčiau.

— Ką tu čia, bliam, veiki?

Kambarys vėl ėmė suktis, tarsi ji būtų aukštielninka sulėtintai kritus iš aukštybių. Kūną kaip drugio priepuolis supurtė šleikštulys, kurio nepaisyti nebepavyko.

Ji pašoko nuo lovos ir atplėšė duris. Pilvo apačioje įsibėgėjo vėmalai. Ana Karina puolė į paniką, akys lakstė po tamsų koridorių su gausybe durų.

Ir štai jie jau čia. Rūgštus skystis įsiveržė tiesiai į gerklę nelyginant patrankos sviedinys. Ji bėgo koridoriumi viską suturėdama burnoje, susičiaupdama dar smarkiau, burnos turinys pakilo iki nosies, vien jau tai buvo neapsakomai šlykštu, ir ji neabejojo, kad netrukus pasidarys dar šlykščiau. Staiga pilvas išleido nenusakomai keistą garsą — tarsi karvė būtų užmaurojus.

Prie vienų durų ji pamatė prikaltą mažą širdutę. Čiupo rankeną.

Užrakinta.

Kažkas užsidaręs tualete.

Ana Karina parklupo ant kelių. Vėmalai kliokė jai iš burnos, lašėjo pro nosį. Visas kūnas kretėjo, pilvą tampė traukuliai, vėmalų čiurkšlės tiško ant grindų ir sienų tokiu garsu, tarsi kas būtų išvertęs kibirą vandens.

Viskas baigėsi per kelias sekundes. Ji nusišluostė burną atgalia ranka, net neįstengdama pažiūrėti, ką paliko po savęs.

— Jari? — pašaukė už tualeto durų moteriškas balsas.

Galva sunki kaip švininė, ji troško tik atsigulti ir užsimerkti, bet atsistojo ir nesusimąstydama kuo greičiau pasuko atgal į Jario kambarį. Jie kone kaktomuša susidūrė tarpdury.

— Kas čia, bliam, darosi? — paklausė jis.

Kitame koridoriaus gale Jario mama nuleido vandenį. Ana Karina pasižiūrėjo į Jarį paskutinį kartą. Jo žvilgsnis buvo sumišęs, kupinas pasibjaurėjimo.

Ir ji puolė bėgti. Lėkti prie lauko durų, pro kurias juodu su Jariu įtykino vos prieš ketvirtį valandos. Prakaituoti pirštai tik vargais negalais sugraibė spyną. Atplėšė duris. Į ją bloškėsi šaltas oras. Staiga prisiminusi ji nusitraukė nuo gembės striukę.

Už nugaros nusikeikė moteriškas balsas. Garsiai, su pasišlykštėjimu. Ana Karina suprato, kad moteris tikriausiai įlipo tiesiai į jos išvamas.

Galbūt dar galima būtų viską atitaisyti, paveikti tiek Jarį, tiek jo mamą ir priversti juos viską pamiršti. Bet ji per daug savęs nekenčia. Šlykštyne, kvaile Ana Karina. Žiūrėk, kas pasidarė, kai bandei pasiimti tai, ko nesi verta.

Ana Karina bėgo taip, kaip dar nebuvo bėgusi per visą savo gyvenimą. Ji susiliejo su vėju ir per kiemą skriste nuskrido į mišką. Galvą skėlė, pilvą draskė, bet ji bėgo ir bėgo, ir bėgo, ir bėgo. 41

Direktorės automobilyje buvo šalta. Vos grįžusi į savo kambarį Minu jai nusiuntė žinutę. Jos sutarė susitikti čia, ant žvyruoto kelio miške, už poros kilometrų nuo Minu namų.

— Pasakok viską nuo pradžių, — paliepė Adriana.

Minu pasakojo kiek galėdama smulkiau. Ant langų nugulė pieno baltumo garas. Tačiau kažkodėl, pati nesuprato kodėl, ji nepaminėjo juodųjų dūmų. Kažkas sulaikė apie juos neužsiminti, tarsi tai būtų gėdinga ar draudžiama.

Kai ji nutilo, direktorė iš daiktinės ištraukė mėlyną termosą ir du plastikinius puodelius. Įpylė garuojančio karšto skysčio.

— Atsigerk, — pasakė tiesdama puodelį.

— Ar čia... stebuklingas gėrimas?

Adriana šyptelėjo.

— Tai „Earl grey“.

Ir ėmė atsargiai siurbčioti arbatą. Minu pasekė jos pavyzdžiu. Karšta, medumi pasaldinta arbata nuplikė liežuvį.

— Man tikrai nepatinka šitie miškai, — pasakė direktorė mąsliai. Pasilenkusi prie vairo ji pažiūrėjo pro priekinį stiklą. — Dar kartą — ką sakė balsas prieš pat paleisdamas tave? Pasistenk kuo tiksliau.

Minu stengėsi, bet nakties įvykiai jau pradėjo lietis į vientisą košę. Faktus prisiminti sunku, nes geriau už viską ji prisimena paniką.

— Jis pasakė ne, visai netikėtai. O paskui sako: Aš negaliu, aš to nedarysiu, aš neklausysiu.

Adriana linktelėjo. Lauke snyguriavo. Didžiulės purios snaigės švelniai tūpė ant priekinio stiklo lipdamos viena su kita.

— Kaip tu manai, ar balsas tai sakė tau? Ar kam nors kitam?

— Kaip suprasti?

— Aš neklausysiu. Argi ne keista, jei jis būtų sakęs tai tau?

Minu pabandė susikaupti.

— Norit pasakyti, kad jie galbūt buvo dviese? Kad jie kalbėjosi tarpusavyje?

— Dviese, o gal dar daugiau, — niauriai burbtelėjo Adriana.

Minu pilve kažkas dilgtelėjo. Negi šiąnakt dėl jos grūmėsi net ne viena, o kelios valios? O kas, jei priešiškoji valia kitąsyk bus stipresnė?

— Ar tu tikra, kad viską papasakojai? — paklausė direktorė. — Svarbi kiekviena detalė.

Minu sutelkė dėmesį į snaiges.

— Taip.

— Kaip jautiesi?

— Nežinau. Galiu galvoti tik apie Rebeką. Ir Eliją. Dabar žinau, kaip jie bijojo. Žinau, kaip priešinosi. O kai prisimenu tą balsą, kuriam atrodo, kad turi teisę spręsti, ar mums gyventi, ar ne... Kuris sakė, kad viskas beprasmiška... Mane suima žvėriškas pyktis.

Direktorė rimtai pakinkavo galvą.

— Jei tau šiąnakt kas nors būtų atsitikę, būčiau sau nedovanojusi iki mirties, — tarė ji. — Žinau, kad nuvyliau jus. Bet aš tik laikiausi Tarybos rekomendacijų.

Minu suvokė, kad tai — beveik atsiprašymas.

— Norit pasakyt, kad Taryba klysta?

— Ne, — pabrėžė direktorė, — jokiu būdu. Aš tik norėčiau kuo nors daugiau jums padėti. Žinau, kad atrodau kaip kokia Sniego karalienė... — ji trumpam nutilo. — Jūs man rūpit. Tu man rūpi, Minu. Aš nė už ką neleisiu, kad tau kas nors atsitiktų. O Rebekos ir Elijo likimas kankina mane taip, kad jūs net neįsivaizduojat.

Vadinasi, po šalta direktorės kauke slepiasi gyvas žmogus?

— Turi man pažadėti, kad būsi atsargi ir nesiimsi veiksmų savo nuožiūra, — tęsė Adriana, — aš suprantu, kad sunku, bet mes turime pasitikėti Tarybos nuomone. Ir gilintis į Ornamentų knygą.

Direktorė pirmą kartą pasakė mes, turėdama omeny ne save ir Tarybą.

— Pažadu, — Minu ištuštino puodelį ir įstatė jį į laikiklį tarp sėdynių. — Man reikia namo.

— Gal pavežti?

Minu papurtė galvą.

— Pati pareisiu, — tarė lipdama iš automobilio.

— Nepamiršk, ką sakiau, — pagraudeno Adriana prieš jai uždarant dureles.

Minu klusniai linktelėjusi pamojavo pro šoninį langelį.

Kai direktorės automobilis dingo už posūkio, ji išsitraukė mobilųjį ir paskambino Nikolausui. Pakalbėję keletą minučių jie sutarė, ką daryti. Visa, ką sakė direktorė, tik patvirtina jų nuojautą. Daugiau jie nelauks jos ir Tarybos sprendimų. Reikia patiems imtis atsakomybės už savo gyvybes. Kol dar gyvi. 42

Po guminiais padais cypčiojo grindys, aidėjo pramaišiui pikti ir linksmi šūksniai, prislopinti smūgiai, kai sportbačiai pataiko į kamuolį. Gerai pažįstama mokyklos sporto salė atrodo visiškai kitaip, kai joje treniruojasi ĖSK — Engelsfošo sporto klubas. Ji prisipildo kitokios, tirštesnės energijos. Bet kvapai tie patys. Prakaito, gumos ir sudususio oro.

Vanesa kiurksojo tribūnoje nematoma, bandydama įsijausti į treniruočių rungtynes, kad greičiau praeitų laikas. Bet jai nesisekė. Ji niekada nesuprato ir nesupras, kaip kažkas netingi užsiimti tokiais absurdais — lakstyti paskui kamuolį. O kur dar tie, kurie žiūri, kaip tai daro kiti. Labiau nei sekti Gustavą jai dabar norėtųsi daryti maždaug milijardą kitų dalykų.

Jei Gustavas — žudikas, sudaręs sąjungą su demonais, jis tą stulbinamai gerai slepia. Vanesa svarstė, ar nebus veltui iššvaisčiusi pusės savo kalėdinių atostogų.

ĖSK treneris — drimba Kevino Monsono tėtis — papūtė švilpuką. Vanesa žvilgtelėjo į didžiulį laikrodį, kabantį ant sienos virš gimnastikos sienelės. Pagaliau. Susibūrę aikštelėje vaikinai kaip įprasta paplekšnojo vienas kitam per nugarą, atsigėrė vandens iš plastikinių butelių, dėl akių pasigrūmė, pastūgavo. Vanesa nekantraudama dūsavo. Štai kodėl ji už jokius pinigus negalėtų draugauti su vienmečiu vaikinu.

Ji nutipeno nuo tribūnos ir prisidėjo prie sportininkų. Sekdama Gustavą nebeateina pasišlaksčiusi kvepalais ar ką tik išsiplovusi galvą. Jau pasimokė. Pirmą kartą treniruotėje padarė tokią klaidą. Kevinas Monsonas beregint ėmė žviegti, kad kažkas smirda žydru, ir norėdamas rasti prasikaltėlį ėmė lakstyti uosdamas orą kaip vaistų prišertas pitbulis.

Ji nusekė paskui juos į persirengimo kambarį. Vaikinai varstėsi batus, vilkosi prakaituotus marškinėlius, kuitėsi po sportinius krepšius ieškodami rankšluosčių ir dušo želė.

Įžengusi čionai Vanesa kaskart patekdavo tarsi į slaptą paralelinį kosmosą, apgyventą vien vaikinų. Ji jau matė kai kuriuos gražiausius mokyklos bernus muilinantis duše. Tiesa, matė ir Keviną Monsoną. Kai jis vienas liko persirengimo kambaryje. Kaip jis, pastebėjęs didžiulį spuogą ant žasto, iščiulpė jo turinį ir išspjovė į šiukšliadėžę. Geriau mirti, nei sužinoti, ką kai kurie veikia likę vieni. Nes kartą sužinojęs nepamirši niekada, nors galvą į sieną daužyk.

Gustavas ne toks kaip kiti. Santūresnis. Tarsi jam nereikėtų nieko įrodinėti. Galbūt dėl to visos merginos jį įsimylėjusios.

Vaikinai kaitinosi pirtyje. Oda blizgėjo nuo prakaito. Gustavas sėdėjo komandos draugų apsuptyje, bet atrodė tarsi būtų kažkur kitur. Žiūrėdama į vidų pro aprasojusį durų langelį, Vanesa matė — jis tik apsimeta, kad juokiasi iš jų blevyzgų. Nė vienas to, regis, nepastebėjo. Vanesa svarstė, ar jis buvo toks ir tada, kai Rebeka dar buvo gyva.

Kol jis nebuvo jos nužudęs.

Su sąlyga, kad tai padarė jis. Ar tikrai tai galėtų būti Gustavas?

***

Anksti rytą visos, išskyrus Idą, susirinko pas Nikolausą. Nuo Minu užpuolimo jos susitikinėjo kasdien, norėdamos pasimokyti pasipriešinimo magijos.

Pratybos paprastai vykdavo taip: Ana Karina bando jas vieną po kitos paveikti, kad ką nors padarytų, o jos savo ruožtu mėgina ją blokuoti. Ana Karina iš pradžių spyriojosi, bet pagaliau sutiko prisidėti prie pratybų.

— Bet aš darysiu tik nepavojingus dalykus, — pareiškė ji.

Jau kitą akimirką ji sutelkė savo galią į Minu, kurią apėmė nepermaldaujamas troškimas užplėšti už širdies griebiančią miuziklo ariją. Kol Minu sėkmingai užsiblokavo, jai iš burnos spėjo išskrieti visas posmas su priedainiu.

— Tokie dalykai nėra nepavojingi, — barėsi Minu, išraudusi kaip burokas.

Nuo to laiko jos atlieka kiek galėdamos paprastesnius pratimus. Ana Karina, pavyzdžiui, įsako pakelti pieštuką nuo grindų, o jos stengiasi atsispirti impulsui vykdyti jos įsakymą.

Tam, kad ir Ana Karina gautų progą pasimokyti gynybos, Nikolausas šįryt pasiūlė, kad Vanesa pasidarytų nematoma, o Ana Karina pabandytų ją įžiūrėti. Galiausiai jai pavyko, nors nuo pastangų visą išpylė prakaitas. Vanesa buvo aiškiai sukrėsta.

— Ačiū, dabar jaučiuosi labai saugi, — pasakė ji eidama persekioti demonų sėbro.

O Minu su Ana Karina iš Nikolauso buto patraukė tiesiai į Tyrulius, į pamoką su direktore.

Minu tvinksėjo galva. Norėjosi tik atsigulti ir užmigti, tiesiog ant šokių aikštelės grindų. Direktorė toliau burbleno apie Ornamentų knygą, tuo tarpu Minu, Ana Karina ir Ida sukiojo raštų ieškiklius, sklaidydamos neperprantamą knygą.

— Minu?

Minu akimirką sudvejojo, ar nebus tik prisnūdusi. Ji pakėlė akis į direktorę.

— Kaip sekasi? Matai ką nors?

Direktorė trykšte tryško entuziazmu. Minu truputį pasukiojo raštų ieškiklį ir papurtė galvą.

— Nepaprastai svarbu, kad dėtumėt visas pastangas, — mokė Adriana. — Labai įdomu, kodėl Vanesa su Linėja į tai žiūri nerimtai. Ar nežinai, kodėl jos nelanko užsiėmimų?

— Ne, — papurtė galvą Minu.

Kodėl Linėjos čia nėra, direktorei nereikėtų nė aiškinti. Priežastis yra ji pati. Bet Minu tik per plauką nepradėjo isteriškai pliaukšti, kokia pasiligojusi atrodė Vanesa, kai jos paskutinį kartą matėsi, netgi baisiausiai įsisirgusi. Be to, Vanesa per Kalėdų atostogas dažniausiai važiuoja pas giminaičius į pietus, jojo, rodos, į Ispaniją, ane?

Kartą ji matė laidą apie tai, kaip demaskuoti melagius. Vienas akivaizdžiausių požymių — jie visada pasakoja per daug sudėtingai ir per daug uoliai aiškina menkiausias smulkmenas. Tad Minu pabandė nuryti iš burnos lendančius žodžius.

Laimei, ją pertraukė.

— Man rodos, aš kažką matau, — pasigirdo kažkieno balsas.

Minu sukluso. Turkiškai sukryžiavusi kojas Ida per raštų ieškiklį spoksojo į skreite atverstą knygą.

— Iš pradžių mačiau tik galybę ženklų, o paskui... dabar pradedu suprasti.

— Ką matai? — susidomėjo Minu. — Ta prasme, ar tai paveiksliukas, ar kas nors parašyta...

Bet niekam ji nė motais. Direktorė vienu šuoliu prišoko prie Idos ir su trenksmu užvertė knygą.

— Ką jūs darot? — suspigo Ida.

— Atsiversk iš naujo, — įsakė direktorė. — Atsiversk iš naujo ir susitelk į tai, ko ieškai. Kartą ką nors pamačiusi Ornamentų knygoje, galėsi įžiūrėti ir vėliau.

Ida papūtė apatinę lūpą, bet padarė kaip liepta. Suraukusi kaktą tarsi karikatūroje baisiausiai stengėsi susikaupti, vartė knygą prie akies prispaudusi lupą. Sukiojo ir vartė, sukiojo ir vartė.

— Štai! — sušuko. — Matau!

Direktorė žvelgė į ją taip pamaldžiai, kad Minu iki sielos gelmių suėmė pavydas.

— Čia vis tiek kol kas tik ženklai. Teksto, kad galėčiau perskaityti, nėra, bet aš vis tiek, tipo, kažkaip suprantu, — paaiškino Ida.

— Taip dažniausiai ir būna, — kantriai pritarė direktorė. — Ką ji tau sako?

Minu paskubomis sugriebė užrašus ir įsitempusi pasiruošė klausyti.

— Gerai. Parašyta maždaug taip. Tai, tipo, skirta vienam. Tada veikia be priekaištų. Bet jei į vidų patenka daugiau, vienas lieka už ribos.

O jei tas, kuris buvo už ribos, pradingsta, tada nuošalyje atsiduria kitas. Paskui dar kitas. Ir dar kitas. Ir dar kitas. Kol nelieka nė vieno.

Minu nuleido rašiklį. Ji ničnieko nesuprato.

— O kas, tiksliau tariant, yra tai? — paklausė Ana Karina.

— Toks kaip ir... daiktas. Jis susijęs su mumis.

— Bet koks daiktas? — suirzo Minu.

— Kaip... Eina šikt, aš negaliu paaiškint! Kažkokia sušikta atmosfera!

Minu vos kojų nepakratė iš nekantrumo.

— Atmosfera? Ida, baik juokus, sakyk žmoniškai, kad suprastume.

— Tai pati skaityk! — sušnypštė Ida, paskui pridūrė šypsodamasi savo firmine nuodinga šypsena: — Oi, atsiprašau. Pamiršau, kad tu nemoki.

Minu sukando dantis ir kilstelėjo raštų ieškiklį.

Knyga yra ir siuntėjas, ir gavėjas.

Galbūt ji pasiruošusi ką nors atskleisti ir jai.

Širdis daužėsi kaip pasiutusi. Minu atsivertė knygą akies kampučiu stebėdama Aną Kariną, kuri irgi neatsiliko.

Minu stebeilijo į ženkliukus, tyrinėjo, vartė, sukiojo. Ir nieko.

— Nieko aš nematau, — sumurmėjo Ana Karina.

Direktorė kaip apžavėta žiūrėjo į Idą, lyg ši būtų koks vunderkindas. Nėra teisybės pasaulyje. Minu net suabejojo, kiek iš tikro galima pasitikėti tokia knyga, kuri nusprendė užmegzti ryšį su Ida.

***

Juodas žiemos dangus kybojo virš kapinių tarsi kupolas. Taip šalta, kad net plaukeliai nosyje sukimba, kai bandai įkvėpti oro. Tokiomis dienomis Vanesai nesitiki, kad apskritai dar kada pamatys saulę. Net įsivaizduoti sunku, kad tas šviesulys vis dar kažkur spingso atviroje erdvėje.

Jiedu pasiekė naująją kapinių dalį. Beveik visi kapai pažymėti mažomis kukliomis akmens plokštėmis, įspaustomis į žemę. Tarsi nenorėtų atkreipti dėmesio, kitaip nei senieji kapai, kurie prislėgti gigantiškų riedulių.

Gustavas ant peties nešėsi sportinį krepšį. Šis siūbavo jo žingsnių ritmu. Jis ėjo spėriai, tarsi skubėtų. Vanesa kone bėgte bėgo jam iš paskos, kad neatsiliktų.

Jis įsuko į nenukąstą šoninį taką. Vienus kapus prižiūri artimieji, kitų nė nematyti po sniego patalais. Vanesa nerimavo, kad Gustavas, išgirdęs, kaip sniege girgžda jos žingsniai, atsigręš ir pamatys pėdsakus. Tad bandė statyti kojas į Gustavo pėdas ir judėti kiek įmanoma tyliau.

Paskutinius žingsnius Gustavas ėjo iš lėto. Priėjęs juodą antkapį su Rebekos vardu nusimetė krepšį. Šis šlumštelėjo į sniegą. Atsitūpė prie keturkampio paminklo. Šalia jo — panašus akmuo Elijui Malmgrenui. Vanesą nukrėtė šaltis, bet ne dėl speigo.

Gustavas nusitraukęs pirštinę perbraukė pirštais per Rebekos vardą, iškaltą akmenyje ir apvedžiotą aukso folija.

— Sveika, — sušnibždėjo jis.

Ir nutilo. Vanesa stovėjo nuščiuvusi. Susigrūdusi rankas giliai į kišenes, kad apšiltų.

— Atleisk, kad tik dabar atėjau, — ištarė Gustavas. — Juk čia vis vien ne tu guli... Kad tu ne čia, aš ta prasme. Bet aš ir kitur tavęs nerandu. Todėl atėjau. Nežinau, ar mane girdi, bet tikiuosi, kažkaip jauti, kad aš čia ir kad galvoju apie tave kiekvieną dieną. Ilgiuosi tavęs. Kalbuosi su tavimi prieš užmigdamas kas vakarą. Ar tu žinai?

Gustavas sunkiai tarė žodžius. Jis kvėpavo trūksmingai, skruostais nuriedėjo kelios ašaros.

— Aš nežinau, ką man be tavęs daryti, — tęsė jis, — nebežinau nei kur kairė, nei kur dešinė. Aš taip tavęs ilgiuosi, kad atrodo, susirgsiu. Ir nežinau, ar tu kada nors įstengsi man atleisti. Būk gera, tu turi man atleisti.

Gustavas užsikniaubė ant akmens, ir Vanesa nebematė jo veido. Žodžius pasiglemžė rauda. Vaizdas — širdį veriantis. Tai pernelyg asmeniška. Bet ji nedrįso nusėlinti šalin per girgždantį sniegą.

— Tu turi man atleisti, turi man atleisti...

Gustavas kartojo vis tą patį ilga ištęsta dejone.

Vanesa nunarino akis jausdama, kaip pačios skruostais teka ašaros. Kai ji atsitokėjo, Gustavas jau buvo atsistojęs. Padėjęs kažką ant antkapio nuėjo. Ji žiūrėjo jam iš paskos, kol jis gerokai nutolo taku. Paskui prisiartino prie kapo. Ant juodo marmuro žėrėjo mažyčių kraujo raudonumo akmenėlių karoliai.

***

Jei rimtai, tai visiems labai naudinga, kad Ida knygoje aptiko raštą, bandė įsikalbėti Minu. „Aišku, kad ir aš turiu galių. Linėja juk turi stichiją ir jokios galios, taip juk dar blogiau “

Tamsa tokia, kad galėtų būti ir vidurys nakties. Eidama ji bandė aplenkti slidžius ledokšnius. Po kojomis buvo prikritę raketų likučių nuo Naujųjų metų nakties. Languose švietė elektrinės žvakidės ir Kalėdų žvaigždės.

Išėjusi iš kultūros parko ji nesutiko nė gyvos dvasios. Šiame mieste nedaug trūksta, kad imtum manyti, jog esi paskutinis žmogus žemėje.

Ji stabtelėjo ir įsiklausė. Spengianti tyla. Aplinkui vien tamsa, sniegas ir niekuo neišsiskiriantys namai.

Ir vis tiek ji nesijautė viena.

Tarėsi pastebėjusi kažkokį pavidalą kiek tolėliau gatvėje, juodą juodumą juodame fone.

Ji paspartino žingsnį. Stengdamasi, kad atrodytų natūraliai. Kad nesimatytų, kaip ji bijo.

Palindusi po viaduku ties geležinkelio stotimi jau aiškiai girdėjo ir kitus žingsnius, be savų. Šie aidu atsimušė į akmenines tunelio sienas.

Pro šalį pravažiavo vienišas automobilis. Kai jis nuburzgė, pasaulis dar labiau ištuštėjo. Kitoje viaduko pusėje nebėra net gyvenamųjų namų, tik virtinė apleistų degalinių, kurias Minu įtempusi regą galėjo įžiūrėti tamsoje. Ji prisiminė juoduosius dūmus. Čia jie galėtų laisvai plūsti nesiskirdami nuo tamsos, nes gatvės žibintai gana toli vienas nuo kito.

Ji pradėjo eiti dar greičiau, pasileido kone tekina.

Žingsniai priartėjo.

Ir dar.

— Minu, palauk!

Tai Gustavas. Ji sustojo ir atsigręžė.

— Atsiprašau, neišgąsdinau? — paklausė jis.

Bėgti — jokios prasmės. Minu prisivertė nusišypsoti, tarsi būtų maloniai nustebusi. Ji jautė, kad reikėtų ką nors pasakyti, bet išspausti pavyko tik keistą krenkštelėjimą.

— Ne, — pagaliau ištarė, kai jis sustojo vos per žingsnį nuo jos.

Tai Gustavas. Ir vis dėl o ne jis. Jis žiūrėjo į Minu tarsi ji būtų nepaprastas stebuklas.

— Ką čia veiki? — paklausė ji, stengdamasi, kad tai skambėtų kaip nekaltas klausimas, tarsi ji visiškai jo neįtarinėtų.

Jos neapleido jausmas, kad veltui stengiasi.

— Išėjau pasivaikščioti, — atsakė Gustavas.

Jis ir toliau gręžė ją akimis. Atrodo, tarsi ji būtų mažas ėriukas šilkine vilna, o jis — išbadėjęs vilkas.

— Galvojau apie tave, — tarė jis, — kai kalbėjomės anąsyk ant laiptų... Man tarsi viskas atsistojo į savo vietas.

— Kaip suprasti?

Lyg būtų keistame sapne. Tokiame, kur viskas labai gerai pažįstama ir vis dėlto visiškai ne taip, kaip turi būti. Gustavas priėjo dar arčiau, jų storos striukės susilietė.

— Galvoju apie tave visą laiką, — pakartojo jis. — Pirma maniau, tai dėl to, kad tu taip primeni ją. Bet dabar pagaliau supratau. Dabar jau supratau.

Tai, kas įvyko paskui, — nerealu. Juo toliau, juo labiau Minu buvo dėl to tikra. Ji bus atsidūrusi viename iš tų paralelių pasaulių, kuriuos minėjo direktorė.

— Tu man patinki, — pasakė jis. — Labai.

Kai jis pasilenkė ir pabučiavo ją, ji iš pradžių nesusigaudė, kas atsitiko. Tik spėjo atkreipti dėmesį, kad jo lūpos švelnios ir minkštos, o sutikusios jos lūpas susiliejo į viena ir, nors būdamos jai nepažįstamos, visai neatrodė svetimos. Ir kad ji truputėlį, labai labai nedaug, tik vos vos ėmė ilgėtis tų lūpų, kai jį atstūmė.

— Ką čia darai? — apstulbusi tarė Minu.

Ramindamas ją jis suėmė jos striukę ir pamėgino prisitraukti arčiau.

Minu išsprūdo, Gustavas neteko pusiausvyros, paslydo ant apledėjusio šaligatvio ir parkrito ant kelių. Jo žvilgsnis atrodė desperatiškas.

— Kaip tu nesupranti, kad Rebekos nebėra? Mes turim gyventi savo gyvenimą!

Jai šlykštūs jo žodžiai. Bet jie pažadino iš sapno ir privertė tučtuojau nusišluostyti burną, nutrinti visus jo bučinio pėdsakus.

— Atleisk, — pasakė jis. — Pats nesuprantu, kaip galėjau taip pasakyti.

— Aš irgi ne, — ji ėmė trauktis atbula.

— Minu...

— Palik mane ramybėje, — ji nusigręžė ir nuskubėjo apledėjusiu šaligatviu, mirtinai bijodama, kad tik nepaslystų kaip tik dabar.

Norėjosi išsišveisti burną švitriniu popierium ir išsiskalauti soda. Ji girdėjo, kaip jis vėl ją pašaukė.

„Prakeikta šlykštyne, prakeikta šlykštyne, prakeikta šlykštyne“, — burnojo ji mintyse.

Ji nebuvo visiškai tikra, ar turi omeny Gustavą, ar save pačią.

Paskui prisiminė Vanesą. Nematomą Gustavo persekiotoją.

Ji turėjo viską matyti.

***

Kai Vanesa priėjo kapinių vartus, staiga iš kažin kur išdygo Katinas, vartydamas savo vienintelę žalią akį. Akivaizdu, kad ją, pasivertusią nematoma, mato ir šunys, ir katės. Net dviejų sveikų akių jiems nereikia.

— O tau čia ko? — suirzo Vanesa.

Katinas sumiaukė ir patraukė siauručiu beveik užsnigtu takeliu, prapuolančiu tarp senų antkapių. Atsisukęs į ją, regis, norėjo įsitikinti, ar ji eina iš paskos.

Vanesa pažiūrėjo į Gustavą, kuris tolokai pakelėje laukė autobuso. Akimirką ji pasitarė su savimi, kaip pasielgti.

Valandėlė prie Rebekos kapo privertė ją pajusti slogutį. Gustavas nekaltas. Ji tuo tikra. Užteks šito šūdo. Reikia viską mesti iš galvos ir — tuoj pat namo. Sušilti karštoje vonioje, paskaityti kokį Sirpos meilės romaną ir sutriaukšti nuo Kūčių likusius saldainius, nors liko tik patys neskaniausi.

Katinas ėmė garsiai ir pratisai miaukti, tuo pat metu Vanesos kišenėje suvibravo mobilusis. Ji šiaip ne taip išsitraukė jį ir sėkmingai nuspaudė žaliąjį ragelį stora kumštine pirštine.

— Alio? — atsiliepė ji.

— Tik norėjau pasakyti, kad viskas ne taip, kaip tau atrodo.

Tai Minu, uždususi, balsas neramus.

— Kaip suprasti?

— Su Gustavu.

— Žinau, — suskubo Vanesa. — Palauk, o ką tu turi omeny?

Minu akimirką nutilo.

— O tu ką? — paklausė pagaliau.

— Aš sekiau jį iki kapinių.

— Kada?

— Ką tik. Prieš penkias minutes.

Minu tylėjo.

— To negali būti. Negali būti.

— Manai, aš meluoju, ar ką?

— Aš mačiau Gustavą. Ką tik. Prie viaduko.

Vanesa tik po kurio laiko suvokė, ką ji nori pasakyti. Tarsi smegenys irgi būtų po ledu. Ji metė akį į tolį, kur Gustavas kaip tik lipo į autobusą.

— Juk tu kitame miesto gale, — blausiu balsu tarė Vanesa. — Ar tu tikra, kad tai buvo jis?

— Patikėk. Tai buvo jis.

— Tai neįmanoma, — leptelėjo Vanesa, tarsi nebūtų ir taip akivaizdu. 43

Rytas. Tvarte šilta. Ana Karina ką tik padėjo seneliui pamelžti karves. Jis nuėjo į trobą, o ji dar delsė eidama nuo gardo prie gardo, apžiūrinėdama karves, bandydama užsikrėsti jų ramybe.

Kišenėje suzirzė mobilusis, bet ji nekreipė dėmesio. Žinojo, kad tai Julija su Felisija. Jos vis nepalieka ramybėje, nors Ana Karina sakė, kad serga.

Paskutinė atostogų diena. Pirmą kartą nuo to laiko, kai baigė darželį, ji neįsivaizduoja, kas jos laukia mokykloje.

Iki permainos bent jau žinojo, kas ji tokia. Ir tai garantavo šiokį tokį tikrumą. Aiškias prielaidas. Žinodamas, kad neturi ko prarasti, gali net pasijusti saugus: blogiau nebus, tik geriau. Ji galėdavo svajoti, kad kada nors nusimes šio nekenčiamo miesto primestą vaidmenį. Po vakarėlio jos baimė išaugo labiau nei bet kada. Baimė, kad reikės grįžti prie buvusios savęs. Ir baimė toliau būti naująja savimi.

Grįžusi namo iš Jario ji nustojo naudoti savo galias mamai, ir tai pasijuto beregint. Mama čia užsiima kepti vidury nakties, čia neberanda jėgų ištraukti iš orkaitės skardų. Kėpso švampdama cigaretę po cigaretės prie virtuvės stalo ir leidžia cinamoninėms bandelėms iš lėto suanglėti. Vieną akimirką taip glaudžia Aną Kariną, kad net suskausta. O apsisukusi, žiūrėk, rėkia, kad norėtų, jog Ana Karina niekada nebūtų gimusi. Jos nuotaikos ir būdas kaitaliojasi nuo senosios prie naujosios mamos, bet abi versijos gerokai paūmėjusios.

Ana Karina net nevalioja įsivaizduoti, kas bus su tais šimtais moksleivių, kuriuos ji paveikė mokykloje. Julija su Felisija tai bučiuos jai batus, tai nardins galvą į unitazą, ar kaip?

Ji išgirdo, kaip į kiemą įvažiavo automobilis. Trinktelėjo durelės, senelis išėjęs į lauką kaip visada linksmai pasisveikino. Ana Karina prisiartino prie apmūsojusio langelio.

Jario tėtis. Jis stovėjo ir šnekučiavosi su seneliu, jam tiesiančiu atsuktuvą. Mašinoje sėdėjo Jaris.

Ana Karina nespėjo pritūpti. Jis ją pamatė. Akys išsiplėtė iš baimės. Tarsi Ana Karina keltų jam nežmonišką siaubą.

Ji atsitraukė nuo lango.

Anksčiau nebuvo tikra, bet dabar neabejojo. Ji priėmė teisingą sprendimą. Daugiau niekada nesinaudos magija tam, kad pakeistų savo gyvenimą. Ji nebijo, kad nesuvaldys savo galios. Ji bijo, kad nesuvaldys pati savęs.

***

Minu brido per gilų sniegą pylimu žemyn. Saulė, šįryt vos pakilusi, metė kreivus spindulius, nuo kurių norėjosi tik prisimerkti, bet greit ją užstos eglynas.

Minu išėjo į nenuvalytą žvyrkelį. Iš burnos stulpu kilo garas.

Paskutinė atostogų diena. Prieš prasidedant kiekvienam naujam semestrui Minu jaučia tą patį nuogąstavimo ir lūkesčio mišinį.

Šįsyk ant kortos pastatyta daug daugiau. Šįsyk realus pavojus gresia gyvybei. Jei ji dar puoselėja kokių nors vilčių, tai tik likti gyva. Ir netgi jeigu jai pavyks fizine prasme, jos širdis greičiausiai bus sudaužyta į šipulius. Iki šiol niekieno nebučiuota, ji per dvi savaites sugebėjo pasilaižyti su savo mokytoju ir su mirusios draugės vaikinu, kuris galbūt yra ir draugės žudikas, be jokių abejonių, turi antrininką ir, matyt, dar yra sudaręs sąjungą su demonais.

Gustavas ją pabučiavo prieš dvidešimt keturias valandas, bet ji to dar niekam nepasakojo. Jai gėda. Jai taip gėda, kad vos pajėgia tai prisiminti. Kaip ji pasiaiškins? Kai tik panorėdavo prisipažinti, prieš akis kaipmat iškildavo paniekos perkreiptas Linėjos veidas.

Spėju, kad jūs su Rebeka vis dėlto nebuvot tokios geros draugės.

Tarsi to dar būtų negana, šįryt ją išbarė Nikolausas. Jis atsisakąs priimti jas į savo butą, kol į pratybas nebus pakviesta Ida.

— Ji verta tokio pat šanso kaip ir jūs. Grandinė niekada nebus stipresnė už savo silpniausią grandį. Jei nedelsdamos jai visko nepapasakosit, tą padarysiu aš pats.

„Aš jai pasakysiu. Šiandien imsiu ir pasakysiu, — nutarė Minu. — Nesvarbu, kaip kitoms atrodo.“

Ji priėjo užšalusį upelį. Staiga akyse palei žemę šmėstelėjo kažkas juodas.

Nė nežvilgtelėjusi Minu žinojo, kad tai Katinas.

Jis nepatenkintas sumiaukė, bet Minu žvelgė į jį su tokia šiluma, kad pačiai buvo nuostabu. Nikolausas pats eiti nepanoro, bet štai jo familiaris čia. Jo dalis.

— Eikš, — pakvietė Minu.

„Na ir keista kompanija“, — pamanė Minu, žengdama pro kultūros parko vartus.

Vanesa, akivaizdžiai šąlanti su per plona striuke. Ana Karina, panaši į peraugusį vaiką, žemai ant akių užsitraukusį spalvotą kepuraitę su bumbulu. Linėja, susisupusi į dirbtinius leopardo raštais margintus kailinius. Ir Ida su balta žiemine striuke.

Minu pasistatė kuprinę ant scenos, išsitraukė keletą lapų, išsispausdintų iš interneto. Ji nervinosi. Bet paskui pamatė Katiną, kuris irgi užšoko ant scenos ir atsigulė šalia. Minu pasijuto drąsiau. Ji pakėlė akis, šios susidūrė su Idos akimis.

— Ida, — kreipėsi ji, — gal dar ką nors perskaitei knygoje?

Ida papurtė galvą, įnirtingai čiaumodama gumą. Net iki Minu atsklido sintetinio arbūzo dvelksmas.

Nurijusi susierzinimą Minu ėmė žvilgsniu naršyti po savo popierius.

— Aš šį tą radau, — pradėjo ji.

Kitos laukė. Tylu, girdėjosi tik šlapias votulojimas iš Idos burnos.

— Aha. Mums rūpi, kaip Gustavas galėjo būti dviejose vietose tuo pačiu metu, — prasižiojo Minu.

Ida nustojo kramtyti.

— Ne, — tarė ji. — Mums rūpi, kodėl mes neinam pas direktorę.

— Pati žinai, kodėl negalim eiti pas direktorę, — atrėžė Linėja. — Ji ir piršto nepajudins, nebent sukliudys mums ko nors imtis.

— Bet ji galbūt mums padėtų, jei tik paša...

— Mes turim pačios sau padėti, — nukirto Linėja.

Ir metė į Idą žudikišką žvilgsnį. Minu, kad ir nenorom, žavėjosi tokiu įsiūčiu. Bet Ida tik nusivaipė ir vėl pradėjo žįsti kramtomąją gumą.

— Jaučiu, ką direktorė padarytų, jei sužinotų, — burbtelėjo ji.

— Bet nesužinos, — atsiliepė Linėja, — ar ne?

Ida nutylėjo. Tik čept čept čept.

— Ar ne? — pakartojo Linėja.

Ida patraukė pečiais.

— Pamatysim.

Minu čiupinėjo savo popierius. Padėtis jau slydo jai iš rankų. Ji atsikrenkštė.

— Ida, — pabrėžė ji. — Mes turim tavimi pasitikėti.

„Nors pačios tau meluojami — pamanė ji, ir ją pradėjo pykinti.

— Neturiu jokio pagrindo būti lojali nė vienai iš jūsų.

— Mes pasižadėjom. Pasižadėjom bendradarbiauti ir laikytis išvien.

— Tai aš gi čia, ką — nematot? — Ida skėstelėjo rankomis. — Bet greit nebebūsiu, jei tu neisi prie reikalo.

— O Jėzau, kaip mes tavęs pasiilgtume, — užvertė akis Linėja.

— Kaip jau sakiau... — suskubo Minu prieš joms vėl susiriejant. — Aš bandžiau išsiaiškinti, kaip mes su Vanesa galėjom matyti Gustavą tuo pačiu metu. Pradėjau internete ieškoti pagal užklausą antrininkas, ir pasirodo, kad jų esama visose mitologijose.

Ji pakėlė akis tikrindama, ar kitos klauso.

— Aš maniau, kad direktorė ir jos sovietinė cenzūra tokius dalykus iš interneto išrankioja, — tarė Linėja.

— Bet ji dar sakė, kad ten lieka ir tiesos užuominų, — paprieštaravo Ana Karina.

Minu bent kiek nustebusi sužiuro į ją.

— Taigi jinai sakė, — murmtelėjo Ana Karina.

— Taigi, — patvirtino Minu ir pasijuto nelyginant mokytoja, girianti mokinį. — Vokietijoj juos vadina Doppelgdnger. Senosiose airių sakmėse egzistuoja būtybė, vadinama fetch. Norvegų sakmėse minima vardoger, kažkokia vaiduokliška žmogaus, kurio čia dar nėra, nuojauta. Pačioje Suomijos šiaurėje jis vadinamas etiainen. Visos mitologijos sutaria, kad antrininkas — blogas ženklas. Jei pamatai savo antrininką, tai dažniausiai reiškia, kad mirsi.

Minu vėl pasklaidė savo popierių krūvelę.

— Bet man rodos, čia ne visai tai, ko mes ieškom. Aš užkliuvau už galybės nuorodų į kažkokį giminingą reiškinį, kuris vadinamas bilokalizacija. Jis aprašytas visame pasaulyje. Minimas ir ankstyvojoje graikų filosofijoje, hinduizme, budizme, šamanizme, judėjų misticizme...

— Bet ką tai reiškia? — nekantravo Vanesa.

— Tai gebėjimas būti dviejose vietose vienu metu, — dėstė Minu, — susikuri sau kopiją, kuri už tave rinktų informaciją, tuo tarpu pats esi kur nors kitur. Aš kol kas ne iki galo išsiaiškinau, ar kopija turi savo valią ir protą, ar ją tik valdo per atstumą. Bet kol kas geresnio paaiškinimo neradau.

— Vadinasi, tik vienas iš Gustavų, kurį matėme, buvo tikras, — tarė Vanesa. — Kaip elgėsi tavasis?

— Jam kažkas tikrai buvo negerai, — skubiai atsakė Minu. — Manau, tu matei originalą.

— Rebeką turėjo nužudyti kopija, — įsiterpė Ana Karina. — Nes tai buvo tarsi ne jis.

Neliko jokių abejonių. Gustavas, kuris bučiavo Minu, — tas pats Gustavas, kuris nužudė Rebeką. Vėl norėjosi išsiskalauti burną soda.

— Taip iš tikrųjų ir bus, — prabilo Linėja, nors iki šiol sėdėjo paskendusi mintyse.

— Jei Gustavas toks jau gerutis, kaip sakot, jis niekada gyvenime nesiteptų rankų žmogžudyste. Tai kodėl nesusikūrus kopijos, kuri atliktų nemalonų darbą?

Minu pajuto, kaip užsiliepsnoja ausys. Kokios buvo Gustavo užmačios, kai jis ją bučiavo?

— Minu, — kreipėsi Linėja ir Minu pakėlė akis. — Tu girdėjai du balsus, kai jis tave norėjo nužudyti, tiesa? Ar ten tarpusavyje galėjo kalbėtis Gustavas ir jo kopija?

— Vienas norėjo tave nužudyti, o kitas nenorėjo, — mąsliai tarė Ana Karina.

— Tokiu atveju kopija turi savo atskirą valią, — konstatavo Vanesa.

Visos akimirką nutilo.

— Vadinasi, Gustavas nepavojingas, pavojinga kopija, — pasakė Ana Karina.

— Kopija, kurią sukūrė jis, — atrėmė Linėja. — Vadinasi, jis tikrai nėra nekaltas.

— Iš kur mes žinom, kad jis ją sukūrė? — paklausė Ana Karina. — Ta prasme, ar ji negalėjo atsirasti savaime?

— Vienintelė Ida gali išsiaiškinti daugiau, kas tai per reikalas, — pasakė Minu ir pati išgirdo, su kokiu kartėliu nuskambėjo jos balsas.

— Gerai, gerai, aš pabandysiu, — atsiliepė Ida. — Bet kaip jūs manot, ką pasakytų direktorė, sužinojusi, kad Vanesa laksto kaip uodega paskui Gustavą nuo ryto iki vakaro?

— Galit ir jos pačios paklausti, — pasigirdo gerai pažįstamas balsas.

Visų galvos vienu metu pasisuko, ir akys išvydo per šokių aikštelę ateinančią direktorę. Ilgas juodas paltas šiūravo sniegą.

Katinas piktai sušnypštė pasitikdamas direktorės varną, sklendžiantį ore. Šis atsakydamas nedraugiškai karktelėjo.

— Aš bandžiau joms pasakyti! — sušuko Ida. — Ar jūs girdėjot?

— Aš labai jumis nusivyliau, — ignoruodama Idą direktorė kaltinamai pažvelgė į Minu. — Ypač tavimi. Argi aš tau ne aiškiai pasakiau nieko nedaryti savarankiškai?

Minu neįstengė ištarti nė žodžio.

— O tu, Vanesa, — atsisuko direktorė, — negi nesupranti, į kokį mirtiną pavojų lendi persekiodama Gustavą? Tarybos akimis, jis potencialiai kelia mirtiną grėsmę, todėl ji ir sudarė...

Ją pertraukė žemas juokas. Minu anksčiau nebuvo girdėjusi ko nors taip juokiantis, tad ne iš karto suprato, kad tai Linėja. Ši juokėsi taip, kad net ašaros iš akių pabiro.

Visos sužiuro į ją.

— Atsiprašau... — cyptelėjo Linėja. — Bet... man čia... juodžiausias... absurdas.

Adriana sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Gal apšviestum ir mus, kas čia taip juokinga?

Linėja liovėsi kretėjusi, veide sustingo paniekinama šypsena.

— Kiek laiko dar vaidinsit šitą komediją?

— Aš nesuprantu, apie ką tu kalbi, — atrėžė Adriana. — Jūs privalote man papasakoti viską, ką išsiaiškinote apie Gustavą...

— Ne, — pertraukė Linėja nenuleisdama nuo jos akių. — Atėjo laikas jums viską papasakoti. Apie tai, kuo jūs su Taryba iš tikrųjų užsiimat. Apsimetat esą visagaliai, bet iš tikrųjų tik lauželius degioti sugebat. Mus galite kontroliuoti tik todėl, kad esam priklausomos nuo jūsų. Bet iš tikrųjų nežinote nieko. Jūs net norėdama negalite mūsų apginti.

— Tai netiesa, — tarė direktorė.

— Atsimeni ratus direktorės namuose? — Minu šoko gesinti gaisro atsisukusi į Linėją. — Jie sugebėjo teleportuoti ją iš Stokholmo čionai. Juk tai galinga magija.

Bet Linėja jos nepaisė. Visas jos dėmesys, aštrus kaip lazerio spindulys, nukrypo į Adrianą.

— Jūsų sąžinę slegia jau dvi gyvybės. Nors jūs gal kaip tik ir norit, kad mes mirtume. Galbūt to ir siekiate.

— Ne!

Balsas Minu priminė paukščio klyksmą. Direktorė smarkiai sučiaupė lūpas. Minu aiškiai matė, kaip ji bando susitvardyti. Bet buvo jau per vėlu. Ji jau nebegalėjo paslėpti savo baimės.

Ji giliai įkvėpė ir iš jos lūpų išslydo ilgiausias pasauly atodūsis.

— Aš nežinau, nuo ko pradėti.

— Pradėkit nuo ratų savo namuose, — patarė Linėja. — Paaiškinkit Minu, kad jie nėra jau tokie įdomūs.

Linėja triumfuodama žiūrėjo į direktorę. Minu staiga mirtinai išsigando. Ji nieko nenori girdėti. Jei viskas — melas, jei direktorė ir Taryba nėra tokie išmintingi ir galingi, kaip sakosi, tada jai geriau melas. Direktorė iki šiol joms buvo vienintelis autoritetas, atrodė, kad ji vienintelė kai ką žino. Mintis, kad jos visiškai vienos, kad niekas negali parodyti kelio per tamsą, pernelyg siaubinga.

— Ratai... — pradėjo direktorė ir padarė ilgą pauzę. — Tam užkeikimui mes, penkios raganos, sugaišome pusmetį. Ratai — tarsi brangiausios pasaulyje apsaugos sistemos atitikmuo. Skirtumas tas, kad kai juos sykį panaudoji, visą procedūrą reikia kartoti iš naujo. Linėja teisi. Mano ugnies magija, kurią matėt, vienintelė, kurią galiu atlikti be vargo. Visa kita užtrunka dienas, kartais savaites pasiruošimo ir beveik visada prireikia kitų raganų pagalbos.

Ji stabtelėjo tarsi norėdama atsikvėpti. Atrodė, kad kiekvienas žodis jai kelia skausmą, bet ji vis vien stengėsi juos ištarti.

— Priešingai nei jūs, aš neturėjau jokių įgimtų galių. Užaugau mokytų raganų šeimoje. Mane auklėjo tikėti, kad tai, ką daro Taryba, yra teisinga.

Ji akimirką patylėjo.

— Jaučiu didžiulę kaltę dėl to, kas atsitiko Elijui ir Rebekai, — tęsė ji, — reikėjo labiau pasistengti, kad sukliudytume... Mes turėjome būti atviri su jumis nuo pat pradžių.

Ji nutilo, nudūrė akis į žemę. Atplasnojęs varnas nutūpė jai ant peties ir pakišo galvą po sparnu.

— O visagalė Taryba? — priminė Linėja pasipūtėliškai šypsodamasi.

„Kaip sadiste tardytoja“, — pamanė Minu.

— Jie bijo jūsų, — pasakė direktorė, — jei sužinotų, kad esu atvira su jumis, man liūdnai baigtųsi. Jie nori, kad jus kontroliuočiau, priversčiau ieškoti atsakymų Ornamentų knygoje, kurios jie patys nemoka perskaityti. Ir pasinaudoti tomis žiniomis siekiant sustiprinti Tarybą.

— Vadinasi, Taryba nieko verta taip pat kaip ir jūs? — paklausė Linėja.

— Kam tu ją dar spardai, kai ji jau ir taip parmesta ant žemės, — prikišo Minu, — tu ją demaskavai. Ir to pakanka.

— Aš suprantu, Minu, kad tu nusivylei. Nebėra mokytojos, kuriai galima laižyti padus, — įgėlė Linėja.

— Netiesa, kad Taryba neturi galios, — įsiterpė direktorė garsiai, — negalima jos atmesti kaip nepavojingos. Taryba gerai organizuota ir turi daugybę pavaldinių visame pasaulyje. Kartu jie pajėgūs sukelti galingą magiją. Norėdami jus pažaboti, jie gali imtis drastiškų priemonių.

Tai sakydama ji pažvelgė į Aną Kariną.

— Drastiškų priemonių? — paklausė Linėja tyčiodamasi. — Mano supratimu, jie kol kas neparodė, kad apskritai turi kokių nors priemonių.

Direktorė akimirką dvejojo. Paskui ėmė segiotis ilgą žieminį paltą. Po juo ji kaip visada vilkėjo siuvėjo siūtą elegantišką kostiumėlį ir baltą palaidinę. Ji prasisegė tris viršutines palaidinės sagas.

Minu neįstengė susivaldyti. Nusisuko. Per daug akivaizdžiai, taip, kaip iš tikrųjų neleidžia padorumas.

Po kairiuoju direktorės raktikauliu jos išvydo į odą įdegintą ugnies ženklą. Aplink jį — apsvilusios, pažeistos odos tinklas.

— Kartą apsisprendžiau pasitraukti iš raganų luomo, — tarė direktorė niūriai šypsodamasi. — Nes atsirado toks vyras. Manot, kad tai atrodo baisiai...

Ji susirado Linėjos akis, įsisiurbė į jas.

— Bet tai niekis, palyginti su tuo, ką jie padarė jam.

Linėjos veidas įsitempė, burna prasižiojo. Ji svyruodama atsitraukė keletą žingsnių.

Direktorė susisegiojo sagutes, susisiautę paltą.

— Siūlau visoms eiti namo. Rytoj prasideda pamokos. Ida turi studijuoti knygą, — vėl prakalbo ji, — ir daugiau nieko nedarykit.

Ji atsigręžė ir pažiūrėjo į Minu. Tik pusę sekundės ilgiau nei reikia. Tame žvilgsnyje buvo kažkas reikšminga. Kažkas, ko Minu nesugebėjo perprasti.

— Ir jokiu būdu nieko daugiau, — pakartojo Adriana.

— Ida! — šūktelėjo Minu. — Palauk!

Ida sustojo ant kelio, bet neatsisuko.

— Man reikia su tavim pasikalbėti, — Minu priėjo arčiau.

Ida nenoromis stebeilijo į ją. Baltos striukės ir sniego fone jos akys atrodė nenatūraliai mėlynos. Iš tikrųjų Ida graži kaip lėlytė. Aišku, kaip pikta lėlytė...

„Ne, taip galvoti negalima. Metas perversti kitą puslapį.“

— Aš žinau, ką tu pasakysi, — purkštelėjo Ida. — Jūs slapčia susitikinėjat. Nikolauso namuose. Mes saugios pas jį, nes jis ant sienos turi pasikabinęs magišką kryžių. Tai buvo parašyta laiške, kuris gulėjo banko seife. Jį parodė Katinas. Katinas yra Nikolauso familiaris. Nikolausas taip pat ragana. Jo ženklas — medis, bet jūs to nežinojot.

Minu nevaliojo atplėšti akių nuo Idos, tuo pat metu karštligiškai stengdamasi sugalvoti, kaip pasiaiškinti. Kas pasakė?

— Man knyga parodė, — rėžė Ida. — Ji pasakė, kad jūs be manęs mokėtės magijos.

Ir nusibraukė lašelį, pakibusį panosėje.

— Jūs mane engiat.

— Ne...

— Ane? Tai tu niekada nesakei, kad norėtum, jog aš būčiau mirusi?

— Aš gailiuosi, kad taip pasakiau. Labai labai. Slėpti susitikimus nuo tavęs irgi neteisinga. Bet aš norėjau dabar tau viską pasakyti.

— Tai tik todėl, kad aš sugebu skaityti Knygą. Aš jums reikalinga.

— Taip. Tu mums reikalinga. Ir aš tikrai labai atsiprašau. Ar padėsi mums? Slapta nuo direktorės? — žodžiai draskyte draskė Minu gerklę.

Ida nusivaipė. Paskui nusisuko.

— Knyga man sako, kad turiu jums padėti. Kitaip ji man daugiau nieko nerodys.

Knyga skleidžia paskalas. Situacija darosi absurdiška.

— Ar galėtum joje sužinoti, kaip mums išsiaiškinti tiesą? — paklausė Minu.

— Ko čia negalėti. Bet ne dėl jūsų. O dėl G. 44

Vanesa atsibudo, nes pasidarė šalta. Ji gulėjo įsprausta į tarpą tarp lovos ir sienos. Galvoje zujo slogūs sapnų vaizdiniai. Direktorės nudegimas. Gustavas prie kapo, šįkart jis ruošiasi iškasti Rebekos karstą. Dėbsanti žalia Katino akis.

Vanesa apsivertė, įsižiūrėjo į savo miegantį vaikiną. Vilis ir vėl nuo jos nutraukė antklodę ir susisuko į ją kaip didžiulis vyniotinis. Tik plaukai kyšojo. Vanesa susierzinusi spirtelėjo jam, bet jis sušniaukrojo kažką per miegus ir nusigręžė.

Ji metė akį į laikrodį su Betmenu. Dar viena Vilio vaikystės laikų iškasena. Vis tiek po penkių minučių laikas keltis. Ji ėmė lipti per Vilį. Ropšdamasi iš lovos vos nenuvirto ant grindų.

Vilio kambarys, kiek mena žmonių atmintis, visais laikais panėšėjo į archeologinių kasinėjimų lauką su skirtingų epochų radiniais įvairiuose kultūriniuose sluoksniuose. Nuo tada, kai pas jį atsikraustė Vanesa, padėtis pablogėjo dvigubai, nes nė vienas nesugebėjo palaikyti tvarkos, o Sirpa į jų reikalus nesikišo. Tokia jos taktika turėjo ir privalumų, ir trūkumų.

Vanesa po padu pajuto kažką minkšto ir lipnaus. Įmynė į sumuštinį su paštetu.

Pyktis pašoko kaip geizeris. Ji stvėrė Vilio šliurę ir šveitė į lovą. Ši atsitrenkė į galvūgalį ir šleptelėjo jam ant veido. Vyniotinis ėmė rodyti gyvybės ženklus.

— Ė, čia dabar? — suburbuliavo Vilis, apspangęs nuo miego.

— Ė, čia dabar? — pamėgdžiojo Vanesa. — Gal aš čia dabar įmyniau į tavo smirdantį sukirmijusį sumuštinį su paštetu, nes tu jį numetei ant savo šūdinų grindų!

Vilis atsisėdo, vis dar susivystęs į antklodę.

— Ė, taigi čia ne mano sumuštinis, — atrėmė jis.

— Aš. Pašteto. Nevalgau, — ištarė Vanesa taip aiškiai, tarsi Vilis būtų senas ir kurčias. — Pažiūrėk, kaip čia viskas atrodo!

— Lyg tu čia negyventum.

— Aš visą dieną būnu mokykloj! O tu ničnieko neveiki! Negali bent apsitvarkyti?

— Ė, bet tau jau mėnesį atostogos. Išsimėžk savo šūdą, aš išsimėšiu savo, — sulig tais žodžiais jis ištraukė Vanesos liemenėlę, matyt, gulėjusią po pagalve.

Įpykęs metė į ją, ši žnektelėjo jai prie kojų.

Vanesai norėjosi rėkti visa gerkle, bet sukliudė mintis, kad už sienos miega Sirpa. Tad čiupo liemenėlę ir šveitė atgal į Vilį. Liemenėlė nusileido jam ant galvos, kaušelis uždengė veidą.

— Ėėė, baaaik, — suinkštė Vilis, bet ji nujautė, kad po savo galvos apdangalu jis šypsosi.

Vanesa griebė nuo grindų automobilininkų žurnalą ir sviedė į jį.

— Tuoj gausi, — pagrasino Vilis, bet jau kitą akimirką į jį pataikė prasmirdusi kojinė, kuri prieš tai gulėjo ant kėdės prie rašomojo stalo. — Dabar tai bus tau... — jis nusispyrė antklodę, pribėgo, griebė Vanesą ir nusinešė atgal į lovą.

— Paleisk, mano koja išterliota paštetu!

— O man kas.

— Man reikia į mokyklą!

— Niekur tau nereikia.

— Ką čia nusišneki! Atostogos baigėsi!

— Pirmoji pavasario semestro diena visada būna sveikatingumo diena, — Vilis nuleido ją ant čiužinio.

Vanesa plačiai išsišiepė. Buvo visiškai pamiršusi. Ji susiglemžė antklodę ir susisuko į ją. Sveikatingumo diena — tai laisvadienis. Kas to nežino.

— Tada dar pamiegosiu, — pareiškė ji. — O kol miegosiu, išmesk savo šlykštų sumuštinį. Ir nuvalyk man kulną, — pridūrė makaluodama koja.

Vilis išėjo iš kambario, Vanesa užsimerkė. Kad ir kaip keista, ji tučtuojau vėl nugrimzdo į miegą. Akimirksnį prabudo tik tada, kai jis šluostė jai kulną popieriniu rankšluosčiu ir paskui ironiškai nusilenkė.

***

Skausmas buvo toks aštrus ir toks staigus, kad Minu keletą sekundžių pamiršo kvėpuoti. Ji tikra, kad sutrupėjo ir uodegikaulis, ir ledas po juo.

Girdėdama švilpimą ir pirštinėtus plojimus ji bandė juoktis, esą nieko čia tokio, nieko man neatsitiko, visai man neskauda, matot, kaip aš sugebu pažiūrėti į save iš šalies ir pasijuokti kartu su visais, — nors akių kampučius svilino ašaros.

Ji užsirašė visą sveikatingumo dieną čiuožinėti pačiūžom vien todėl, kad Engelsfošo aikštyną šiandien kuruoja mokytojas Maksas. Savaime suprantama, jis į ją nė galvos nepasuko.

Minu pamėgino atsistoti. Pačiūžos čiuožė į šalis, kojos lankstėsi į visas puses. Atsirėmusi rankomis į nugludintą ledą ji pabandė dar kartą. Baigėsi tuo, kad parkrito ant kelių. Per kojas vėl nuvilnijo skausmas.

Ji girdėjo, kaip kažkas prie jos artinasi. Minu pakėlė akis kaip tik tada, kai Maksas meistriškai pristabdė, ir ant jos pažiro smulkių ledo kristalų lietus. Ištiesęs ranką padėjo jai atsistoti, bet ji ir vėl tik per plauką išsilaikė nepargriuvusi, vos ir jo nenusitempė kartu. Maksas susvirduliavo. Akimirką jiedu rėmėsi vienas į kitą. Vos ne apsikabindami. Ją užliejo svaiginantis jausmas, kad vėl ją pabučiuos. Bet jis nusisuko.

— Nesusimušei? — paklausė atsargiai paleisdamas.

„Man viską gelia“, — norėjosi jam pasakyti. Norėjosi pasakyti tiek daug.

— Susi... — išspaudė ji. — Labai skauda dešinį kelį. Nežinau, ar bepačiuošiu.

— Tai važiuok namo ilsėtis, — paliepė Maksas.

Jis ir vėl elgėsi taip, tarsi ji būtų bet kas. Skaudu stovėti taip arti ir negalėti jo paliesti. Atrodė tarsi jis būtų išplėšęs jos širdį, nubloškęs ant ledo, padegęs, sutrypęs, įgrūdęs atgal į krūtinės ląstą ir užsiuvęs. Ir taip jau ne pirmą kartą.

— Aš pateikiau prašymą atleisti. Pasiliksiu tiktai iki pavasario semestro pabaigos.

Jis žvelgė į Juliją su Felisija, kiek tolėliau išdarinėjančias negrabius dailiojo čiuožimo piruetus. Nevirptelėjo nė vienas veido raumenėlis.

— Tai nereiškia, kad tu man nepatinki, — pridūrė tyliai. — Priešingai.

Pagaliau jis pažiūrėjo tiesiai į ją.

— Tu man per daug patinki.

Ir nučiuožė. Vienas, du, trys greiti atsispyrimai ir jo nebeliko šalia. Minu žvelgė jam iš paskos, stengdamasi suprasti, ką išgirdo. Skausmas maišo. Vidų užtvindė naujas, gyvybei pavojingas jausmas — VILTIS.

***

Ana Karina užsimerkė ir pasileido nuo kalnelio. Čiuožė čia tūkstančius kartų, pažįsta kiekvieną posūkį. Vėjas pūtė į veidą. Sniegas šnabždėjo po slidėmis. Atrodė sau laisva ir lengva. Sumirksėjusi nuo saulės ir žydro bekraščio dangaus ji įšliuožė į kitą posūkį.

Kadaise žiemos metu Ana Karina šiomis vėžėmis slidinėdavo su seneliu. Todėl sveikatingumo dieną mokykloje ji visada renkasi slides. Slidinėjimas vienintelis jai gana gerai sekasi, be to, neapsakomai patinka švilpti per miškus — vienai tarp eglių. Ir niekada nereikia bijoti, kad sutiks kurį nors engiką. Slidės — tikrai ne mokyklos elito sporto šaka.

Ana Karina mėgavosi vienatve. Dabar jos taip reikia, kai turi susikaupti prieš naują semestrą ir naują sunkų uždavinį, kurį pati sau išsikėlė.

Kad tik nebereikėtų matyti ugnies subjaurotos direktorės odos.

Tai niekis, palyginti su tuo, ką jie padarė jam.

Ką Taryba padarys Anai Karinai?

Galiuką pašliuožus prieš akis išdygo mažytė poilsio aikštelė. Ana Karina nusitaikė į tvirtą stalą su dviem suoleliais po tamsiai rudu stogu ir padidino greitį.

Pričiuožusi subedė lazdas į pusnį, nusispyrė slides. Atsisegė slidininko striukę, norėdama įleisti bent kiek vėsaus oro, numetė kuprinę ant stalo. Pradėjusi kraustyti paviržį išgirdo, kaip švilpdamos artėja kitos slidės.

Slidininkas pastebėjo Aną Kariną. Stabtelėjo, apsižvalgė ir ėmė šliuožti artyn. Ana Karina pamatė šviesius plaukus. Rankoje nusviro sulčių butelis.

Tai Ida.

— Ko nori? — paklausė Ana Karina.

— Šiaip, pasisveikinti.

Ana Karina apsidairė. Gal miške slepiasi Robinas su Kevinu ir Eriku? O gal dar kas nors, ką Ida visus tuos metus siundė ant jos? Tai medžioklės sezonas jau prasidėjo?

— Pasisveikinai, — pasakė Ana Karina, — ir varyk.

— Čia laisva šalis.

— Gal tu daržely, ar kas tau čia darosi?

— Aš tik noriu, kad įsidėmėtum vieną dalyką, — Ida nusitraukė slides.

Ji atrodė tokia nerealiai sveika, tarsi visą gyvenimą mis tų vien vitaminais ir ekologiškomis daržovėmis ir nuo ryto iki vakaro sportuotų gryname Alpių kalnų ore.

— Šis pusmetis bus kitoks. Tu iš manęs atėmei viską, bet dabar aš atsiimsiu, kas mano. Ir tu man nesukliudysi. Tu dar pasigailėsi, kad sugadinai man gyvenimą.

Tai Idos žodžiai. Idos, kuri kankino Aną Kariną devynerius ilgus kaip šimtmečiai metus.

Kažkas Anai Karinai viduje nutrūko. Apie to kažko buvimą ji nė nenumanė. Tarsi plona plėvelė po kiaušinio lukštu, apsauginis sluoksnis, tik iš bėdos sulaikantis viduje lipnią baimę ir pyktį. Jis plyšo. Bjaurastis iki paskutinio lašo ištekėjo laukan pasklisdama po visą kūną. Tamsi, kunkuliuojanti grynos neapykantos pliurzė.

— Visi tavęs nekenčia, Ida, — tarė Ana Karina. — Nežinojai?

— Taip, per tave. Bet tu nemanyk...

— Ne, — tęsė Ana Karina be jokio gailesčio. — Visi tavęs nekentė visais laikais, tik apsimetė, kad tu jiems patinki. Nes bijo tavęs. Kad netaptų tavo aukomis. Koks skirtumas, ką tu man padarysi. Taip nepakeisi jų nuomonės apie save.

Akimirką atrodė, kad Ida pradės verkti. Ašaros susitvenkė pačiame paviršiuje.

— Su tavim irgi laisva valia niekas nedraugaus, — rėžė ji.

Ana Karina žengė žingsnį artyn, Ida atsitraukė.

— Gal ir taip, bet aš niekam nieko blogo nedariau. O tu — darei. Nuo pirmos klasės. Ir nelygink to, ką padariau aš ir ką tu darai visą laiką.

— Išsigimėle!

— Tu stebiesi? Tu sugadinai visą mano gyvenimą“ — smogė Ana Karina.

Ji žengė dar kelis žingsnius. Ida kulnais įsirėmė į pusnį.

— Ne aš viena, — atkirto Ida.

— Teisybė. Bet tu pradėjai ir kitus įtraukei. Aš taip niekad ir nesupratau, kodėl jūs išsirinkot mane. Per naktis gulėdavau neužmigdama, stengdamasi suprasti, kas su manimi negerai, kad galėčiau pasikeisti. Prisigalvojau daugybę dalykų, kurių pradėjau savyje neapkęsti. Išbandžiau viską. Bet jums vis buvo negana. Netgi tada, kai pasidaviau, kai iš visų jėgų mėginau pasidaryti nematoma, negirdima ir nepastebima.

Ida žiūrėjo į ją. Ana Karina matė, kaip jos veide akimirką sumirgėjo ir prapuolė dvejonė.

— Ne, negana, — pasakė Ida iš lėto, kad Ana Karina tikrai išgirstų kiekvieną žodį. — Tau reikėjo nusižudyti.

Juoda banga, vis augusi širdyje, pagaliau užtvindė Aną Kariną ir ji leidosi nuplaunama.

Ji metėsi į priekį. Ji sunkesnė už Idą, o adrenalinas dar suteikė jėgų. Ida plojosi ant žemės ir nusirito po ja. Ana Karina įmygo jos pečius į pusnį ir apžergė per liemenį. Ida, įtempusi visą kūną, priešinosi ir raivėsi į visas puses, bet išsilaisvinti nepajėgė.

— Paleisk, man trūksta oro!

Atrodė, kad galia Anos Karinos viduje pavirs gyva jėga. Būtybe, kuri tik ir laukė šios akimirkos.

IŠVAŽIUOK IŠ ČIA, IŠSIKELK IŠ MIESTO IR DAUGIAU NIEKADA ČIA NESIRODYK.

Idos vyzdžiai išsiplėtė. Ana Karina matė, kaip ji priešinasi, kaip jos veidas vis labiau rausta.

IŠVAŽIUOK IŠ ČIA...

Tarp jos ir Idos stūksojo nematoma siena.

Ana Karina beregint prisiminė pratybas su kitomis. Ida nori atsispirti. Ana Karina paspaudė smarkiau, sutelkė visą savo valią ir dėmesį, kad įveiktų sieną. Ši įlinko, bet neskilo, ir galiausiai Ana Karina suvokė, kad nebeturi daugiau iš kur semtis jėgų.

Ją užgulė nežmoniškas nuovargis. Pasitraukusi nuo Idos ji krito į pusnį. Ida atsistojo, susvyravo, bet akyse žibėjo triumfas. Ir Ana Karina susigaudę, kad pataikė tiesiai į Idos spąstus. Ji leidosi išprovokuojama. Kaip tik to Ida ir norėjo.

— Aš tavęs nebebijau, — pareiškė Ida, — knyga mane pamokė, ką daryti. Ji mano pusėje.

Ida nuklibikščiavo prie slidžių. Ana Karina neištarė nė žodžio.

— Tu geriau pasinaudok savo pačios patarimu, — nesiliovė Ida. — Pati išvažiuok. Rytoj prasidės tikros pamokos. Ir tada viskas bus taip, kaip turi būti.

Ida nutolo. Ana Karina užsimerkė. Jei liks čia gulėti, mirtinai sušals. Ir kas jai rūpi.

— Aš daugiau nebegaliu, — sušnibždėjo ji. — Aš daugiau nebegaliu. 45

17 numeris. 19 numeris.

„Ką aš darau?“ — mąstė Minu, eidama Pelėdų Uokso plentu.

21 numeris. 23 numeris.

Ant ką tik nuvalytos gatvės šviesą metė natrio žibintai. Sniego pylimus šen ir ten margino šunų šlapimas. Ji praėjo 23 numerį. 27. 29.

Tokius pokštus galbūt išdarinėtų Vanesa. Arba Linėja.

31 ir 33.

Tik jau ne Minu Falk Karimi.

Ji sustojo prie 35 numerio, pažvelgė į 37-ąjį. Makso languose šviesu. Pats laikas apsisukti ir grįžti namo. Pats laikas. Ji vis dar gali persigalvoti.

Bet jei leisis atgal, taip niekada ir nesužinos.

Ji įveikė likusį atstumą iki Makso durų ir ištiesė ranką prie skambučio. Stabtelėjo viduje išgirdusi balsus. Televizija, radijas? O gal draugai užėjo? Gal moteris?

Jai net į galvą nešovė, kad Maksas gali turėti asmeninį gyvenimą. Jos fantazijoje už mokyklos ribų jis visada būna kažkokiame vakuume.

O kas, jei pas jį vakarieniauja draugai? Ką jie pamanys? Kad Maksas — kažkoks pedikas, išnaudojantis savo mokines? O ji — tuščiagalvė nepilnametė, kabinanti vyresnius bernus?

Be abejo, Makso draugai pamanys, kad visiškai normalu draugauti su mergyte, ką tik pradėjusia lankyti gimnaziją, o jis to, be abejo, visiškai nesigėdys. „Tai kaip susipažinot?“ — „Tu žinai, Minu antrojo laipsnio lygtis kaip riešutus gliaudo, taip ir įsižiūrėjom vienas kitą!“ Minu puikiai įsivaizdavo, kaip šlykštu viskas atrodytų žmonėms.

Ar Maksas turi tėvus, brolių, seserų? Ką jie pasakytų? Smagūs šeimos pasisėdėjimai išeitų. Ją pasodintų prie vaikų stalo, kad netrukdytų suaugusiesiems bendrauti. O kokia būtų jos pačios tėvų reakcija?.. Tėtis susigraužtų, kad netyčia sukėlė kokį nors tėvo kompleksą, nes jai augant dėl darbo per mažai laiko leisdavo namie. Mama nustatytų Maksui garbės nedarančią diagnozę ir priverstų Minu apsigyventi jaunimo psichologinės pagalbos centre.

Net jeigu jie bandytų slapstytis, viskas iškiltų aikštėn. Slapti meilės romanai Engelsfoše retai išbūna slapti ilgiau nei dieną dvi. Mokykla įskųstų Maksą policijai. Ir jis niekada nebegalėtų dirbti mokytoju.

Minu nuleido ranką.

Staiga jos santykius su Maksu papildė naujas komponentas. Vadinamas realybe. Iki šiol ji apsimetė, kad jos nėra. Bet Maksas ją matė visą laiką.

Kai pasidarysi vyresnė, suvoksi, kokia jauna iš tiesų buvai.

Ji sau sėdėjo ant jo sofos ir bandė jį įtikinti, kokia yra subrendusi. O iš tiesų įrodė, kokia yra žalia.

Balsai viduje nutilo tarsi pagal komandą, ir ji suvokė, kad išsijungė televizorius. Ji išgirdo žingsnius. Maksas vaikščiojo po namus. Iš didžiojo kambario nuėjo į virtuvę. Prileido kriauklę vandens. Ėmė kažką barškinti.

Ji atsivilko čionai įtikinti Makso, kad jiedu turi būti kartu, kad turi spjauti į tai, ką mano kiti. Bet staiga, kai viską taip aiškiai išvydo, Minu daugiau nebegalėjo ignoruoti tiesos.

Tėra vienas kelias. Ir vienas dalykas. Kurį reikia sužinoti.

Durų skambutis suskambo netikėtai švelniai ir melodingai.

Barškėjimas viduje liovėsi. Priartėjo žingsniai. Minu stengėsi kvėpuoti ramiai, nors širdis daužėsi pasiutusiu technoritmu.

Pasisuko raktas, atsidarė durys.

Šviesa apšvietė Maksą iš nugaros. Apranga: balti marškinėliai trumpom rankovėm ir juodi džinsai. Plaukai pasišiaušę, veidas pavargęs, išbalęs, su juodais ratilais po akimis. Kažkodėl toks jis atrodė tik dar gražesnis. Panašus į tragišką jauną poetą — Kitsą arba lordą Baironą. Jis šluostėsi rankas į virtuvinį rankšluostį.

— Labas, — pasakė ji, — atsiprašau, kad trukdau neįspėjusi.

— Minu... — pradėjo jis, bet ji pertraukė jį.

— Būk geras, išklausyk mane. Galvojau apie tai, ką tu sakei. Aš žinau, kad tu teisus. Mes negalim būti kartu.

Žodžiai kaip peiliai. Nesvarbu, kad logiškai ji viską regi labai aiškiai. Bet tai nekeičia fakto, kad myli jį. Galbūt labiau nei bet kada.

— Aš šitaip daugiau niekada neišdygsiu. Aš niekam apie mus nepasakosiu, tau nereikia jaudintis. Aš tik noriu žinoti...

Ji nutilo. Klausimas mintyse toks paprastas ir savaime aiškus. Bet kai prireikė ištarti, jis pasirodė per didelis, kone tabu. Ji žiūrėjo į jo rankas, gniaužiančias rankšluostį.

— Ką tu nori sužinoti? — tykiai paklausė Maksas. — Ar kalbėjau rimtai? Taip, rimtai. Aš tave myliu, Minu. Myliu nuo pirmos sekundės, kai tik pamačiau.

— Aš tave irgi myliu, — išpoškino ji. Ir jai tai pasirodė taip natūralu. — Bet aš pagaliau susiprotėjau. Tai neįmanoma. Todėl noriu sužinoti... Ar turėsi jėgų manęs laukti?

Ji neįstengė pažiūrėti jam į akis.

— Liko vos daugiau nei metai, tada man sueis aštuoniolika. Ir tu jau nebebūsi mano mokytojas.

Ji pakėlė akis. Iš veido matėsi, kad jis dvejoja. Ji viską suprato. Laukti metus — to prašyti būtų per daug. Juk tai marios laiko.

— Aš suprantu, kad tu negali žadėti tokio dalyko, — sumurmėjo ji.

Jis ilgai tylėjo.

— Metai — tai niekis, — tarė jis. — Aš lauksiu tiek, kiek reikės.

Jis ištiesė ranką ir palietė jai skruostą. Lengvas prisilietimas, griuvėsiais paverčiantis visą jos logiką.

„Tik vieną naktį! — norėjosi sušukti. — Tik vieną naktį kartu, kas čia tokio — viena naktis?“ Matė iš jo akių, kad jis nori to ne mažiau už ją.

Ji atsitraukė nuo jo rankos.

— Man reikia eiti, — pasakė.

— Taip bus geriau, — pritarė Maksas.

Ji apsigręžė ir pradėjo eiti. 35. 33. 31. 29. Tik dabar išgirdo, kaip jis uždaro duris. Ji paspartino žingsnį. 27. 25. 23. 21. 19. 17. Sustojo. Atsisuko.

Gatvė atrodė kaip buvusi. Ir vis vien viskas neatpažįstamai pasikeitė.

Ana Karina nemiegojo. Gulėdama ant šono stebeilijo į kambarį. Žaliuzės pakeltos. Pro langą matėsi žvaigždės. Šįvakar jos dar toliau nei visada.

„Rytoj viskas prasidės, — mąstė ji. — Rytoj turėsiu eiti į mokyklą ir būti Ana Karina Nieminen, ir jokios magijos. Aš — ta, kuria visi bjaurisi arba geriausiu atveju nepastebi.“

„Tokia turbūt ir esu iš tikrųjų, — svarstė ji. — Tokia turbūt mano gyvenimo misija. Nes jei ne, kodėl viskas pasidarė taip blogai, kai pabandžiau tą misiją pakeisti?“

Giliai širdyje ji visą laiką žinojo, kad elgiasi klaidingai. Bet atrodė verta, todėl ir nepaisė jokių įspėjimų, jokių ženklų. Ir ką gi tai davė? Laimingesnė nepasijuto. Jokia prasme.

Ana Karina užmerkė akis, bet smegenys dūzgė toliau, tarsi pakibęs kompiuteris. Ji vėl atsimerkė. Nėra jokios prasmės.

Ana Karina.

Ji atpažino balsą iš vizijos Liucijos dieną. Rebekos ir Elijo žudiko balsą.

Gyvenimas nieko vertas. Tu tik kentėsi. Kentėsi kiekvieną dieną.

Aną Kariną užplūdo begalinė ramybė. Ji pajuto, kaip kūnas apmiršta lipdamas iš lovos. Kojos nužingsniavo antrojo aukšto koridoriumi. Žingsnis laiptais žemyn. Dar vienas.

Ana Karina leidosi vedama į virtuvę. Ji nesipriešino. Juk tai, ką sakė balsas, — tiesa. Jei kas pasaulyje ir žino, kad gyvenimas yra kančia, tai Ana Karina.

Kiaulė prakaituota. Storabambė. Kaimietė. Tik pasitelkdama magiją sugebėjo savo pačios mamą priversti bent kiek ja pasirūpinti.

Ji jautė palengvėjimą. Jai nebereikės bijoti. Netrukus viskas baigsis. Viskas greit bus baigta.

Balsas daugiau nieko nesakė. Jis žinojo, kad Anos Karinos įtikinėti nereikia.

Virtuvėje silpnai atsidavė cigaretėmis. Laikrodis tiksėjo sekundes. Kojos žengė asla tiesiai prie peilių stovo šalia viryklės. Ji ištiesė ranką ir stipriai suėmė didžiausią peilį. Keista taip matyti savo ranką, matyti, kaip ji kažką suima, nors pati nieko nejauti. Tarsi galūnė būtų kažkieno kito.

Nesijaudink. Tu nepajusi jokio skausmo.

Ranka pasisuko tokiu kampu, kad peilio smaigalys nukryptų jai į kaklą.

Už lango Ana Karina pamatė senelio namuką.

Ten senelis. Senelis ją myli.

Jei senelis ją myli, negali būti, kad ji visiškai nieko verta. Ji neužsitarnavo to, kas čia dabar vyksta.

Niekas to neužsitarnavo ir neužsitarnaus.

Staiga Aną Kariną suėmė baimė. Baimė, kuri gali reikšti tik viena. Ji nori gyventi. Ji nenori mirti.

Peilio ašmenys prilietė švelnią kaklo odą.

Ana Karina ėmė priešintis. Ji juto, kaip antroji valia stengiasi suvaryti peilį tiesiai jai į gerklę. Ji juto, kaip peilio smaigalys baksnoja į kaklo arteriją. Oda ten tokia plona. Tereikia įdrėksti, ir kraujas ims kliokti per visą virtuvę. Tarsi geležinės rankos sučiupta už riešo, ji stengėsi nepasiduoti, dilbis drebėjo iš įtampos. Tarp gyvybės ir mirties — vos milimetras.

Tu viena, Ana Karina. Viena. Kam tau toliau gyventi? Tu verta geresnio gyvenimo. Galbūt pasitaikys kita proga po mirties.

Bet ji nebeklausė. Ji negali palikti senelio. Ir negali palikti kitų Išrinktųjų kovoje su blogiu.

Ji jau nebe ta silpnoji. Ji ne auka. Ji valdė visą mokyklą. O čia — vienas niekas. Ji turi daugiau jėgų nei ši baili menkysta, net nedrįstanti pasirodyti tam, kurį žudo.

PALEISK!

Jos galia nugriaudėjo per visą kūną, peilis garsiai nukrito ant grindų.

Ana Karina susmuko ir įsispoksojo į tviskančią geležtę. Kvėpavo gaudydama orą.

Kieme pasigirdo gerai pažįstamas girgždėjimas.

Tvarto durys žiojėjo plačiai atlapotos tarsi milžiniška gerklė raudonai dažytoje sienoje. Jai pasirodė, kad jėga, kuri ką tik buvo okupavusi jos kūną, bando ją paerzinti.

Ana Karina išėjo į prieangį. Apsiavė kailiu pamuštus batus, užsimetė storiausią žieminę striukę, atidarė duris.

Lauke buvo tylu, nė vėjelio. Visi senelio langai tamsūs.

Ji žinojo, kad reikia skambinti kitoms. Žinojo, kad neturėtų daryti to viena. Suprato, kad tai gali būti spąstai. Greičiausiai taip ir yra. Bet ji pavargo slėptis, pavargo bijoti.

Jai atrodė, kad dabar įveiks bet ką. Ji parklupdys nusikaltėlį ir privers pasakyti teisybę. O paskui paskambins kitoms. Kai niekas nebegrės. Tada ji galbūt bus išpirkusi savo kaltes. Net ir Tarybos akyse.

Ji stabtelėjo prie daržinės durų. Atplūdo pažįstamas, saugus kvapas. Ji girdėjo, kaip garduose juda karvės.

— Išlįsk, — įsakė Ana Karina.

Tyliai sumūkė kažkuri karvė. Kita sušvankštė. Ana Karina žengė žingsnį į vidų, įžiebė šviesą.

Ji matė tik karvių gardus. Gyvuliai dairėsi rudomis akimis. Ana Karina pasuko gilyn.

Pokštelėjo taip staiga, kad Ana Karina suriko. Paskui atsigręžė. Užsitrenkė tvarto durys. Tarsi vėjui papūtus. Vidury tykiausios nakties.

Priėjusi pajudino duris. Užrakintos. Užstumtos iš lauko. Ir tada ji užuodė dūmų kvapą.

— Ne! — sušuko. — Ne! Išleisk mane!

Garduose ėmė mauroti ir spardytis karvės. Irgi pajuto kvapą ir žino, ką jis reiškia.

Ana Karina apmetė akimis patalpą. Dūmai plito ore kaip nepermatoma migla, sulig kiekvienu mirksniu vis tirštesnė. Spragsėjimas peraugo į griaudėjimą.

Gaisro riaumojimą.

Ana Karina pasidairė ko nors, kuo išlaužti duris. Dūmai ėdė akis. Ji suvokė, kad ugnis plinta daug greičiau nei tikrovėje. Plūsta iš visų pusių. Darėsi nepakeliamai karšta.

— Ana Karina!

Senelis atplėšė tvarto duris. Jis puolė į vidų kiek įkabindamas.

Pribėgęs prie Anos Karinos ėmė stumti ją durų link.

— Bėk! — šaukė jis.

Bet ji negalėjo palikti jo vieno. Jis nuskubėjo palei gardų eiles juos atidarinėdamas. Pagautos laukinio siaubo karvės šoko į kiemą, stumdėsi ir grūdosi garsiai mūkdamos, beviltiškai verždamosi į žiemos naktį. Viena kliudė Aną Kariną, ir ji parpuolė kniūbsčia ant cementinių grindų. Pėda kryptelėjo. Aplink dundėjo sunkūs kūnai, ji dangstėsi galvą rankomis.

Nespėjo net sušukti, senelis jau buvo prie jos. Pripuolęs pakėlė stipriomis šiurkščiomis rankomis, padėjo atsistoti, leido atsiremti į jį.

Jie vos už poros metrų nuo durų, už kelių žingsnių nuo išsigelbėjimo. Ana Karina krintančią siją pastebėjo tik tada, kai ši pataikė seneliui į galvą.

Senelis sukniubo.

— Seneli!

Skausmas akimirksniu išnyko. Ji turi išnešti senelį. Ji tempė, vilko, traukė. Ir staiga jie išvirto ant sniego, bet Ana Karina nesustojo. Kuo toliau nuo tvarto, kuo toliau, kol apleido jėgos.

Seną medinį pastatą prarijo ugnis. Ana Karina girdėjo mamos riksmą namo gilumoj. Bet matė tik senelį. Jis žiūrėjo į ją. Senelis, mylimas senelis.

— Ana Karina... — ištarė jis. — Reikėjo man...

Ir nutilo pritrūkęs žodžių.

IV

46

Štai ir „Kristalų grota“, padabinta tamsiai mėlyna iškaba, nubarstyta žvaigždutėmis ir pusmėnuliais. Pavadinimas užrašytas raitytomis aukso raidėmis. Vanesa tikėjosi, kad Monos di Lunos parduotuvė jau bus užkalta kaip eilinė Dievo ir žmonių pamiršta Sičio galerijos, tai yra parduotuvių kapinyno, auka. Bet vos atidarius paradines duris į nosį tvokstelėjo cigarečių ir smilkalų kvapas. Pro vitrinos langą Vanesa matė prie kasos lūkuriuojančius tris klientus. Juos aptarnavo tuo pačiu džinsiniu kostiumėliu apsitaisiusi Mona. Stovėdama už prekystalio ji kaip tik ėmė pluoštą banknotų iš seno dėdulės. Kliento amžius iš pažiūros buvo nuo aštuoniasdešimties iki begalybės.

Vanesa taip smarkiai išspjovė gumą, kad ši net šoktelėjo nuo grindinio.

Kokia ji kvaila, kad prasitarė apie „Kristalų grotą“! Kaip ji galėjo leistis įkalbama čia ateiti?

Atsakymas ir arkliui aiškus: jos apimtos nevilties.

Ornamentų knyga nurodė būtinai įsigyti ektoplazmos, bet iš kur, žinoma, nepaaiškino.

Vanesa jau ėmė nekęsti tos knygos. Ne knyga, o surūgusi sena boba, nieko iš jos neišpeši. Vanesa savo egzempliorių ir kratė, ir grasino išdraskyti, jei nepadės įminti Gustavo ir jo antrininko mįslės. Bet ieškiklyje taip niekas ir neišryškėjo.

Iki šiol tik viena Ida sugeba aiškinti ženklų ornamentus. Bet prie direktorės, su kuria jos vis dar matosi šeštadieniais, apsimeta, kad knyga nieko jai nesako. Tai, ką Ida randa knygoje, jos aptaria pas Nikolausą.

Knygai įsigeidus, kad jos lavintųsi pajusti viena kitos energiją, Ida mažų mažiausiai penkiolika minučių aiškino, kaip tą padaryti. Bet kokia iš tokių pratybų nauda, knyga pasakyti nesiteikė.

— Manęs nekaltinkit, — gynėsi Ida. — Aš tik skaitau, kas parašyta.

Minu bandė jas drąsinti kartodama, kad Ornamentų knyga tikriausiai geriau žino, ko joms reikia. Kad turi būti kokia nors be galo svarbi priežastis, dėl kurios joms verta to išmokti.

Beliko pasikliauti knyga, ta sena subine, ir užsiimti tuo, ką ji liepia. Nors prasmės — nulis. Tad Išrinktosios užrištomis akimis paeiliui sėdosi ant kėdės didžiajame Nikolauso kambaryje ir susikaupusios bandė pajusti, kaip kitos išsidėsto kambaryje.

Minu ant kėdės klestelėjo pirma, bet nė iš tolo nesugebėjo pajusti kitų. Nusiėmusi raištį atrodė kaip žemę pardavusi. Pakarta ir paleista — kaip mėgsta sakyti Vanesos mama. Vanesai jos net pagailo.

Idai pavyko tobulai — iš pat pirmo karto. Visa vos nesprogo iš pasididžiavimo. Būtų įmaniusi, būtų pati sau konfeti pažėrusi ir fanfaras pasileidusi.

Linėjai sekėsi irgi pusė bėdos.

Kai priėjo Vanesos eilė, ji pajuto, kad nervinasi labiau nei tikėjosi. Ant akių jai užrišo Nikolauso šaliką, atsiduodantį neskalbtais drabužiais. Pasidarė nejauku, kai visos ėmė spiginti į ją, o ji pati jų nematė.

Juslės ją apgaudinėjo. Vieną akimirką manėsi girdinti kažką kikenant, kitą — stodavo tokia tyla, kad ji buvo tikra: visos išsivaikščiojo po namus.

Metodas pasitvirtino tik tada, kai Nikolausas paragino atsipalaiduoti.

Tada ji pajuto kitas. Iš pradžių silpnai, bet kuo labiau pasitikėjo jausmu, tuo jis stiprėjo. Galiausiai neliko jokių abejonių ir ji besdama pirštu parodė ir įvardijo visas vieną po kitos.

Vanesa nė nenutuokė, kaip jai tai pavyko. Tarsi pajuto kitas Išrinktąsias pasitelkdama juslę, apie kurią anksčiau nė nesapnavo. Ne kvapą, ne skonį, ne garsą, ne nuojautą ir ne regėjimą, o visai ką kita.

Knyga išmokė jas tam tikrų magiškų slėpynių, arba švytavimo. Tokį žodį sugebėjo iš savęs išspausti Ida, pirmą kartą aiškindama procedūrą. Viena Išrinktoji atsistoja Nikolauso didžiajame kambaryje. Kitos išeina į virtuvę, uždaro duris ir susėda aplink virtuvės stalą. Ant stalo išskleistas Nikolauso buto planas. Viena iš esančiųjų virtuvėje virš brėžinio iškelia sidabrinę Idos grandinėlę tarsi švytuoklę.

Vanesa bandė pirmoji. Linėja tuo tarpu laukė didžiajame kambaryje. Iš pradžių mažoji sidabrinė širdutė tiesiog kabėjo ant grandinėlės, ir viskas. Bet kai ji pajudino švytuoklę, iš visų jėgų galvodama apie Linėją, papuošalas ėmė vis greičiau suktis pagal saulę virš tam tikro taško.

— Linėja stovi į kairę nuo sofos stalelio, — tarė Vanesa.

Nikolausas atidarė duris į didįjį kambarį ir pranešė, kad Vanesa teisi.

Nuo to karto Linėją jai pavyksta surasti kaskart, o kitas — ne visada.

Žinoma, iš pradžių tai buvo — sakėsi Bet naujovės žavesys netruko nublankti. Knyga spyrė, kad jos praktikuotųsi nuolatos, bet pati nieko naujo joms nepasakė. Minu teigė, kad knyga yra ir siuntėjas, ir gavėjas, kad tai, ką ji rodo, — be galo svarbu. Tačiau laikui bėgant tai ėmė skambėti neįtikinamai.

Bet štai praėjus dviem mėnesiams siuntėjas pakeitė transliacijos dažnį. Pagaliau jos sužinojo kai ką, kas galėjo padėti išsiaiškinti tiesą apie Gustavą ir jo antrininką.

Vanesa pravėrė „Kristalų grotos“ duris, suskambo varpelis.

Ausis sugavo iš garsiakalbių sklindantį arfų bembimą, vandens čiurlenimą ir paukščių čirenimą. Jausmas buvo toks, tarsi kas gnaibytų ir birbintų gyvus nervus.

Tarpduryje kaktomuša susidūrė su Monika iš kavinės „Monik“. Šypsena — nuo ausies iki ausies. Vanesa dar nebuvo mačiusi jos taip šypsantis. Monika laikė apglėbusi didžiulį traškantį maišą. Ant jo buvo užrašyta „Kristalų grota“. Kaip lauko iškaboje — raityta rašysena.

— Vanesa! Smagu matyt, ir tu čia! — sučiulbo ji ir pašnibždom, kaip sąmokslininkė, pridūrė: — Aiškiaregė, sakyk ką nori.

Tik po kokios sekundės Vanesa susigaudę, kad Monika kalba apie Moną di Luną.

— Mmm, aš irgi sakau, pavaro juodai...

— Sėkmės, — lengvai stuktelėjusi Vanesai į alkūnę Monika išėjo. Vanesa atkreipė dėmesį, kad lentynos prigrūstos naujų prekių. Į akis krito pora krištolinių fontanų su delfinais, kabančiais virš vandens, sustingusiais išdykėliško žaidimo įkarštyje. Varinis drakonas, anksčiau riogsojęs prie raudonosios draperijos, dingęs. Ką jūs pasakysit, negana to, kad „Kristalų grota“ nebankrutavo, ji, regis, dar ir klesti.

Vanesa palaukė, kol liks viena su Mona. Per tą laiką stabtelėjo prie porcelianinių angelų, pačiupinėjo lapelį su kaina ant didžiausio angelo. To, kuris patiko Linėjai.

Vėl sutilindžiavo varpelis, iš parduotuvės išsliuogė paskutinis klientas. Vanesa pakėlė akis. Mona už prekystalio degėsi cigaretę.

— Spėju, kad ne sapnų gaudyklės atėjai, — mestelėjo.

— Taip manot?

— Barškučiais tikros raganos nesidomi, kaip sakai? — vaipėsi Mona.

Iš Vanesos veido turbūt buvo matyti, kad ji smarkiai sukrėsta, nes Mona patenkinta išsišiepė apnuogindama dantis. Nuėjusi užrakino duris ir apvertė iškabą „Atidaryta“.

— Iš kur jūs žinot, kad aš ragana? — žioptelėjo Vanesa.

— Pamačiau iš delnų. Ir dantų. Nors tų ogham ženklų man nė nereikėjo. Tiesiog smagu, kai panelės ožkytės pakraupsta prieš nosį ištraukus maišelį su kapliais.

— Ko nieko nesakėt, kai man būrėt?

— Tu pati apie tai dar nežinojai, tave informuoti — ne mano darbas. Tos pareigos jau, taip sakant, užimtos.

— Jei pamatėt, kad aš ragana, vadinasi, ir jūs pati...

— Kvailiau nesugalvojai paklausti? — pertraukė Mona. — Tai aišku. Vanesa, siūlydama „Kristalų grotą“ kitoms, tiesiog šovė į dausas. Pati manė, kad Mona — paprasčiausia boba, burianti iš kavos tirščių. Paplaukusi, bet nepiktybinė. Ar greičiau Vanesa tikėjosi to, turint omeny pranašystę, kurią išgirdo aną kartą. Bet jei viskas teisybė — tada ate, Vili, sveika, mirtie.

Vanesa įsispoksojo Monai į akis, bandydama apsispręsti, kaip dabar elgtis. Jei Mona irgi ragana... tai kokios rūšies? Ar jos pažįstamos su direktore? Ar Mona atsiskaito Tarybai?

Vanesa apmetė akimis parduotuvę. Prisiminė Monikos šypseną. Monikos, kuri niekada nesišypso. Užmetė akį į krištolinius fontanus. Į raudonąją draperiją. Paskui į Moną di Luną, traukiančią dūmą, ir į jos džinsinį kostiumėlį su drugeliais. Ir staiga jai atsivėrė akys.

— Jūs apgaudinėjat žmones, — tėškė Vanesa.

Mona kilstelėjo antakį, bet nutylėjo.

— Kai būrėt man, bandėt iš pradžių ryškint kažkokius horoskopus. Manėt, patikėsiu jūsų klišėmis. Aš jutau, kad kažkas... ir pasipriešinau. Tada jūs ir supykot, ane? Ir tada išbūrėt man teisybę.

— Aš kantrybės netekau vos tave pamačiusi, — atrėmė Mona. — O dėl būrimo... Kiek pamenu, nelabai apsidžiaugei išgirdusi tiesą.

Ji prisiartino ir išpūtė dūmų debesį tiesiai Vanesai į veidą.

— Tu rimtai manai, kad žmonės nori klausytis tikro būrimo? — paklausė Mona. — Jie nori išeiti iš čia geros nuotaikos. Tikėdami šviesia ateitimi. Ko ko, o to jiems šioj skylėj niekada nebus per daug.

— Tai jums čia kaip labdara? — ironizavo Vanesa.

— Aišku, kad ne, — purkštelėjo Mona. — Tai verslas. Patenkintas klientas — sugrįžtantis klientas. Tai, ką aš darau, niekam nekenkia.

Bent kartą Vanesa pasijuto dėkinga, kad direktorė joms galvas išūžė dėl Tarybos.

Neturite teisės praktikuoti magijos be Tarybos sutikimo.

Neturite teisės naudotis magija norėdamos pažeisti nemagiškuosius įstatymus.

Žmonėms, nesusijusiems su magija, neturite teisės atskleisti, kad esate raganos.

— Kažin ar Taryba pritartų, — papriekaištavo Vanesa. — Jūs apgaudinėjate žmones. Jūsų parduotuvė — pirma sėkmingai besiverčianti per visą Sičio galerijos istoriją. Diskretišku tokio elgesio nepavadinčiau.

Mona jau buvo vėl beužtraukianti dūmo, bet cigaretė sustingo tarp pirštų nepasiekusi lūpų kampučio.

— Kur lenki?

— Man reikia išsiaiškinti, kas jūs per viena, — atrėžė Vanesa. — Aš neplepėsiu ko nereikia apie jūsų reikaliukus, o jūs — apie mano.

Mona dėbsojo į ją tarsi spėliodama, ar Vanesos grasinimai rimti. Vanesa įsispitrijo net nemirkčiodama. Mona iš tų, kurie nustotų gerbti, jei nunarintum akis. Galop ji rūgščiai susičiaupė, bet Vanesa vis vien nujautė, kad iš po turkio šešėliais nutepliotų vokų į ją žybtelėjo pritarimo kupinas žvilgsnis.

— O tu ne iš kelmo spirta. Mona di Luna — ne skundikė, tą aš tau pažadu. Bet manęs nepavarinėsi. Nepamiršk to.

— Nepamiršiu, — pažadėjo Vanesa.

Akimirką padvejojusi tarė:

— Man reikėtų vieno daikto. Ar turit sandėly kitokių prekių, ta prasme, kurių nerodot parduotuvėj?

Mona prisidegė naują cigaretę ir kreivai šyptelėjo.

— Sakyk tiesiai, ko reikia.

— Ektoplazmos.

Mona išsiviepusi linktelėjo, paskui prapuolė už draperijos. Vanesa pasiuntė Minu žinutę. „Ektoplazmos bus.“

Liko tik viena bėda — Ana Karina.

Už draperijos sudzingsėjo Monos apyrankės. Ji išlindo į salę rankoje laikydama rudą indelį, pilną šviesios spalvos kremo.

— Aukščiausia kokybė.

Šiltas stiklas. Šiltesnis nei būtų vien nučiupinėtas Monos. Vanesa pavertė indelį. Ektoplazma vos vos sujudėjo tarsi pusiau sustingęs morengas. Ji atsuko dangtelį, pauostė. Balta masė. Jokio kvapo. Taip turėtų kvepėti kurtinama tyla.

— O kas tai yra, ta prasme, iš tikrųjų? — paklausė ji.

— Dvasinė materija.

— Man, tipo, tai nieko nesako. Iš ko ją gamina?

— Jos negamina. Ją išskiria raganos, kai per jas prakalba mirusieji.

Vanesa prisiminė, kaip Ida kybojo ore kultūros parke, o jai iš burnos varvėjo kažkas balta. Kaukštelėjusi į stiklą Vanesa užsuko dangtelį. Viduje sukretėjo šiltas jo turinys.

— Ar tik kinkos nedreba prieš pirmąjį ritualą? — įgėlė Mona.

— Kas sakė, kad man tai pirmas ritualas?

Mona neatsiliepė, tik sugergždė kikendama ir prisidegė dar vieną cigaretę. Galėtų rungtyniauti prasirūkėlių konkurse. Vanesa vėl užmetė akį į indelį. Baisiai nesinori su ja prasidėti, bet ko daugiau paklausi.

— Ar reikia visą šitą... varvalą sunaudoti?

— Kaip čia pasakius... — nutęsė Mona. — Jei užsiimi silpna magija, ratus gali brėžti kreida ar paprastu pieštuku. Jei esi apskritoje patalpoje, išorinį ratą gali atstoti sienos. Bet ekto susieja energiją geriausiai. Jei bandysi atlikti stiprią magiją kreidiniame rate, bus pof.

— Pof?

— Ir tavo dailiai galvelei — galas.

Vanesa staiga apsidžiaugė, kad yra tokia „Kristalų grota“. Jos juk rimtai ketino išbandyti kitus variantus, jei negautų ektoplazmos.

— Kiek norėsit? — paklausė Vanesa.

— Penkių gabalų.

— Penkių tūkstančių?

Lygiai tiek, kiek Vanesa atsinešė.

„Kažin ar čia tik sutapimas“, — dingtelėjo jai. Su aiškiaregiais nelabai pasiderėsi.

— Tikėjaisi nuolaidos moksleiviams? Viso indelio vienu prisėdimu neprispjaudysi... Gali ne vieną ir ne dvi dienas užtrukti.

— Suprantu, bet penki tūkstančiai? Jūs rimtai? — nepasidavė Vanesa, kad tik nereikėtų klausytis apie tai, kaip surinkti gausų spjaudalų derlių.

— Nepasitiki, kreipkis į Tarybą, — burbtelėjo Mona. — Ji kontroliuoja oficialią prekybą ektoplazma. Tai reiškia, kad mes, nelegalai, esam priversti bent minimaliai kelti kainą, nes rizika baisi, net neįsivaizduoji. Turėtum suprasti, juk tavo vaikinas panašiais reikalais užsiima. Beje, ar jau palikai jį?

Vanesa neatsakė. Tik ištraukė iš krepšelio dešimt banknotų po penkis šimtus kronų. Susilamdę kaip iš karvės gerklės. Nikolausas tikrąja to žodžio prasme laikė sukimšęs juos į kojinę čiužinyje.

Tokių pinigų Vanesa anksčiau akyse nebuvo mačiusi. Mona kaptelėjo juos nė nemirktelėjusi. Akivaizdu, kad tokios sumos jai ne pirmiena. Ji įdėjo indelį su ektoplazma į šnarantį maišelį ir įteikė Vanesai.

— Ačiū, kad lankotės, prašom dažniau, — sučiulbėjo ji, — neapsiriksit, jei čia užsuksit, — mano sandėliai pilnut pilnutėliai. Visų laikų kova tarp pasaulių — puikios verslo perspektyvos.

— Ar pardavinėjat ir tiems, kurie bendradarbiauja su demonais? — nesusilaikė Vanesa.

Mona tik nusišypsojo ir išpūtė didžiulį dūmų debesį pro šnerves. Ji priminė seną, urve tūnantį drakoną.

— Atsiprašau, pamiršau, — tarė paniekinamai Vanesa. — Mona di Luna — ne skundikė. Jums svarbu tik pelnas, tiesa? Visi klientai — geri klientai?

— Tik pamanykit, o tu ne tokia kvailelė, kaip atrodai, — atsimokėjo jai Mona.

Vanesa įsidėjo maišelį į rankinę ir nė žodžio daugiau netarusi pasuko prie durų.

— Tau ir toliau virš galvos kabo nGeadal. Nepamiršk to, — šūktelėjo jai iš paskos Mona.

Tik išėjus į apleistą Sičio galeriją Vanesai toptelėjo, ką Mona pasakė. Neapsiriksit, jei čia užsuksit. Ji žino, kad jų daugiau nei viena. Vanesa net nenustebo.

— Nesą!

Tai balsas, kurio ji negirdėjo tris mėnesius. Vanesa atsigręžė. Mama irgi sustojusi prie „Kristalų grotos“.

— Sveika, — tarė mama.

Plaukai keliais atspalviais šviesesni. Nematyta striukė. Ženklai ženkleliai, kad mamos gyvenimas tęsiasi ir be Vanesos.

— Labas, — pasisveikino Vanesa.

Stojo tyla. Reikėtų pasakyti tūkstančius dalykų, bet tūkstančiai priežasčių liepia juos nutylėti.

— Man reikia eiti, — tarė Vanesa.

Mama linktelėjo.

— Pasimatysim, — pasakė ji, tarsi jos būtų tik tolimos pažįstamos, atsitiktinai susidūrusios mieste.

Mama pravėrė „Kristalų grotos“ duris. Dvelktelėjo smilkalais ir ji pranyko viduje.

Vanesa ilgokai žiūrėjo jai iš paskos. O ko ji tikėjosi?

Kaip aš tavęs pasiilgau.

Atleisk.

Grįžk namo. 47

Už nugaros išgirdusi juoką, Ana Karina kaip įbesta sustojo koridoriuje, vedančiame į mokyklos biblioteką. Kol merginų kompanija prakaukšėjo pro šalį, ji atkakliai spoksojo į grindis. Bet tai tik senas įprotis. Savaime suprantama, juokėsi ne iš jos. Šiais laikais niekas iš jos nebesijuokia.

Pirmą savaitę po gaisro ji užsispyrusi nesirodė mokykloje ir apskritai nekėlė kojos iš sodybos. Dienas leido prie televizoriaus.

— Tikėjausi, jog senelis tau bent tiek rūpi, kad nors kartą aplankytum jį ligoninėje, — mestelėjo sykį mama.

Mamos nuotaikos nebekinta. Ji ir vėl kaip įprasta nuolat viskuo nepatenkinta.

Sekmadienį kažkas paskambino į duris. Ana Karina, aukštai iškėlusi sugipsuotą koją, ant kelio pasidėjusi dubenį su bulvių traškučiais, nė neketino keltis, kad ką nors įsileistų. Bet lankytojas taip lengvai nepasidavė ir galų gale pats įėjo pro nerakintas duris.

Elegantiška Adrianos Lopęs povyza buvo didelis neskoningos ir nugyventos svetainės kontrastas. Ana Karina tik spėjo pasidžiaugti, kad namie nėra mamos.

— Kaip laikaisi? — paklausė Adriana, sėsdamasi į senelio fotelį.

Ana Karina tylėjo. Užsispyrusi neatsakė nė į vieną direktorės klausimą. Buvo apsisprendusi niekam nepasakoti, kas tą naktį atsitiko sodyboje. Kaip beatodairiškai ji pasielgė. Kad nelaimė nebuvo nelaimė. Kad ji vos nepražudė senelio. Senelio, kuris, jei mama sako tiesą, niekada nebebus kaip anksčiau.

Galų gale direktorei nusibodo Anos Karinos tylėjimas ir ji atsistojusi pasakė, kad rytoj tikisi ją pamatyti mokykloje.

Ana Karina burną pravėrė tik direktorei išeinant:

— Aš nustojau naudotis savo galiomis. Daugiau nesinaudosiu. Niekada gyvenime. Galit perduoti Tarybai ir kitoms. Aš nuo jūsų laikysiuos atokiau, taip visiems bus geriau.

— Tu esi Išrinktoji.

Bet Ana Karina ir į tai neatsakė.

Pirmą kartą po kalėdinių atostogų vėl nuėjusi į mokyklą, pasirėmusi ant ramentų, ji ilgai delsė prie vartų. Ar iš jos tyčiosis labiau nei prieš tai? Ar visi bus susigaudę, kad ta riebi prakaituota kiaulė, ta smirdanti kaimietė juos apgaudinėjo?

Netrukus pasirodė Ida su Felisija ir Julija. Nei Felisija, nei Julija nė akies į jos pusę neužmetė. Nepasakytum netgi, kad jos ignoravo ją. Jos ne žiūrėjo į ją kaip į tuščią vietą, ji buvo joms tuščia vieta. Nė menkiausio ženklo, kad būtų ją atpažinusios.

Bet Ida matė Aną Kariną. Keletą sekundžių žvilgsnis užtruko prie jos, paskui ji apsimetė, kad juokiasi iš kažkokio Felisijos sąmojo, ir trijulė prapuolė šviesių plaukų ir gėlių kvepalų debesyje.

Nuo tada prabėgo jau du mėnesiai. Per tą laiką Ana Karina tapo Engelsfošo gimnazijos vaiduokliu. Atrodo, tarsi kas būtų ištrynęs visus prisiminimus apie ją. Tiek gerus, tiek blogus. Net ir mokytojai kartais ją pamiršta, pražiūri pakeltą jos ranką, jos pavardę klasės žurnale perskaito pirma akimirką padvejoję, tarsi nesusigaudytų, kas čia tokia.

Baugščiai dairydamasi Ana Karina vėl pajudėjo bibliotekos link. Bibliotekininkei mergaitė vaiduoklė sumurmėjo laba diena, bet ta net nosies nepakėlė.

Ana Karina įsmuko į nišą, kurioje dažniausiai ir tūno. Niša tarsi užsiglaudusi už lentynos, daug kas nė nenujaučia, kad ji čia yra. Su fizikos vadovėliu rankose Ana Karina susigūžė ant nuskarusio juodo fotelio. Pastarąsias savaites ji kiekvieną laisvą minutę kemša į galvą faktus, kad tik nereikėtų galvoti.

— Labas, — staiga ji išgirdo Linėjos balsą.

Ana Karina nereagavo. Tik nuleido galvą ir pasislėpė po plaukais. Ji jau sakė, kad nenori su jomis prasidėti. Mažiausiai šimtą kartų.

— Aš niekur iš čia neisiu, kol tu nepradėsi su manim kalbėtis, — pareiškė Linėja.

„Tada teks palaukti, — pamanė Ana Karina. — Aš devynerius metus mokiausi tylėti“.

— Kas tau užėjo? Taip negalima. Tu mums reikalinga. Be to, man rodos, kad ir mes tau.

Ana Karina tylėjo. Bet kai kas ją nustebino. Linėja kalba ne taip kaip visada. Atrodo, tarsi iš tikro dėl jos jaudintųsi. Ta, kuri nuolatos neturi kantrybės, tarsi ją erzintų visas pasaulis.

— Gerai, — atsiduso Linėja. — Bet žinok, kad atsitiko vienas dalykas. Geras.

— Kas? — nenoromis smalsaudama murmtelėjo Ana Karina.

Linėja pasilenkė ir prislopino balsą.

— Knyga parodė, kaip pasigaminti teisybės serumo. Mes pabandysim jo pakišti Gustavui. O paskui priversim papasakoti apie savo antrininką. Bet reikia atlikti tam tikrą ritualą. Ši magija daug rimtesnė, tokios dar nebandėm. Tu irgi privalai dalyvauti. Ritualą nulemsim aš ir tu. Žemė ir Vanduo.

Turėjo pati susigaudyti. Linėjai jos reikia, todėl ji apsimetė, kad Ana Karina jai rūpi.

— Nea, — papurtė galvą. — Turėsit apsieiti be manęs.

— Ana Karina...

— Zirzti beprasmiška. Eik iš čia.

Linėja pasirausė krepšyje.

— Neišeisiu. Turi mums padėti, — ji išsitraukė adatą ir žiebtuvėlį.

Ana Karina loštelėjo fotelyje. Linėja keletą sekundžių palaikė adatą žiebtuvėlio liepsnoje. Paskui išsiėmė nedidelį mėgintuvėlį ir servetėlę.

— Jei nedalyvausi pati, mums reikia bent tavo kraujo. Anot knygos, jei tu nebrėši ratų, ritualas bus daug rizikingesnis. Bet tavo kraujas galios ženkle leis man truputį lengviau suvaldyti energiją. Pabrėžiu, truputį lengviau.

Iš to, ką pasakė Linėja, Ana Karina suprato maždaug pusę. Kitos per tą laiką turbūt išmoko daugybę dalykų.

— Man reikės tik kelių lašų, — neatlyžo Linėja.

— Gerai, — nusileido Ana Karina. — Tik paskui atstok.

Ji ištiesė kairę ranką. Net nesuskaudo, kai Linėja įdūrė adatos smaigaliu į smilių. Bet kai išspaudusi keletą kraujo lašų surinko juos į mėgintuvėlį, Ana Karina neišlaikiusi nusisuko. Linėja suėmė pagalvėlę stipriau, išsunkė dar kelis lašus.

Galiausiai nušluostė Anai Karinai pirštą. Išmetė adatą ir kruviną servetėlę į šiukšliadėžę, užkimšo mėgintuvėlį ir įsidėjo į kuprinę.

— Suprantu, ta nelaimė — žiaurus dalykas, — ji ištiesė Anai Karinai pleistrą. — Bet tu tikrai negali galvoti vien apie save.

— Nieko tu nesupranti.

— Aišku, kad nesuprantu. Iš kur man ką nors žinoti apie gyvenimo problemas, — pasakė Linėja ironiškai. — Ačiū už pagalbą.

Ji prapuolė tarp lentynų. Pirštas lengvai dilgčiojo. Ana Karina užsiklijavo pleistrą. Atsivertė fizikos vadovėlį ir pabandė skaityti, bet neįstengė įsiminti nė eilutės. Rankos pačios nusviro, ir ji ėmė keikti Linėją. Dabar teks ieškotis naujos slėptuvės.

***

— Man ta Ana Karina įgriso iki gyvo kaulo, — tarė Vanesa.

Minu sėdėjo Nikolauso virtuvėj prie stalo. Nikolausas su Katinu ką tik paliko jas vienas bute. Minu jo truputį pagailo, nes turės visą vakarą kiurksoti „Stiurė ir Ko“ ir laukti, kol jos užbaigs ritualą. Ornamentų knyga nurodė labai aiškiai — ritualo metu gali dalyvauti tik Išrinktosios.

Minu, maišydama mediniu samčiu, žiūrėjo, kaip plastmasiniam dubeny Anos Karinos kraujas susilieja su buza, kuri bus panaudota galios ženklui vidiniame rate. Ji plakė jau penkiolika minučių, net ranką pradėjo traukti. Išsukti iki vientisos masės, — taip, anot Idos, parašyta knygoje. Tarsi tai būtų sausainių receptas.

Be Anos Karinos ir Linėjos kraujo, košelę sudarė ektoplazma, žemė nuo Elijo ir Rebekos kapų, pienas, surūgęs mėnesienos šviesoje, ir Minu bei Vanesos spjaudalai. Betrūko tik Idos seilių.

— Ta prasme, iš pradžių visą rudenį vaikšto po mokyklą kaip kokia fyfa, o mes jai šūdo vietoj, — toliau piktinosi Vanesa, — o dabar išvis rankas nusiplauna ir vėl mus sodina į šūdą. Lyg mums čia labai pačioms norėtųsi.

— Aš irgi sakau, — paantrino Minu, — bet man atrodo, jai skaudu susitaikyti su tuo, kas atsitiko. Girdėjau, jie turės parduoti sodybą.

Gaisras sukėlė atgarsį. Sklido gandai, kad Anos Karinos mama tyčia padegė sodybą, kad gautų draudimą.

— Bet ko ji mūsų vengia? — stebėjosi Vanesa. — Mes juk stengiamės ją palaikyti, nieko daugiau.

Minu irgi mąstė tą patį. Ana Karina ignoruoja visus jos bandymus bendrauti. Iš pradžių ji beveik nenustebo. Pamanė, kad tebėra ištikta šoko. Bet laikui bėgant darėsi vis aiškiau, kad bando kažką nuslėpti.

— Man tas gaisras įtartinas, — pasakė įeidama į virtuvę Linėja.

— O ko? — atsisuko Minu.

— Šiaip, toks jausmas, kad ji kažką slepia.

Linėja priėjo prie stalo, žvilgtelėjo į dubenį.

— Eina šikt, — išsprūdo jai.

— Faina bus pažaisti pirštukų dažais? — paerzino Vanesa Linėją.

— Kuri nors galėtumėt perimti. Man ranka tuoj nuplyš, — pasiskundė Minu.

Linėja paėmė dubenį ir samtį Minu iš rankų ir pradėjo sukti. Minu atsilošė kėdėje stebėdama ją.

Jos pirmą kartą atliks ritualą. Kadangi Ana Karina dalyvauti atsisakė, galimybė tą padaryti sėkmingai smarkiai sumažėjo. Dabar viskas priklausys nuo Linėjos.

Su trenksmu atsidarė ir užsidarė lauko durys.

— O štai ir Ida, — pasakė Linėja — be nepasitenkinimo, bet ir neentuziastingai.

Pasirodė Ida. Paakiai pajuodę, nosis varvanti. Susigavo gripą, siaučiantį visoje mokykloje. Iš tiesų jai derėjo gulėti lovoje.

Linėja be žodžių ištiesė dubenį. Ida atsikosėjo ir spjovė tiesiai į jį. Linėja vos vos perkreipė veidą ir keletą kartų pamakalavo dubens turinį.

— O tu šūde, — burbtelėjo.

Minu prikišo nosį. Gumulėlių pilna pliurzė akimirksniu pavirto vientisa skysta raudonai ruda tešla.

— Gal jau pradėkim? — paragino Linėja.

Kelis didžiojo Nikolauso kambario baldelius jos išstumdė pasieniais. Nuleido žaliuzes. Užgesino šviesas. Ida pridegiojo baltų storų žvakių ir išdėliojo po keturias kiekviename kampe. Mat ritualo kažkodėl nevalia atlikti nei dienos, nei elektros šviesoje.

„Vaizdelis kaip iš prasto filmo. Pagrindiniai veikėjai rengia satanistines mišias arba sekso orgiją. Arba ir tą, ir tą“, — pamanė Vanesa.

— Tik nepamirškit, — įspėjo Ida, — ritualui prasidėjus, niekam nevalia išeiti iš kambario arba peržengti išorinio rato. Nes kitaip viską sugadinsit. Todėl suvaikščiokit į tualetą dabar, jei kam reikia. Aš tik išgersiu aspirino.

Ji prapuolė virtuvėje.

Linėja žengė į kambario vidurį. Plaukai sukelti į arklio uodegą, ilgi kirpčiukai subraukti ant šono. Vanesa matė, kad ji bijo.

Ant sienų ir veidų šokčiojo žvakių liepsnelės. Merginos jau pradėjo suvokti momento rimtumą. Stojo iškilminga nuotaika.

— Gerai, — kostelėjo Ida grįždama į kambarį. — Linėja, pasiruošusi?

— Taip, — atsakė ši tyliai.

Vanesa atsuko indelį su ektoplazmos likučiais ir atkišo Linėjai. Imdama jį Linėja sučiupo Vanesą už rankos.

— Jei man kas nors... — sumurmėjo.

— Viskas tau bus gerai, — nuramino Vanesa. — Pamatysi, viskas tau puikiausiai pasiseks. Ir mes iš čia niekur nesitrauksim.

Linėja linktelėjusi paleido jos ranką.

Priėjo Minu. Pastatė plastikinį dubenį ir tuščią stiklinį indelį ant grindų prie Linėjos kojų. Jei joms pavyks, indelis ritualui pasibaigus prisipildys tiesos serumo.

— Sėkmės, — palinkėjo ji.

— Ačiū.

— Sėkmės, — burbtelėjo Ida.

Linėja metė žvilgsnį į jos pusę.

— Ačiū, — linktelėjo, — pradedam.

Vanesa atsistojo prie sienos kartu su Ida ir Minu. Bjaurybė Ana Karina. Ji turėtų būti čia. Nereikėjo leisti Linėjai vienai dalyvauti rituale. Dviese tiek našta, tiek rizika mažesnė.

— Ratas, kuris sujungia, — ištarė Ida.

Prasidėjo.

Linėja giliai giliai įkvėpė. Paskui pamirkė tris vidurinius kairės rankos pirštus indelyje su ektoplazma ir atsiklaupė. Pradėjo iš lėto brėžti išorinį ratą.

Nuo jos pirštų ant šviesaus parketo liko nenatūraliai lygus ektoplazmos pėdsakas. Tarsi nesustingusį morengą primenanti masė turėtų savo valią ir savarankiškai gultų taisyklingu apskritimu.

Vanesa suprato, kad tokio tobulai apvalaus apskritimo ranka nubrėžti neįmanoma. Ir vis dėlto kaip tik toks apskritimas išėjo Linėjai.

Ratas apskliautė Linėją, ir Vanesa pajuto, kaip nudelgė kūną. Tyla kambaryje dar sutirštėjo. Girdėjosi tik Linėjos kvėpavimas. Ji atsistojo, nusišluostė prakaitą nuo kaktos, jau nebematydama jų. Ji visiškai paniro į save.

— Ratas, kuris suteikia galių, — ištarė Ida.

Linėja išėjo į rato vidurį. Pamirkė pirštus ektoplazmoj ir ėmė brėžti vidinį apskritimą. Balti berankoviai marškinėliai sudrėko. Prakaitas riedėjo nuo pakaušio tarp menčių. Lašėjo nuo plaukų šaknų. Lašai, rodės, išdžiūsta vos susilietę su parketu.

Kai susijungė vidinis ratas, Vanesa pajuto tokį pat dilgtelėjimą, tik smarkiau. Jis nuvibravo griaučiais iki pat dantų. Linėja atsitiesė, susvirduliavo.

— Galios ženklas, — sušnibždėjo Ida.

Linėja prisitraukė dubenį, pamirkė pirštus į rudai raudoną tyrę ir ėmė piešti vandens ir žemės stichijų simbolius taip, kad jie kartu sudarytų atskirą ženklą.

Vanesa jautė, kaip visa oda pasišiaušia nelyginant žąsies. Kambarį užtvindė duslus garsas, vos girdimas žmogaus ausiai. Tačiau jai ausų būgnelius gelte gėlė. Ir dar — kažkas atsitiko šešėliams kambaryje.

Jų padaugėjo.

Vanesos rankos išsitiesė į Minu ir Idą. O gal tai jų rankos ieškojo jos? Ji nebuvo tikra. Bet iš kažkur ji žinojo, kad taip Linėjai bus lengviau.

Linėja padėjo tuščią stiklinį indelį ant galios ženklo ir prispaudė ranką prie kaklelio. Trūksmingas jos kvėpavimas užgožė aną duslų garsą. Rankos raumenys įsitempė, nugara išsirietė kaip katės. Duslusis garsas vibravo Vanesos kraujyje, kilo ir slūgo šešėliams pulsuojant ant sienų. Kažkokie balsai šnibždėjo žodžius pamirštomis senovinėmis kalbomis. Oras atsidavė druska. Linėjos krūtinė kilnojosi vis greičiau ir greičiau.

Tik staiga Linėja atmetė ranką nuo indelio ir sukniubo.

Žvakių liepsnelės pliūptelėjo ir beveik užgeso. Kai ugnis išsilygino, paslaptingieji šešėliai jau buvo dingę. Nebesigirdėjo ir duslaus garso, į kambarį vėl ėmė smelktis kasdienybė. Vanesa pagavo televizoriaus balsus iš buto viršuje. Grindimis lakstė vaikas. Vanesa paleido kitų rankas.

— Linėja?

Linėja neatsiliepė. Net nekrustelėjo.

— Ar jau viskas? — paklausė Minu.

— Palaukit truputį, — sudraudė Ida.

Vanesa stengėsi įžiūrėti, ar Linėja kvėpuoja. Nesimatė. Ją suėmė panika.

— Nepertrauk rato! — sušuko Ida.

Bet buvo jau per vėlu. Vanesa pripuolė prie Linėjos. Suklupo, pasilenkė, prisispaudė prie jos veidu. Pamačius, kad sujuda Linėjos lūpos, tarsi ji mėgintų kažką pasakyti, užliejo palengvėjimas.

— Aš čia, — sušnibždėjo Vanesa, imdama ją už išterliotos rankos.

— O tu šūde, — išgirdo ji Idos balsą. — Dvi valandas varėm.

— Ar išėjo? — silpnu balsu paklausė Linėja.

Vanesa atsisuko į stiklinį indelį, Minu paėmė jį nuo grindų. Jame buvo drumsto skysčio, nė kiek neprimenančio magiško nuoviro, kaip jį vaizdavosi Vanesa. Kita vertus, ji pati nežino, ką tikėjosi išvysti. Gal kokius liuminescencinius, sūkuriuojančius šydus. Mistinį spindesį. O čia atrodo, tarsi būtum pasėmęs kelis šaukštus vandens iš dumblino tvenkinio dugno.

— Yra tik vienas būdas patikrinti, — pasakė Minu.

Sėdėdama prie Nikolauso virtuvės stalo Linėja kabino makaronus tiesiai iš puodo, kąsnius užsikliukindama apelsinų sultimis. Atrodė nežmoniškai pavargusi, bet jau ne leisgyvė. Vanesa lengviau atsikvėpė. Ritualas baigėsi, Linėja jautėsi gerai. O tas serumas — ar jis bus veiksmingas, ar ne — šiuo metu antraeilis dalykas.

— Aš atsisakau, — pareiškė Ida, nurydama dar vieną tabletę. — Aš rimtai sergu. Vartoju paracetamolį. Man gali būti šalutinis poveikis.

— Neišsigalvok, — Linėja susigrūdo į burną dar šaukštą makaronų. — Reikia išbandyti prieš duodant Gustavui.

— Lengva tau sakyti, kai pačiai nereikės...

— Atsiprašau, bet ar tau neatrodo, kad aš šįvakar jau pakankamai pasiaukojau? — paklausė Linėja pilna burna.

Ida nutilo.

Ant stalo pastatė tris mažus puodelius sulčių. Į vieną iš jų Linėja įlašino tiesos serumo.

— Gersim visos iš karto, — nusprendė mirtinai išsigandusi Minu. — Linėja, tu jau sugalvojai klausimą? Tik jokių asmeninių.

— Nesijaudink, — išsišiepė Linėja taip, kad Vanesą nelauktai suėmė nerimas.

Iš esmės ji neturi jokių paslapčių. O gal turi? Kas, jei būtent jai klius puodelis, nuo kurio turinio smegenys išsiskleis kaip atversta knyga, po kurią Linėja galės naršyti kaip panorėjusi? O kas, jei Linėja paklaus tokio dalyko, kurį ji nori nuslėpti pati to nežinodama?

Vanesa ištiesė ranką prie vidurinio puodelio, bet ją aplenkė Ida. Tad Vanesai teko kairysis, Minu — dešinysis.

— Neįsivaizduoju, kaip galėjau sutikti, — burbėjo Ida.

— Gerai, — pasakė Linėja. — Viens, du, gurkt!

Vanesa ištuštino puodelį vienu gurkšniu ir pastatė ant stalo. Atsargiai pačepsėjo liežuviu, bandydama pajusti, ar neužsiliko koks nepažįstamas skonis. Ida atsirūgo sučiauptomis lūpomis.

— Minu, — Linėja vis taip pat plačiai šypsojosi, — ko labiausiai bijai, kad galiu paklausti?

Minu irgi šyptelėjo. Iš pažiūros — su palengvėjimu.

— Ir nesvajok, nesakysiu.

Linėja atsisuko į Vanesą, įsisiurbdama į ją tamsiomis akimis.

— O tu, Vanesa? Ar turi kokią paslaptį, kurią bijai išpliurpti?

— Nieko aš nebijau.

Tik išgirdusi save tariančią šį melą, ji nurimo. Pavojus praėjo.

— O tu, Ida...

— Tai va, — prasižiojo Ida, — koks šansas, kad aš pakliūsiu du kartus iš eilės? Man tai atrodo žiauriai neteisinga, kad tiesos serumo įpylė man, nes Ana Karina jau privertė mane sakyti teisybę kultūros parke, o aš visai nenusiteikusi jums pasakoti, kad esu įsimylėjusi G. nuo ketvirtos klasės.

Staiga ji susičiaupė, tarsi būtų nuo vėjo užsitrenkusi. Akys išsiplėtė.

— Rodos, serumas veikia kaip dera, — pareiškė Minu.

— Ką aš pasakiau? — suglumo Ida.

— Mums šis tas paaiškėjo, — ėmė juoktis Vanesa.

— Ką? Sakyk!

— Serumas veikia. Tu jau pamiršai, ką sakiusi. Argi ne puiku — čia pasakei, čia pamiršai? — šaipėsi Linėja.

Ida atsistojo nuo stalo ir tvirčiau susisiautę megztinį. Bent kiek perdėtai šniurkštelėjo nosimi. Tarsi norėdama priminti, kad ji ligonis ir su ja reikia elgtis švelniai.

— Kad ir ką aš pasakiau, — pareiškė ji, — tai mano žodžiai ir aš jų neatsiimsiu. O dabar einu namo sirgti, taigi jūs kaip sau norit.

— Sveik, — palydėjo ją Minu.

Ida vėl patraukė nosimi, pasičiupinėjo pakabutį.

— Taip ir žinokit, jei paskleisk kokias paskalas mokykloj, — pagrasino.

— Nesijaudink, — nuramino Linėja, — mes niekam nepasakosim, kad ir tu — jaučianti būtybė.

***

Ana Karina įžengė į prieškambarį. Ją pasitiko iš televizoriaus sklindančios juoko papliūpos. Nereikėjo net akies užmesti į didįjį kambarį, kad įsitikintų, jog mama guli ant sofos. Gal vėl užmigo su cigarete rankoje, bet Ana Karina neturėjo jėgų tikrinti.

Įėjusi į virtuvę iš šaldytuvo išsitraukė dėžę su šokoladiniais rutuliukais, iš duoninės — maišelį su bandelėmis. Stovom sukirto šokoladinius sumuštinius užsigerdama pienu. Bet nuo to neapėmė saldus nuovargis kaip anksčiau. Tik supykino.

Ji pažvelgė pro langą, išeinantį į senelio trobelę. Tarsi jis ten sėdėtų savo įprastoje vietoje kaip niekur nieko ir motų jai užsukti.

Šmėstelėjo mintis: kažin ar jis atkreipė dėmesį, kad ji neužeina jo aplankyti ligoninėje.

Staiga kažkas minkštas ir šiltas prigludo prie blauzdos. Ji pasilenkė. Pipiras žvelgė į ją savo žaliomis akimis.

— Sveikutis, drauguži, — sušnibždėjo Ana Karina.

Ji atsisėdo ant grindų, paėmė katiną į glėbį, paglostė švelnų kailį.

Pipiras sumurkė. Nusikvatojo žmonės iš televizoriaus.

— Bent tau patinku, — vaikiškai sušveplavo Ana Karina.

Bet net su Pipiru ji jautėsi vienišesnė nei paprastai. Širdį graužė Linėjos žodžiai. Ana Karina įsikalbėjo sau, kad pasitraukė iš Išrinktųjų kitų labui. Ji pavojinga. Gali pridaryti žalos. Bet gal Linėja teisi? Gal ji tėra savanaudė bailė? 48

Minu spoksojo į skaičius. Antrojo laipsnio lygtis. Elementaru kaip dukart du. Bet šiuo momentu jai visos gyvenimo sritys — aukštoji matematika.

Skambutis į pietų pertrauką. Atstumiamos kėdės, užverčiamos knygos, atitraukiami ir užtraukiami kuprinių užtrauktukai. Minu pašnairavo į Maksą, užsidirbo menkutę šypseną. Jis ją bematant užmaskavo kavos puodeliu. Tą pamačius, Minu širdis apsivertė. Tarp jų vėl nusistovėjo slaptas savitarpio supratimas.

Jai greit septyniolika. Dar po metų bus pilnametė. Visuomenės akyse — suaugusi. „Metai — tai niekis“, — pasakė jis. Jis pasiruošęs jos laukti.

Matyti Maksą kasdien žinant, kad ir jis myli ją, — nepakeliama kančia. Kada nors ji nesusitvardys, pribėgs prie katedros, užpuls jį, nutemps ant grindų. Gal ir geriau, kad jis nuo vasaros čia nebedirbtų.

Minu su moksleivių srautu pateko į laiptinę. Gustavo pamokų tvarkaraštis jau patikrintas. Jie pietauja per tą pačią pertrauką. Gal pakalbėti su juo valgykloje? O gal palaukti prieš einant namo?

Nuo tos pavakarės prie geležinkelio tilto jai vis pavykdavo jo išvengti. Jis kelissyk bandė prisigretinti mokykloje, bet ji išsisukdavo. Šįkart pasistengė kruopščiai apgalvoti situaciją, nors suvokė, kad dialogo suplanuoti neįmanoma. Teks improvizuoti.

Nusileidusi į apatinį aukštą ir pasukusi koridoriumi valgyklos link, Minu pamatė Linėją.

Ji stovėjo nugara į rūbinės spinteles. Jai priešais — Erikas Fošlundas ir Robinas Seterkvistas. Linėja pamėgino prasmukti pro juos, bet Eriko ranka trinktelėjusi įsirėmė į spintelę. Linėja atsidūrė spąstuose.

Kiti mokiniai, eidami pro šalį, nudavė, kad nemato. Nė vienas, regis, nebeprisimena, kad Erikas apsišlapino mokyklos kieme, o Robinas meldė trupinėlių nuo Anos Karinos stalo. Jiedu vėl karaliauja kaip senais gerais laikais.

Minu pasitaisė kuprinę ir žengė prie jų.

— Tai kiek imsi? — išgirdo ji Eriko balsą.

— Traukis, — Linėja pabandė jį nustumti.

— O gal dabar jau už dyką duodi?

Minu staiga išsigando. Visi kiti jau sulindo į valgyklą. Ji ėjo artyn stengdamasi, kad žingsniai skambėtų ryžtingai.

— Atsakyk, kai klausia! — įsakė Robinas.

— Baikit! — sušuko Minu.

Per tuščią koridorių nusirito aidas. Erikas atsigręžė ir su pasibjaurėjimu nužvelgė Minu.

— Nežinojau, kad turi paną, — išsiviepė Robinas Linėjai.

— Pavydi? — atsisuko į jį Linėja. — Tu panos iki gyvos galvos neįsitaisysi.

Ir nusišiepė jam. Akimirką Minu atrodė, kad Robinas jai užvažiuos. Taip aiškiai matėsi, kad su malonumu nutrintų šypseną kumščiu.

Užuot sudavęs, griebė Linėjos kuprinę ir iškratė. Ant grindų pasklido kosmetika, cigaretės, mobilusis, rašikliai, vadovėliai ir juodoji Linėjos užrašų knygelė.

Linėja norėjo pulti prie savo nuosavybės, bet Erikas ją sulaikė, tuo tarpu Robinas spardė išverstus daiktus. Mobilųjį net sutrypė, ekranėlis tik trakštelėjo.

— Paleisk ją, — paliepė Minu.

Robinas pakėlė juodąją knygelę, į kurią Linėja nuolatos kažin ką užsirašinėja, ir pradėjo vartyti. Minu akys sugavo smulkiai ir tankiai prirašytas eilutes. Raudoną, mėlyną, žalią ir juodą rašalą. Piešinėlius ir ornamentus.

— Kas čia? — paklausė Robinas. — Tavo dienoraštis?

Linėja mėgino išsiveržti iš Eriko gniaužtų. Matydama, kad veltui stengiasi, nesėkmingai pabandė atmesti galvą ir vožti jam per kaktą. Robinas tik dar labiau užsidegė.

— Nagi pasižiūrim... — nutęsė jis.

Minu nusitaikė į Robiną, norėdama išplėšti knygelę iš nagų, bet jam nuo to tik juokas, viena ranka jis nesunkiai laikė ją atstūmęs. Kita vartydamas puslapius pradėjo balsiai skaityti.

Visos kitos tik sėdi spindinčiom akim kaip darželinukai per Kalėdų eglutę, o AL — kaip Kalėdų Senelis. Aš greit nebeištversiu. Man baisiausia — M, nieko daugiau netrokšta, tik būti geriausia klasės mokine, man nuo jos galvą skauda.

Minu nė nedvejoja, kad M — tai ji. Mintis nudegino. Vis dėlto svarbiausia dabar atgauti knygelę, kol dar visų nedemaskavo. Minu pakilo į naują ataką prieš Robiną ir jai pavyko paliesti knygelę. Užsikabinusi pirštais beveik išplėšė vieną lapą, bet Robinas nubloškė ją į šalį.

— O nieko neparašyta, kaip ji dulkinasi dėl heroino? — paklausė Erikas.

— Tuoj tuoj... — Robinas vertė puslapius.

Linėja bandė nusviesti Eriką. Ji sukiojosi, tampėsi ir raivėsi jo glėbyje. Erikas tik žvengė spausdamas ją dar arčiau savęs.

— Patinka, ane? — švokštė jai į ausį.

— Paleisk, — iškošė Linėja.

Robinas ieškojo toliau.

Turiu viską papasakoti kitoms, — perskaitė jis. — Viskas žiauriai komplikuota.

Jis spoksojo į Linėją rodydamas dantis.

— Tuoj apsiverksiu, — jis vėl ėmė naršyti knygelę akimis. — Reikėjo papasakoti iš karto. Dabar viską tik sugadinčiau. Jei jos žinotų, imtų neapkęsti manęs.

Linėja sukliko — šaižiai kaip beprotė. Aidas nuvilnijo koridoriumi. Akimirką viskas tarsi sustingo. Ir to pakako. Linėja kaustytu batu spyrė Robinui į tarpkojį. Kieta atsitrenkė į minkšta. Robinas sustaugė iš skausmo ir susmuko keturpėsčias. Knygelė iškrito jam iš rankų ir nučiuožė grindimis.

Minu pasilenkusi ją pačiupo.

— Užmušiu-gyvatę-užmušiu-rupūžę, — sušnypštė Erikas tarsi tai būtų vienas žodis ir užlaužė Linėjai ranką.

Kiek save atsimena, Minu nėra dalyvavusi muštynėse. Net vaikystėje. Šeimoje nei brolių, nei seserų — nebuvo su kuo peštis, o darželyje visada buvo klusni mergaitė. Bet dabar — išsinėrė iš kuprinės. Ji buvo sunki. Prikrauta vadovėlių.

Linėja suriko, nes Erikas dar labiau užsuko jai ranką už nugaros. Minu įjungė autopilotą ir leido veikti instinktui.

Plačiai įsukusi užsimojo kuprine. Ši pataikė Erikui į galvą. Pakankamai smarkiai, kad jis susvyruotų ir plotųsi į spintą.

Linėja ištrūko. Metėsi ant grindų rankomis globdama savo daiktus. Pudrinė sudužo, oru nusklendė baltų dulkių debesis.

— Knygelę! — sušuko ji Minu.

Minu perliejo adrenalino banga, nes Linėjai už nugaros ji pamatė beatsitiesiantį Eriką. Ji beveik nesuvokė, ką jai šaukia Linėja.

Linėja pašoko ant kojų laikydama kuprinę. Ištraukė knygelę Minu iš rankų ir pasileido bėgti.

Minu irgi dėjo į kojas. Daug už ją greitesnė Linėja netrukus dingo lauke už paradinių durų. Minu nudundėjo valgyklos laiptais.

— Supistos lesbės! — sumaurojo Erikas koridoriuje kažkur jai už nugaros.

***

Vanesa sėdėjo Vilio automobilyje ir stebeilijo į darželio „Spanguolytė“ kiemelį. Matė karstyklę ir apsnigtą smėlio dėžę. Palei gerai pažįstamą neaukštą pastatą kėpsojo penki gumbuoti seniai besmegeniai.

Vanesa žvilgtelėjo į laikrodį prietaisų skydelyje. Dar spės. Kad tik Nikis ar mama nebūtų sumanę pasiimti anksčiau kaip tik šiandien...

— Nervinuos juodai, — pasakė ji.

Vilis pasilenkė per sėdynę, pakštelėjo jai į skruostą.

— Palaukti?

— Nereikia.

— Tikrai tikrai?

— Tikrai. Man dar didesnis stresas, jei turėsiu galvoti, kad tu sėdi ir lauki.

Tai tik dalis tiesos, tik pusė. Iš tiesų po visko ji norės pabūti viena.

— Gerai, tai aš varau pas Jontį, — pasakė jis, — pasimatysim vakare.

Vanesa nutylėjo, kad, užuot kiurksojęs pas Jontį, Vilis galėtų kalnus nuversti. Bet ją jau pačią vemt verčia nuo savęs ir savo pamokslavimo.

Būdama su Viliu pastaruoju metu ji jaučiasi suaugusi pačia bjauriausia prasme. Per visą gyvenimą nebuvo tiek dūsavusi kaip nuo to laiko, kai jiedu pradėjo gyventi kartu. Tarsi būtų pavirtusi savo mama.

Vilis vis dar nieko neužsiminė apie elektroninį laišką, kurį ji nusiuntė jam užvakar su nuorodomis į skelbimus darbo biržos tinklalapyje, siūlančius tą nedaugelį laisvų darbo vietų Engelsfoše. Ji juk supranta, kad ne pyragai stoti prie rąstų lentpjūvėje ar naktimis valyti savivaldybės patalpas. Bet juk laikinai. Kai tik ji baigs gimnaziją, jiedu galės išsikraustyti iš šio miesto. Daryti, ką tik panorėję. Kartu.

Ji išlipo iš automobilio ir užtrenkė dureles, jis pamojavo jai pro langelį. Ji myli jį. Bet jau nebežino, ar to gana.

— Vanesa! Seniai matyta! Ar tu šiandien Melviną pasiimsi?

Amira dirbo darželyje dar tada, kai jį lankė Vanesa, buvo mylimiausia jos auklėtoja. Kaskart ją pamačius Vanesą užplūsta prisiminimai — pasakų rytmečiai, erškėtrožių kisielius ir ta popietė, kai Amira užtiko ją su Kevinu žaidimų namelyje. O ji net tuos pačius sijonus su petnešomis tebenešioja.

— Ne, tik aplankysiu, — atsakė Vanesa. — Ar galima jam dovanėlę paduoti? Sakau, kad nebūtų kokių taisyklių...

Amira žvilgtelėjo į maišelį Vanesos rankoje. Vanesa tuo tarpu svarstė, ar Amira bent žino, kad ji jau nebegyvena su mama.

— Gerai, — nusprendė Amira. — Šįkart padarysim išimtį. Bet gal galėtum paeiti kur nors į šalį, kad kiti vaikai nematytų? Antraip kils baisus triukšmas.

— Tai aišku, — apsidžiaugė Vanesa, — ačiū.

— Eik į valgyklą, aš jį atvesiu.

Žemas stalas, prie kurio vaikai valgo pietus ir pavakarius, nukraustytas. Tamsiai mėlynos žaliuzės su spalvotais cirko žvėrimis pusiau nuleistos, kambaryje — prieblanda. Atsidavė plastmase ir šveitimo priemonėmis. Viskas pritaikyta mažiems žmogeliams. Vanesai galvoje netilpo, kad ji pati kadaise buvo tokia mažytė.

— Eikš, Melvinai, atėjo Vanesa, — išgirdo ji Amiros balsą ir atsigręžė. Melvinas stovėjo tarpduryje ir nepatikliai žiūrėjo į ją. Aprengtas baltai ir mėlynai dryžuotais marškinėliais, džinsais su guma per liemenį. Apautas raudonomis kojinaitėmis neslidžių paduku. Plaukai ilgesni, susiraitę ties smilkiniais. Vanesa nuleido maišelį ant grindų ir šiaip ne taip susivaldė neklyktelėjusi: „Koks tu didelis užaugai!“ Kaip sena įkyri giminaitė.

— Sveikinu su gimimo diena! — ji atsiklaupė ir ištiesė rankas. Melvinas spoksojo į ją. Paskui nusisuko ir paslėpė veidą Amirai už kojų.

Tarsi kas būtų subedęs tūkstančius adatų tiesiai Vanesai į širdį. Taip Melvinas slepiasi, kai į svečius užeina jam nepažįstami žmonės.

— Susidrovėjai? — paklausė Amira meiliu balsu.

— Mes seniai nesimatėm. Aš nežinau, ar jis...

Balsas užlūžo. Tuoj prasiverš ašaros. Taip negalima. Negalima žliumbti savo broliuko gimimo dieną ir padaryti jam traumą visam gyvenimui.

„Jau padarei, — rėžė balsas viduje. — Nes išėjai pro duris ir prapuolei. Aišku, kad jis tavimi nepasitiki. Gal net neatsimena tavęs.“

Vanesa kvėpavo pro nosį, stengdamasi nustumti ašarų gumulą.

— Atnešiau tau dovanų, — tarė traukdama ryšulėlį iš maišelio. Ištraukusi padėjo jį ant grindų tarp savęs ir jo.

— Prašom, — pridūrė.

Melvinas žiūrėjo į ją nepatikliai. Paskui atsargiai žingtelėjo keletą žingsniukų. Sustojo.

— Diu, — pasakė tiesdamas ranką su dviem atlenktais pirštais.

— Šaunuolis, tau jau dveji, — mirkčiojo Vanesa, kad nepabirtų ašaros. — Koks tu gerutis.

Melvinas šyptelėjo. Ji pastūmė ryšulėlį arčiau jo. Putlūs pirštukai iš lėto pradėjo čiupinėti popierių. Plėšė ir tampė kur pakliuvo. Vanesa paslapčia padėjo jam atkrapštyti lipnios juostelės lopinėlius.

Pagaliau jis išsitraukė minkštą pingviną didžiulėmis akimis. Vos išvydusi jį parduotuvėje, Vanesa suprato, kad Melvinui jo būtinai reikia. O atėjusi čia pradėjo abejoti, ar gerą dovaną išrinko.

— Oi, koks gražus pingvinas! — ėmė žavėtis Amira.

Melvinas pakėlė žaislą prieš akis. Vanesa sulaikė kvapą. Jei jam nepatiks, ji susiries čia pat ant grindų ir tol bliaus, kol Amira ją pasisodins ant kelių.

— Ar patinka? — paklausė Vanesa.

— Pingu, — pasakė Melvinas ir linksmai pakratė žaisliuką.

Dabar jau Vanesa ko neapsižliumbė iš laimės ir džiaugsmo.

— Ar ateisi mylu mylu? — paklausė.

Jautė, kad ilgiau neištvers. Taip norėjo jį priglausti prie savęs. Pajusti mažą šiltą kūnelį.

Melvinas žiūrėjo išpūtęs akis. Atrodė pašiurpęs iš baimės.

— Nia, — pasakė jis.

Paskui nutvėrė pingviną už vieno sparno ir iškuduliavo iš kambario. Amira užjaučiamai pažvelgė į Vanesą.

— Susidrovėjo mažiukas. Juk taip seniai matėtės, — paguodė ji.

Aišku, kad mama išplepėjo. O Nikis tikriausiai pasidžiaugė, kad pakaraila Janikės dukra išsikraustė pas miesto narkotikų karalių ir visai nusitraukė nuo vadžių. Vanesa norėtų dar pabūti ir viską paaiškinti Amirai, palenkti ją į savo pusę, bet turi bėgti iš čia, kol ašaros nepasipylė iš akių kaip cirko klounui.

Paskubom atsisveikinusi nėrė lauk.

Darželis stūkso pačioje kalvos viršūnėje. Nuo čia Vanesa matė beveik visą Engelsfošą. Tą mažą šlykštų miesteliūkštį, pilną žmonių, kurie manosi gyveną karščiausiame žemės taške. Dieve, kaip ji jų nekenčia.

Dieve, kaip ji nori iš čia ištrūkti.

Kai jau galėjo verkti iki valiai — ašaros išdžiūvo.

Nėra tokios vietos, kur jai norėtųsi eiti. Pas Vilį ir Sirpą nesinori. Nei pas mamą su Nikiu. Niekur ji nebesijaučia kaip namie.

***

Koridoriumi artėjo direktorė. Ji suko tiesiai prie Minu.

— Ką čia veiki? — paklausė, tarsi stovėti prie mokyklos bibliotekos durų būtų neįprasta ir įtartina.

Minu pasivaideno, kad direktorė šnairuoja į Gustavo klasės duris.

— Laukiu draugės.

Direktorė šiek tiek padelsė. Paskui linktelėjo ir nuėjo.

Pagaliau pasipylė Gustavo bendraklasiai. Minu nervingai marikė mobilųjį, tikėdamasi, kad iš šalies atrodys, jog ji žvėriškai užsiėmusi, rašo nepaprastai svarbią žinutę.

Ji pamatė Gustavą tik tada, kai jis priėjo visai prie pat.

— Sveika, — užkalbino.

— Sveikas! O aš tavęs ir laukiu, — tarė nutaisiusi įprastą pokalbio toną.

Gustavas pastebimai apsidžiaugė.

— Rimtai?

Minu stengėsi sutelkti dėmesį į tašką jam tarpuakyje, tarp antakių, kad atrodytų, jog žiūri į akis. Tarsi visiškai normalus žmogus, neturintis ko slėpti.

— Sakau, gal ką nors sugalvojam savaitgalį, — leptelėjo iš visų jėgų vildamasi, kad jis nepamanys, jog kviečia jį į pasimatymą. Ausys taip užkaito, kad dar kiek, ir būtų susiraukšlėjusios kaip du saulėje džiovinti pomidorai.

— Mielai. O ką?

— Šiaip susitinkam. Bet pas mus giminaičiai, — pamelavo ji. — Gal galėčiau užeiti pas tave?

Paprasčiausias spontaniškas pasiūlymas, ir nieko daugiau.

— Aišku. Man treniruotė, bet gali užsukti apie ketvirtą.

— Tu vienas būsi namie? — ištarė ir pati nustebo. Jautė, kad veidas įgauna burokėlio atspalvį. — Ta prasme, jei mums reikėtų ramybės. Pakalbėti apie Rebeką ar panašiai. Aišku, nebūtinai apie ją. Bet... na, tu pats supranti.

— Suprantu, — atsiliepė jis.

— Tai iki rytojaus, — pamojavo Minu.

Staiga Gustavas veržliai ją apkabino ir jai teko susitvardyti, kad neatšlytų. Ji prisiminė, kaip jis prisitraukė ją prie savęs tamsoje po geležinkelio tiltu. Tačiau šįkart viskas buvo kitaip.

— Kaip aš džiaugiuosi, kad tu nori susitikti, — tarė paleisdamas ją. — Man rodėsi, kad tu manęs vengi.

Minu vėl įbedė akis jam į tarpuragę.

— Eik tu! — atsakė ji. — Kam man tavęs vengti? 49

Gruoblėtos, nykiais salotiniais dažais dažytos laukiamojo sienos. Juosmens aukštyje išpiešta dekoratyvinė juosta su antimis, lesiojančiomis sėklas. Kažkodėl nuo tų ančių nuotaika patalpoje dar tūkstantį kartų slogesnė.

Ana Karina sėdėjo ant sofos, įdūrusi akis į tuštumą priešais save. Už durų pirmyn atgal zujo slaugytojos. Kai kurios per garsiai kalbėjosi tarpusavyje. Tarsi tai būtų darbas kaip darbas, tarsi visai nereikėtų kasdien matyti sergančių ir mirštančių žmonių ir klausytis be paliovos cypsinčių iškvietimo signalų.

Ana Karina vėl įsistebeilijo į antis. Jos šypsojosi viena kitai savo bukais snapais, lyg judėdamos linksmos dainelės ritmu. Jai toptelėjo, kodėl nuo jų taip grasu: todėl, kad niekas šioje patalpoje nesėdi laisva valia. Čia patenki tik tada, kai išsipildo tavo baisiausi košmarai. Bet štai kažkam pasirodė, kad antys savo geru ūpu sugebės užkrėsti laukiamojo lankytojus. Tarsi jų žvitrumas galėtų atsverti situaciją.

Į kambarį nosį kyštelėjo slaugytojas tribal tatuiruotėmis išmargintais dilbiais ir pakvietė Aną Kariną. Šios dienos tyrimai seneliui jau padaryti.

Ji nusekė paskui slaugytoją koridoriumi, jai atrodė, kad visi į ją šnairuoja. Antai ta, kuri nesiteikė nė karto aplankyti savo vargšo senelio. Atsirado mat anūkė.

Slaugytojas sustojo prie senelio palatos ir pamojo Anai Karinai užeiti į vidų.

Ana Karina spoksojo į praviras duris. Labiausiai jai norėtųsi apsigręžti ir pulti lauk. Lėkti koridoriais, atgal į gryną orą, tolyn nuo ligoninės ir sergančių kūnų kvapo. Tolyn nuo senelio.

Senelio.

Ji prasispraudė pro slaugytoją. Kruopščiai nusiplovė rankas mažoje praustuvėje prie durų ir spustelėjusi dozatorių ant sienos įsitrynė dezinfekciniu skysčiu net riešus.

Silpnoje popiečio šviesoje kambarys atrodė vaiduokliškai. Artimiausioje lovoje tysojo senas vyriškis sukumpusiais kaip paukščio nagai pirštais. Akys buvo tvirtai sumerktos, bedantė burna gaudė orą. Anai Karinai visas vidus atšalo, kol suvokė, kad tai ne senelis. Pro nepažįstamąjį nuskubėjo gilyn į palatą. Antroji lova buvo atitverta šviesiai gelsva draperija.

Iš pradžių ji matė tik kojas, kurių kontūrai ryškėjo po melsvu ligoninės pledu. Žengusi kelis žingsnius išvydo rankas, besiilsinčias ant apkloto. Kyšojo į venas įbestos didžiulės adatos, priklijuotos popierių primenančia lipnia juostele. Iš adatų buvo nutįsusios ilgos žarnelės. Iš po apkloto irgi karojo žarnelė. Ana Karina pasekė ją akimis. Pamatė maišelį su šlapimu, kybantį nuo lovos netoli grindų.

Ji žengė dar kelis žingsnius. Senelio veidas.

Jis buvo beveik permatomas blankioje nuo lango krintančioje šviesoje. Nosyje — dar viena žarnelė. Galvūgalyje — lašelinės stovas. Kažkoks pypsintis aparatas su laidais, prapuolančiais senelio naktinių marškinių iškirptėje. Visas senelis — tarsi mašina, į kurią pumpuojami ir išpumpuojami skysčiai.

Ana Karina įveikė paskutinius žingsnius iki lovos krašto.

— Seneli, — pašaukė.

Jis atsisuko. Veidas buvo sukritęs. Oda kažkodėl atrodė lygesnė. Čia guli jos senelis ir vis dėlto tarsi ne jis. Visa tai, kas yra senelis, — stiprybė, gyvybė, guvus, šviesus protas... Nieko panašaus šiame patale nėra.

Jai norėjosi jį apkabinti, bet nedrįso. Bijojo, kad jam suskaus. Bijojo, kad jis nenorės leistis jos apkabinamas.

— Seneli... Čia aš. Ana Karina.

Senelis tylėdamas žiūrėjo į ją. Buvo sunku suprasti, ar atpažino.

Tik dabar ji pastebėjo, kad verkia.

Pirmą kartą nuo penktos klasės ji verkė.

— Atsiprašau. Viskas per mane, — sušnibždėjo pasikūkčiodama, — atsiprašau.

Senelis sumirkčiojo. Atrodė, tarsi stengtųsi sutelkti žvilgsnį. Mama sakė, jog jam leidžia tiek vaistų, kad jis visas apdujęs.

— Mane perspėjo, kad pavojinga, — kalbėjo ji toliau. — Bet aš nepagalvojau, kad keliu pavojų ne tik sau, bet ir kam nors kitam. Apie tave nė minties nebuvo. Bet aš jau nustojau.

Ji atsargiai suėmė jį už rankos, saugodamasi, kad neužkliudytų adatos.

— Man nereikėjo nė pradėti. Turėjau klausyti kitų. Dabar žinau, bet jau per vėlu. Aš viską sugadinau. Seneli, tu turi pasveikti. Būk geras, labai prašau.

Senelis vėl sumirkčiojo. Pravėrė burną ir ištarė kelis žodžius. Ji vargais negalais išgirdo ir suvokė, kad kalba suomiškai. Ta kalba, kurią ji dažnai girdėdavo vaikystėj, bet taip ir neišmoko.

— Ar gali pakartoti švediškai, seneli?

— Per radiją sakė, kad greitai bus karas, — tarė senelis iš reto. — Visi turės pasirinkti, su kuo ir prieš ką.

— Viskas bus gerai, — nuramino Ana Karina. — Tau negalima jaudintis, tu tik stenkis pasveikti.

Senelis užsimerkė ir vos pastebimai linktelėjo.

— Man tėvas sakė: Jei dabar sėdėsim rankas sudėję, reikės gėdytis visą likusį gyvenimą,.

Ana Karina paglostė jam galvą. Jis jau grimzdo į miegą. Plaukai ploni, šilkiniai. Kakta vėsi, beveik šalta.

— Tavo senelis, tiesa? — užkalbino į palatą įėjusi slaugytoja.

Ana Karina linktelėjo ir nusišluostė ašaras atgalia ranka.

— Žinau, atrodo kraupiai.

Slaugytoja ėmė aiškinti, kam skirti laidai, žarnelės, siurbliukai ir adatos. Anai Karinai truputį atlėgo, kai pasidarė aiškiau, ką tie prietaisai daro su seneliu. Šitie žmonės išmano savo darbą. Jie stengiasi palaikyti senelio gyvybę, padėti jam pasveikti.

— Jis jau taisosi, — pasakė slaugytoja. — Gal pažiūrėjęs ir nepasakytum, bet taisosi.

Ana Karina pirmą kartą pakėlė į ją akis.

Net jei ir nebūtų mačiusi jos nuotraukos laikraštyje, vis tiek būtų atpažinusi. Rebekos mama — vyresnė dukters kopija. Ji šypsojosi Anai Karinai, o šypsena irgi buvo lygiai tokia kaip Rebekos.

Ji neteko savo dukros ir vis vien stengiasi paguosti Aną Kariną. O kas, jei ji žinotų, kad Ana Karina — viena iš tų, kurios galėtų sustabdyti Rebekos žudiką, bet užuot tai padariusi apsisprendė nieko nedaryti. Slapstytis. Gailėtis savęs. Jei dabar sėdėsim rankas sudėję, reikės gėdytis visą likusį gyvenimą.

***

Minu jau beveik miegojo. Staiga išgirdo įtartiną garsą. Ritmišką zirzimą, kurio niekaip neįstengė atpažinti.

Apėmė jau patirtas siaubas, miegai išlakstė. Ji atsisėdo lovoje būdama tikra, kad palei sienas ir grindis lovos link raitosi juodi dūmai...

Bet kambarys atrodė kaip paprastai. Ji pagaliau susigaudę, kas tai. Ant naktinio staliuko vibravo mobilusis.

— Sveika, — tarė Linėja, kai Minu atsiliepė.

Minu užsidegė žalią naktinę lempelę.

— Sveika.

— Ačiū, kad išgelbėjai šiandien.

— Nėra už ką.

— Robinas su Eriku — rinktiniai kiaulės. Bent tokia nauda iš Anos Karinos burtų, kad tada visi jų nekentė iš širdies, taip jiems ir reikia. Gaila, kad jie perskaitė būtent tą vietą, taip jau išėjo. Aš ten iš tikrųjų rašiau ne apie tave. Tiksliau pasakius, apie tave, bet man tada buvo bloga nuotaika.

Linėja kalbėjo kaip užsukta, tarsi jausdama, kad turi atsiprašyti ir norėtų tą padaryti kaip galima greičiau. Beje, argi čia atsiprašymas? Vėl dilgtelėjo, kai Minu prisiminė, kas buvo parašyta apie M: ...man nuo jos galvą skauda.

— Pamirškim viską, — pasiūlė ji, trokšdama, kad būtų taip paprasta.

— Tai gerai. Aš skambinu, nes turiu tau kai ką pasakyti, — tarė Linėja. — Aš irgi moku skaityti Ornamentų knygą.

— Nuo kada?

— Nuo ką tik. Ir iškart radau vieną dalyką. Aš sėdžiu ir kaip tik žiūriu į jį pro ieškiklį. Dabar, kai jau radau, negaliu suprasti, kaip anksčiau nemačiau.

„Jėga, — pamanė Minu. — Ta sušikta knyga greit kalbėsis su visom, išskyrus mane.“

— Ir ką ji sako?

— Sunku paaiškinti. Aš net pati nesu tikra. Todėl ir norėjau pasikalbėti su tavim. Tu turbūt vienintelė gali suprasti, ką tai iš tikrųjų reiškia.

— Pabandysiu.

— Tai va... Yra... Kažkas. Negaliu paaiškinti. Tas kažkas yra iš tikro skirta vienam žmogui. Jei jis bus padalytas keliems, bus negerai.

Minu pajuto vidinį spirgėjimą, kaip visada, kai perpranta sunkų matematikos uždavinį. Tai, ką dėsto Linėja, jai jau girdėta.

— O toliau? — paklausė atsidarydama naktinio stalelio stalčių ir traukdama užrašų knygelę.

Linėja susierzinusi atsiduso.

— Negerai tas, kad vienas žmogus nuolatos atsiduria už sistemos ribų. Jei tas žmogus mirs, už sistemos ribų bus išstumtas kitas žmogus. O paskui kitas. Ir dar kitas...

— Stop, — pasakė Minu.

Pirštai slydinėjo. Ji vartė knygelės puslapius čia pirmyn, čia atgal.

— O ką? — neiškentė Linėja.

— Ida kalbėjo tą patį. Kai pastebėjo, kad moka skaityti Ornamentų knygą, — Minu pagaliau susirado reikiamą puslapį. — Ji sakė taip: Tai, tipo, skirta vienam. Tada veikia be priekaištų. Bet jei į vidų patenka daugiau, vienas lieka už ribos. O jei tas, kuris buvo už ribos, pradingsta, tada nuošalyje atsiduria kitas. Paskui dar kitas. Ir dar kitas. Ir dar kitas. Kol nelieka nė vieno. Ji sakė, kad tai kažkokia atmosfera.

Tą akimirką viskas pasidarė aišku kaip dieną. Atsakymas buvo kaip ant delno. Savaime suprantama. Gražu. Minu net nereikėjo pasitikrinti, ar atsakymai sutampa.

— Žinau, ką nori pasakyti knyga, — išpoškino ji. — Kalbama apie magišką apsaugą. Direktorė minėjo iš pradžių. Tai, kas, anot jos ir Tarybos, turi mus saugoti. Ar negalėtum pažiūrėti į knygą dar kartą, kai jau viską žinai? Gal paradigma kaip nors bus pasikeitusi.

— Palauk.

Linėja ilgai tylėjo. Per tą laiką Minu mama spėjo užlipti laiptais ir įeiti į vonią. Turbūt ką tik grįžo iš ligoninės. Iš čiaupo kliūstelėjo vanduo.

— Aha, — atsiliepė Linėja. — Čia tikrai apie apsauginę magiją. Ji sukurta vienai Išrinktajai. Knyga nori paaiškinti, koks rezultatas, kai ji paskirstoma septyniems. Ji nebegali apsaugoti visų iš karto. Viena iš mūsų nuolatos už borto. Tai tarsi koks atsarginis ventilis. Magija neįstengia apgaubti iš karto kelių žmonių psichikos, jausmų, valios ir minčių. Ji sprogtų iš vidaus, jei aplink mus būtų visiškai susiglaudusi.

— Vadinasi, kažkas vienas visą laiką yra be apsaugos, — pratęsė Minu. — Tol, kol tas asmuo gyvas, mes, visi kiti, esame apsaugoti. Bet jei tas žmogus miršta...

— ...tada kito eilė likti be apsaugos, — užbaigė Linėja.

Minu apgraibomis stengėsi užčiuopti kitą logišką minčių grandinės dalį.

— Matyt, Elijas pirmas liko be apsaugos, — tarė ji. — Kai jis mirė, atėjo Rebekos eilė. O paskui mano. Dabar aš esu be apsaugos.

Abi ilgai tylėjo.

— Bet kodėl ataka prieš tave buvo nesėkminga? — paklausė Linėja. — Mes nežinome, kokios buvo Elijo galios, bet Rebeka, bliamba, vien mintimis mokėjo svaidyti sunkius daiktus. Ar tu moki ką nors, ko nemoka jie?

— Nežinau, — atsakė Minu.

Bet ji nepamiršo juodųjų dūmų. Kaip jai pavyko juos išsklaidyti, bent jau akimirką. O, kad galėtų papasakoti apie juos Linėjai... Bet ji tikra, jog tai draudžiama tema.

— Na, rytoj turbūt viskas paaiškės, — tarė Linėja. — Kai pasikalbėsi su Gustavu.

— Tikėkimės.

— Bijai?

Linėja turbūt vienintelis žmogus pasaulyje, kuriam tas nėra ir taip aišku.

— Ką tu. Laukiu nesulaukiu, — atsakė Minu.

Linėja nusijuokė. Paskui surimtėjusi tarė:

— Sėkmės.

Jos atsisveikino, Minu vėl atsigulė į lovą.

Sumerkė akis. Galvoje tarsi lavina plūdo mintys. Pagaliau ėmė vaidentis, kad nuo jų svorio uždus.

Kodėl Elijas su Rebeka žuvo, o jai buvo leista likti gyvai?

Elijas mirė mokykloje. Rebeka taip pat.

Mokykla — blogio buveinė.

Gal tas, kuris juos medžioja, už mokyklos ribų nėra pakankamai stiprus?

Ji mąstė apie plyšį mokyklos kiemo asfalte.

Ji mąstė apie apsunkusį kraujo raudonumo mėnesį, pakibusį virš šnabždančių Engelsfošo miškų.

Mąstė apie Katiną, apie laišką, kurį Nikolausas parašė pats sau. Apie paskutinius laiško žodžius. Memento mori. Atmink, kad mirsi.

Mąstė apie klausimus Gustavui, kuriuos šįvakar susirašė. Mąstė apie Gustavą prie bibliotekos ir Gustavą prie geležinkelio tilto. Gustavą, kurį mylėjo Rebeka. Gustavą, kuris galbūt ją nužudė.

Aš negaliu. Aš nedarysiu to. Aš neklausysiu.

Žodžiai persekiojo Minu ir sapnuose. 50

Pro pusiau praviras didžiojo Nikolauso kambario žaliuzes smelkėsi saulė. Ana Karina sėdėjo ant kėdės ir nudelbusi žvilgsnį tyrinėjo savo raudonas kojines. Pro skylę kairiojoje kyšojo didysis pirštas.

Ji viską papasakojo ir nė karto nežvilgtelėjo jam į akis. Apie mamą. Apie verdantį vandenį. Apie Jarį. Apie nelaimę. Kad nelaimė iš tiesų buvo išpuolis prieš ją. Kad ji bandė vaidinti didvyrę ir kad viskas dėl to baigėsi katastrofa. Ji ką tik baigė pasakoti apie senelį. Daugiau neliko ką sakyti. Ji viską išklojo, bet Nikolausas tylėjo.

Ana Karina brūkštelėjo padu per grindis, prie jo prikibo kažkas lipnus. Pasilenkusi nukrapštė baltą gumulėlį, panašų į kramtomąją gumą.

— Ektoplazma, — paaiškino Nikolausas. — Jos kurią čia dieną pas mane atliko ritualą. Žinau, tu irgi prisidėjai, nors ir netiesiogiai.

Ana Karina pakėlė akis. Nikolauso žvilgsnis buvo šiltas. Ji tikėjosi, kad ją aprėks. Neaprėkė. Ir vėl teko stengtis kaip nors sulaikyti ašaras. Nuo pat vakar, kai aplankė senelį, ją vis ištinka verksmo priepuoliai. Tarsi lauk veržtųsi per metų metus susikaupęs sielvartas.

— Ar jūs manęs nekenčiat? — paklausė ji.

— Aišku, kad ne.

— Bet merginos nekenčia, tiesa? Kaip kitaip.

— Niekas tau neapykantos nejaučia, Ana Karina, — ramiai tarė Nikolausas. — Bet tikrai turėjai anksčiau pasipasakoti.

Ana Karina linktelėjo.

— Man buvo gėda.

— Visi pridarom dalykų, dėl kurių paskui gėda, — tarstelėjo Nikolausas.

— Bet aš pridariau labai daug.

Nikolausas pakreipė galvą, šiek tiek primindamas senelį.

— O tu akimirką pamąstyk apie mano likimą. Man nuskirta tik viena: lydėti jus, bet dviejų iš jūsų jau nebėra. Jei kam ir reikėtų gėdytis, tai man.

— Tai jūs gėdijatės?

— Gėdijausi. Bet suvokiau, kad savigaila — tik būdas pasislėpti nuo pasaulio. Nuodinga paguoda.

Ana Karina patylėjo čiupinėdama baltą gumulėlį. Jis buvo šiltas.

— Tu padarei daug klaidų. Bet, mokydamasi atleisti artimui savo, privalai išmokti atleisti ir sau pačiai. Ana Karina, pasigailėjimo gali sulaukti bet kada. Jei tik išdrįsi jį priimti.

Ana Karina leido Nikolauso žodžiams įsigerti į sąmonę. Ir vėl prisiminė senelį.

Aš tave mylėčiau, kad ir kiek tu klystum. Net jei ką nors blogo padarytum, mylėčiau tave, o jei kas norėtų nuskriausti, ginčiau iki paskutinio kraujo lašo.

— Bijau, ką kitos pasakys, — beveik sušnibždėjo ji. — Būtų lengviau, jei galėčiau pakalbėti su kiekviena atskirai... Ar bent ne su visom iš karto.

— Pradėk nuo tos, su kuria jautiesi saugiausiai. Paskui sukviesim ir kitas.

Ana Karina linktelėjo.

— Aš vieną dalyką pagalvojau dėl to vakaro, — tarė ji patylėjusi. — Tas, kuris mane užpuolė... Gustavas ar jo kopija, ar kas. Jis turi būti kaip aš.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Turiu minty balsą, kurį girdėjau galvoje, ir tai, kaip jis mane kontroliavo. Tai beveik tas pats, ką moku aš. Tas, kuris mėgina mus išžudyti, yra žemės ragana.

***

Sublokuotų namų rajonas, kur gyvena Gustavo šeima, stūkso miesto pakraštyje. Nuo popiečio saulės žaižaravo sniegas. Ilgos, plikos beržų šakos buvo pasidengusios plonu ledo sluoksniu ir atrodė tarsi padarytos iš trapaus stiklo. Už pievos iš lėto vinguriavo juodi kanalo vandenys. Minu galvojo apie Gustavą su Rebeka. Įdomu, kiek kartų jiedu ėjo šiuo keliu.

Šalia žingsniuojančios Minu radosi dar vieni pėdsakai. Kad nereikėtų eiti į pratybas kultūros parke, abi su Vanesa pasiteisino susigavusios gripą. Direktorė patikėjo melu nė nemirktelėjusi. Minu neabejoja, kad direktorė — nuovokus žmogus, bet meluoti jai nepaprastai lengva.

Jos įsuko į gatvę, už kurios prasideda miškas. Namai dviaukščiai, vienodi tamsiai raudoni mediniai fasadai, vienodi juodi langų rėmai.

Jos sustojo prie Gustavo durų.

Iš dalies Minu norėjo šią užduotį atlikti be Vanesos pagalbos.

Juk nežinia, kaip elgsis Gustavas, manydamas, kad jie vieni. Ar demaskuos ją kaip žmogystą, kuri niurkosi su savo mirusių draugių žudikais? Ir ką ji tada į tai atsakys? O kaip reaguos Vanesa?

Minu paspaudė durų skambutį. Giliai įkvėpusi pajuto, kaip Vanesa greitosiomis spusteli jai ranką. Minu nežinojo, ar tai reiškia pasiruošk, ar viskas bus gerai, ar susiimk, galas tave rautų, nes atrodo, kad tuoj pridėsi kelnes.

Gustavas pravėrė duris po kelių sekundžių. Slapi po dušo ir truputį tamsesni plaukai dailiai gaubė veidą, akys spindėjo dar ryškiau.

— Sveika! — nudžiugo jis. — Užeik!

Ji nusiavė batus ir pastatė ant išskleisto laikraščio.

— Aš ruošiu valgyt, — Gustavas išnyko virtuvėje. — Mėgsti tuną?

Minu tuno nekenčia. Tai kačių maistas. Reikia tik tikėtis, kad neteks valgyti daug.

— Dar ir kaip! — šūktelėjo atsakydama.

Ji pašnairavo į uždaras lauko duris. Kažkur šalia jų Vanesa avėsi batus ir kišo juos į maišelį. Staiga vienas batas trankiai nukrito ant grindų ir pasidarė matomas.

— Jau ateini?

Minu atsisuko. Gustavas stovėjo virtuvės tarpduryje.

— Aha, tik batą pamečiau, — Minu jo veide ieškojo įtarumo ženklų.

Jų nesimatė.

— Aš tuoj, — pasakė ji, o jis vėl pradingo virtuvėje.

Atsigręžusi Minu pamatė, kaip dematerializuojasi Vanesos batas. Reikšmingai kilstelėjusi antakius Vanesos pusėn, pasuko į virtuvę.

Gustavas dengė stalą. Prie stalo sėdėjo jo tėtis. Pasirodžius Minu jis sulankstė laikraštį ir atsistojo.

Minu mintyse nusikeikė. Viskas būtų daug paprasčiau, jei Gustavas namie būtų vienas. Bet ji nusišypsojo Gustavo tėčiui, ištiesė ranką ir pasisakė vardą.

— Lagė, — prisistatė jis.

Lagė atrodė pagyvenęs, bet jaunystėje jo aiškiai būta tokio pat gražuolio kaip sūnus. Laikysena tiesi, plaukai vešlūs, pilkšvai žili kaip plienas. Rankos paspaudimas tvirtas ir šiltas. Sveikinantis jo dešinioji tarsi ryte prarijo Minu ranką, nors jos pačios plaštakos irgi didokos.

— Daug esu apie tave girdėjęs, — tarė jis.

Minu nesumojo, ką čia atsakius, nes iš baimės visa tarsi užsikirto. Tik šypsojosi tikėdamasi, kad atrodo drovi, o ne prastai išauklėta. Lagė išlygino sulankstyto naujo „Engelsfošo laikraščio“ numerio raukšleles ir kilstelėjo jį prie kaktos, tarsi atiduodamas pagarbą.

— Paliksiu judu ramybėje, — tarė jis, — jei ko reikėtų, būsiu rūsy. Pasikrapštysiu prie naujųjų bėgių.

— Naujųjų bėgių? — Minu atsisuko į Gustavą, kai Lagė pranyko laiptuose.

— Prie geležinkelio modelio, — Gustavas pastatė ant stalo dvi stiklines. — Iš tikrųjų visai cool. Jis sukonstravo senojo Engelsfošo maketą ir nutiesė bėgius lygiai kaip tikrovėje. Čia visur pilna geležinkelio atšakų, nebenaudojamų nuo kasyklos ir lentpjūvės uždarymo.

— Iš tikro... cool, — nutęsė Minu.

Gustavas susijuokė ir abiem įpylė kokakolos.

— Gerai gerai, gal ir netiksliai pasakiau, — tarė jis, — tu sėskis!

Ji klestelėjo ant kėdės, o Gustavas iškart puolė valgyti. Minu, stebėdama Gustavą, atsargiai baksnojo tuną. Ir svarstė, kurioje virtuvės vietoje dabar yra Vanesa. Ar jau supylė serumą Gustavui į valgį? Ar jis pajus prieskonį? Kas su juo bus? Ar esama kokios nežmogiškos jo dalies, kuri viską supras ir atitinkamai reaguos? O gal jis jau dabar žino, ką jos sumanė?

Minu nusitaikė į didžiulį salotos lapą. Susikaupusi sulankstė jį į žalią vokelį ir persmeigė šakute. Pakėlė prie burnos, išsižiojo ir kaip tik tada įvyko katastrofa, kurią ji ir taip nujautė: salotos lapas išsiskleidė. Visas smakras išsiterliojo užpilu.

Jai pasirodė, kad Vanesa sukikeno. Priešais ją šypsojosi Gustavas.

— Nesuprantu, kaip aš taip sugebu kiekvieną kartą, — pasiteisino Minu.

— Aš irgi ne ką geresnis, — paguodė Gustavas, — pamatytum mane valgantį tacos.

Minu pasvarstė, ar gali būti, kad jis meluoja, norėdamas, kad ji pasijustų drąsiau. Ji apskritai niekada nėra mačiusi, kad Gustavas ką nors darytų nerangiai.

— Bet tacos — ne ta kategorija, — tarė ji. — Ne patiekalas, o pažeminimas.

Gustavas vėl nusijuokė.

— Rebeka minėjo, kad turi humoro jausmą.

Ir tada Minu pamatė, kaip suraibuliuoja Gustavo stiklinės paviršius.

Vanesa supylė serumą.

— Aš taip apsidžiaugiau, kai pasakei, kad nori susitikti, — kalbėjo toliau Gustavas, — mes su tavim Rebeką pažinojom geriausiai. Man kažkodėl atrodo svarbu, kad mudu nenutrauktume ryšio. Tu supranti, ką noriu pasakyti?

— Taip, — sulinksėjo Minu.

Ji valdėsi, kad nespoksotų į Gustavo stiklinę.

— Ji dažnai apie tave kalbėdavo, — pasakė jis.

Pakėlęs stiklinę prie lūpų nugėrė du gurkšnius. Minu irgi prisivertė sriūbtelėti.

„Nespoksok, — paliepė sau. — Išsiduosi.“

— Tau kokakolos skonis nepasirodė keistas? — paklausė Gustavas.

„Dabar tai bus. Dabar tai bus.“

— Man ne.

Minu ryžtingai papurtė galvą ir dėl viso pikto nurijo dar kelis gurkšnius.

— Aš juk ką tik pradariau butelį, — tarė jis mąsliai.

Paskui truktelėjo pečiais.

— Kad tik nebūtų tas gripas. Kai pradedu sirgti, man visada sutrinka skonio pojūtis.

Ir jis ištuštino visą stiklinę.

„O tu šūde“, — vos neišsprūdo Minu.

Porą sekundžių ji sėdėjo tarsi paralyžiuota. Visai nenustebtų, jei Gustavas nuvirstų nuo kėdės nagais draskydamasis gerklę.

— Man truputį svaigsta galva, — pasakė jis.

Minu nugurkė seiles.

— Tai gal einam į tavo kambarį? — pasiūlė ji.

Gustavas nesusigaudydamas pakėlė akis.

— Ta prasme, kad galėtum atsigulti ir truputį pailsėti, — paaiškino ji.

— Gal ir gerai sakai.

Balsas bespalvis, bet jis atsistojo nuo kėdės.

„Viešpatie, — mintyse pakraupo Minu. — Ida reagavo švelniau. O kas, jei mes jam per daug pripylėm?“

Ji išgirdo žingsnius rūsio laiptuose. Sunkius ir greitus. Mintys pasileido kaip pabaidyta mustangų kaimenė. Kur per dienas slapstosi Gustavo antrininkas? Ar bereikia geresnės vietos už rūsį. O tėtušis Lagė — gal irgi viso šio plano dalis? Gal tai jis iš tikrųjų yra plano smegenys? Gal viskas apskritai yra didžiulis nesusipratimas, ir tiek tėtušis, tiek Gustavas niekuo dėti, bet, deja, Minu sugirdė Gustavui mirtiną dozę stebuklingo serumo, todėl jis netrukus kris ant žemės negyvas.

Minu pašoko nuo kėdės, apkabino Gustavą per juosmenį, nes atrodė, kad jis tuoj parvirs.

Atsidarė rūsio durys, pasirodė Lagė.

— Sakau, gal ir man koks kąsnis liko... — prasižiojo jis, bet pamatė Gustavą.

— Kas yra, Gustai? Visas perbalęs.

— Iš pradžių jaučiausi gerai, paskui apsisuko galva, o dabar vėl geriau.

Lagė pačiupinėjo Gustavui kaktą.

— Bent jau karščio neturi, — tarė suglumęs.

— Minu sako prigulti, gal taip ir padarysiu.

— Turbūt persitempė per treniruotę, — įsiterpė Minu, atsisukdama į Gustavą. — Eikš, lipam į tavo kambarį.

Lagė susirūpinęs tyrinėjo sūnaus veidą.

— Pašaukit, jei pasidarytų blogiau. Aš būsiu čia.

— Tu būsi čia, — atkartojo Gustavas.

— Mano mama gydytoja, — pliauškė Minu, — šita gripo atmaina labai klastinga. Iš pradžių nieko, o paskui bum — ir išverčia iš kojų.

Minu suėmė Gustavą už alkūnės ir prilaikė, kol jis rodė kelią į savo kambarį antrame aukšte.

— Ar gali uždegti šviesą? — paklausė Minu, kai jie įėjo į pritemdytą kambarį.

— Taip, — pasakė jis ir griuvo į lovą.

Minu susigaudę tik po akimirkos. Čia kaip mažvaikių juokeliai: „Gal žinot, kelinta valanda?“ — „Žinau.“

— Kur jungiklis? — paklausė Minu.

— Nuo durų į dešinę.

Ji uždegė šviestuvą. Tamsa akimirksniu išsisklaidė. Lova, ant kurios tysojo Gustavas, buvo neklota. Bet šiaip kambarys atrodė palyginti tvarkingas. Ant sienos prie lovos kabėjo jo ir Rebekos nuotrauka. Jų veidai per visą fotografiją. Net nesuprasi, kur ji daryta, tik iš šviesos matyti, kad lauke. Atrodo laimingi. Kaip tik tą šimtąją sekundės dalį, kai fotoaparatas sustabdė kadrą, jiedu nė nenujautė, kas jų laukia.

„Gustavas gal ir žinojo“, — priminė ji sau. Ši nuotrauka galbūt vaizduoja toli gražu ne laimingą porą. Iš tiesų, galbūt tai žudikas ir jo auka.

Ji pajuto lengvą stuktelėjimą į nugarą. Ką jis reiškia, įspėti buvo nesunku. Vanesos nuomone, Minu turėtų paskubėti, ir ji teisi. Ką jos žino, kiek laiko veiks serumas. Vieno lašo Idai užteko maždaug minutę. Minu apskaičiavo, kad turės apie dešimt. Bet jos jau prarado daug brangaus laiko. Be to, Gustavas stambesnis už Idą.

Minu prisėdo ant lovos krašto. Klausimų sąrašas gulėjo džinsų kišenėje. Ji jo kol kas nelies.

— Ar tu mylėjai Rebeką?

— Taip, — nedvejodamas atsakė Gustavas, — labiau už viską pasaulyje.

— Kai buvai prie jos kapo, prašei atleidimo.

Gustavas linktelėjo, iš akies kampučio išriedėjo ašara, nusileido smilkiniu ir susigėrė į šviesius plaukus. Jis gulėjo nuščiuvęs ir išsigandęs žiūrėjo į Minu.

— Ar tu kaip nors susijęs su jos mirtimi?

— Taip, — atsakė jis.

Minu pašiurpo.

— Pasakok, — paliepė prisiversdama.

— Tai aš kaltas. Visi kartodavo, kad Rebeka turi valgymo sutrikimų, bet aš per didelis bailys ir nepaklausiau jos tiesiai. Bijojau nuliūdinti, nenorėjau supykdyt, kad lendu, kur nereikia. Man nė į galvą neatėjo, kad tai taip rimta. O turėjau su ja pasišnekėti.

Jis vis nenuleido nuo Minu didžiulių įsibaiminusių akių.

— Tu manai, kad Rebeka nusižudė, tiesa? — paklausė ji.

Išgirdęs klausimą jis, regis, sutriko.

— Taip, — atsakė, — ji nušoko nuo mokyklos stogo. Tai aš kaltas. Būčiau buvęs geresnis draugas, to niekada nebūtų atsitikę.

Minu pašnairavo į nuotrauką, svarstydama, ar Rebeka juos mato. Vylėsi, kad ne, nes buvo siaubingai gėda dėl savo elgesio.

— Ar tu buvai kartu su ja ant mokyklos stogo? — paklausė ji.

— Ne. Laukiau apačioj. Ji buvo pas direktorę.

Jis suėmė Minu už dilbio šaltais pirštais.

— Tikėjausi, kad direktorė pakalbės su ja apie tuos valgymo sutrikimus. Galbūt įtikins atsiverti, kad man nereikėtų. Bailys aš paskutinis.

— Ar tu ką nors ypatingo šį rudenį veikei? Ar buvai su kuo nors susisiekęs?

— Nesupratau klausimo.

Minu ir vėl pajuto nekantrų niuksą į petį, priminimą, kad laikas nelaukia.

— Ar esi turėjęs ryšių su demonais?

Jo žvilgsnis ir vėl atrodė sutrikęs. Kaip vaiko, kurio klausia pernelyg sudėtingų dalykų.

— Ar užsiiminėjai antgamtiškais dalykais? — kamantinėjo toliau Minu.

— Ne.

Nebuvo jokių abejonių, kad jis nė nenuraukia, apie ką ji kalba.

— Gal tu net pats apie tai nežinai. Pagalvok gerai. Ar nepasitaikė kokių keistų įvykių?

Jis papurtė galvą.

— Ar negirdi galvoje balso, kuris tau lieptų ką nors daryti?

Jis vėl pakratė galvą.

— Kai pasakau raudonasis mėnuo, kas tau pirmiausia ateina į galvą?

— Raudonasis... apelsinas?

— Ar turi antrininką?

— Ne, — silpnu balsu pasakė jis, — rodos, ne.

— Aš daugiau nebegaliu, — staiga išpoškino Vanesa.

Minu puikiausiai ją suprato. Ji pati vos įstengė iškęsti matydama Gustavą tokį išsigandusį ir bejėgį. Jautėsi kaip ispanų inkvizitorė. Bet kai kas dar liko nepaklausta, ir ji tikisi vieno — kad Gustavas nieko nesakys apie bučinį, nes Vanesa, kitaip nei jis, nepamirš nė vieno šio pokalbio žodžio.

— Ar tu mane vieną dieną sekei mieste? Kai paskui susitikom prie geležinkelio tilto?

— Ne.

— Aš tave ten sutikau ir mes... kalbėjomės. Prisimeni?

— Ne.

— Tu tuo pačiu laiku buvai ir kapinėse. Tada pirmą kartą nuėjai prie Rebekos kapo. Tu buvai dviejose vietose vienu metu. Kaip taip gali būti?

Gustavas pakratė galvą.

— Aš nieko nesuprantu! — susijaudino jis. — Tu taip keistai klausinėji.

Viskas, Minu daugiau nebegali. Ji pabandė atlenkti jo pirštus ir ištraukti savo ranką, bet jis laikė apgniaužęs tarsi replėmis. Tada atsargiai paglostė riešą, tikėdamasi, kad taip jį nuramins.

Padėjo. Gniaužtai atsileido, ji išsivadavo ir atsistojo.

— Atleisk man, — paprašė ji.

— Aš nežinau už ką.

— Už visa tai.

— Minu, mudu juk draugai, — nustebo jis.

— Draugai, — pritarė ji, savo nuostabai — nuoširdžiai. — Ir aš labiau už viską norėčiau tau papasakoti, kaip viskas buvo, kai žuvo Rebeka. Tai įvyko ne dėl tavo kaltės.

— Minu, ką tu darai? — sušnypštė Vanesa.

Minu nekreipė dėmesio. Nekreipti dėmesio į nematomą žmogų labai lengva.

— Būk geras, pasistenk prisiminti vieną dalyką, — tarė Minu, — pamėgink jį gerai įsiminti. Ar pažadi pasistengti?

— Pažadu pasistengti, — pakartojo Gustavas.

— Tai atsitiko ne dėl tavo kaltės. Rebeka tave mylėjo.

Gustavo akyse vėl sutvisko ašaros, Minu linktelėjo bandydama įspausti tai jam į pasąmonę.

— Ji nė už ką nebūtų palikusi tavęs laisva valia, — pridūrė.

Gustavas nusišypsojo aiškiai abejodamas.

— Aš pavargau, — atsiduso.

— Tai mik, pamiegok.

Gustavas sumerkė akis, Minu su Vanesa pabuvo kambaryje, kol jis užmigo. Paskui atsargiai, kad nepažadintų, išsėlino laukan. 51

Vanesa stovėjo po dušu visą amžinybę ir vis tiek niekaip neatsikratė jausmo, kad nepakankamai švariai nusiprausė. Išsiskirdamos su Minu jos sutarė, kad niekada niekam nepasakos, ką sakė Gustavas. Kitoms jos pasiuntė žinutes, kad nėra jokių abejonių — jis nekaltas ir nieko nežino apie savo antrininką. O visa kita — niekieno reikalas. Taip pat ir jų. Todėl Vanesa ir jautėsi tokia susitepusi. Nieko nėr baisiau, kaip knaisiotis po slapčiausias kito žmogaus mintis.

Vanesa sėdo prie stalo ir puolė šlemšti Sirpos vakarienei pagaminto troškinio su dešrelėmis. Raitė jau antrą porciją, bet vis tiek neįstengė numalšinti alkio. Kai pabūdavo nematoma, kūnas reikalaudavo tik viena — maisto. Daug daug maisto.

— Tu ramiau, Nesą, — Vilis vos sulaikė juoką.

— Savęs žiūrėk, — atrėžė ji pilna burna ryžių, skęstančių pomidorų padaže.

— Jei ir toliau taip, nusipenėsi kaip paršas.

— Vis tiek būsiu gražesnė už tave.

Ji įsipylė pieno ir susivertė stiklinę į gerklę trim didžiuliais gurkšniais.

Sirpa žiūrėjo į juos vos tvardydamasi.

— Atsiprašau, kad taip kemšu, — pasiteisino Vanesa, — bet galima praryt liežuvį. Kaip visada.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka, — atsiliepė Sirpa.

Iš pažiūros atrodė, jog kalba nuoširdžiai, bet Vanesa suprato, kad Sirpai sunku pasotinti dar vieną burną. Juolab tokią rajūnę. Žinia, Vanesa Sirpai atiduoda pusę savo moksleivio stipendijos, bet kiek ten jos tėra.

— Labai labai ačiū, privalgiau, — Vanesa nurijo paskutinį dešros kąsnį.

Ji ėmėsi kraustyti stalą. Nenustygo vietoje. Sirpa pakilo tvarkytis, bet Vanesa pasiūlė geriau pažiūrėti televizorių. Toji dėkinga nusišypsojo ir prapuolė svetainėje. Vilis kaip niekur nieko liko sėdėti ir supdamasis ant kėdės įsikišo po lūpa porciją kramtomojo tabako.

Vanesa išrikiavo nešvarius indus prie kriauklės ir prileido vandens. Paskui ėmėsi šepetėliu šveisti lėkštę. Vanduo buvo toks karštas, kad net kakta išrasojo. Kokia laimė, kai gali sutelkti dėmesį į ką nors kasdieniška. Trinti lėkštes ploviklio putomis, kol neliks jokių maisto likučių.

Priėjęs Vilis apkabino per liemenį.

— Žinai ką, — tarė pakštelėjęs į sprandą, — mačiau skelbimą pigių kelionių į Tailandą, galėtume varyt po kelių savaičių.

— Man gi pamokos.

„Tailandas, Tailandas, Tailandas. Pastarąjį mėnesį daugiau nieko ir negirdėti, tik tas suknistas Tailandas“.

— Tai koks skirtumas, — sumurmėjo Vilis, — varom, ir viskas. Atrodo, išgausiu truputį pinigų iš Jončio.

Vanesa žengė žingsnį į šalį norėdama ištrūkti iš Vilio rankų. Bet jos ir vėl ją susirado. Tada dar kartą nusipurtė jį, šįkart ryžtingiau.

— Kas yra? — paklausė jis.

— Ar tu gali mane palikti ramybėje bent sekundę?

— Ko tokia surūgus?

— O ko tu prilipai kaip pleistras.

Jis vis dar stovėjo jai už nugaros. Nepasitenkinimas tvokste tvoskė nuo jo.

— Norėjau tik prisiglausti, — purkštelėjo.

— O aš noriu pabūti ramiai. Aišku? Nejau taip sunku suprasti?

— Ko tu vis šerį statai? — jis grįžo prie stalo.

Vanesa laukdama šluostė indus. Žinojo, kad jis neįstengs ilgai ištylėti.

— Aš truputį žiūrėjau tas nuorodas, kur tu atsiuntei, — burbtelėjo pagaliau.

Ji atsisuko su stikline vienoje rankoje, rankšluosčiu kitoje.

— Nelabai ten yra iš ko rinktis, — nutęsė jis.

Vanesa stipriai sugniaužė stiklinę, keista, kad nesuskaldė.

— Nieko neradai, kas tau patiktų, tą nori pasakyti?

— Bliam, Nesą, aš visai netrokštu būti pardavimo agentas telefonu.

— O ko tu trokšti, Vili?

Jis dirbtinai susijuokė, lyg nesuprasdamas, kokia ji pikta.

— Nežinau... Man mano gyvenimas ir taip visai nieko. Toks, koks yra. Toks, koks yra mano gyvenimas su tavim.

— O kas paskui?

— Kada paskui?

Vanesa žino, kad artinasi apokalipsė, Vilis — ne, bet ateitį sunkiau įsivaizduoti Viliui, o ne jai?

— Jei nori geresnio darbo, turi baigti mokslus, — nukirto ji.

— Neišdegs, mano galva mokslams netikus.

— Yra ir praktinių specialybių.

— Taip, bet... kad aš nežinau.

— Vadinasi, situacija tave tenkinai Tu tą nori pasakyti?

— Nuosavas butas, aišku, būtų jėga. Gal tu galėsi suorganizuoti, kai pabaigsi gimnaziją ir gausi darbą? — papokštavo Vilis, ir ji aiškiai matė, kad jis pats sau atrodo be galo žavus.

Už viską labiausiai jai norėjosi tėkšti stiklinę į sieną. Gal būtų taip ir padariusi, bet stiklinė Sirpos. Kaip ir visa kita šiame bute. Viskas priklauso Sirpai. Jie šiuo metu gyvena pas Sirpą. O Vanesa čia nenorėtų sprogti. Ji neatsako už tai, kas bus po sprogimo.

Pastačiusi stiklinę prie kriauklės, padėjo rankšluostį Viliui prieš nosį.

— Tavo eilė, — pasakė ji.

— Nesą, aš tik pajuokavau! Aišku, kad taip gyvendami toli nenuvažiuosim, bet ką daryti — nežinau.

— Suprantu, kad tai tik juokai. Bet man dabar reikia išeiti. O tu, jei nori, kad ir toliau būtume kartu, paklausyk mano patarimo: užsičiaupk.

Vanesa drožė per miestą be jokio tikslo. Galvoje sukosi mintys. Sukosi ir sukosi kaip karuselė, nuo kurios norisi vemti.

Atsirado per daug skirtingų Vanesų. Ji pati nežino, kuri iš jų tikroji. Ta Vanesa, kuri draugauja su Mišele ir Evelina, tarkime, yra kitokia nei Vanesa, bandanti išgelbėti pasaulį. Be to, dar yra Vanesa, kuri iš kailio neriasi, kad neišsiskirtų su Viliu. Ir dar viena, kuri stengiasi neužkrauti pernelyg didelės naštos Sirpai ant pečių. O kur dar Vanesa, kuri mėgina bent jau patenkinamais pažymiais ištempti mokyklą... Ji pasiklydo tarp visų šitų asmenybių.

Vanesa pažvelgė į ją supančius aukštus daugiabučius. Ji atsidūrė Linėjos rajone. Iš kažkurio buto aidėjo muzika. Šeštadienio vakaras, o jai nė į galvą. Nuo kada gyvenimas pasidarė toks tragiškas, kad ji nebeturi planų šeštadienio vakarą?

Pasigėrus gal kiek palengvėtų. Evelina su Mišele minėjo kažkokį vakarėlį, prisiminė Vanesa.

Ji neryžtingai mindžikavo. Dvejojo. Viena būti nenori, bet jų matyti irgi nelabai trokšta. Mišelė ims verkšlenti dėl Mehmeto, su kuriuo pradėjo draugauti, Evelina inkš, kad niekada neturės vaikino, nors visos žino — ji iš jų trijulės gražiausia.

Ir kada ji pastarąjį kartą apskritai buvo nusiteikusi susitikt su Evelina ir Mišele? Nuo praėjusios vasaros Vanesos gyvenime atsitiko tiek visokių dalykų. Yra tiek visko, ko su jomis negalima aptarinėti.

Paprasčiausia būtų tiesiog vaidinti senąją Vanesą. Viešpatie, ji atiduotų bet ką, kad galėtų būti tokia kaip anksčiau.

Vanesa vėl pakėlė akis į daugiaaukščius. Gal ir ne atsitiktinai bus atsidūrusi kaip tik čia.

Ji pasuko prie Linėjos laiptinės, pakilo liftu, paskambino į duris. Niekas neatidarė, ir Vanesa pasijuto nusivylusi. Tai padėjo suprasti, kaip iš tikro norėtų pamatyti Linėją.

Vanesa dar kartą nuspaudė skambutį. Staiga pasigirdo tualete nuleidžiamo vandens šniokštimas. Linėja atidarė duris. Ji vilkėjo tuos pačius Dir En Grey marškinėlius kaip ir tą vakarą su Jončiu.

— Sveika, — pasisveikino Vanesa.

— Sveika.

— Ką veiki?

— Nieko.

— Šeštadienio vakaras, — priminė jai Vanesa, — ar nereikėtų veikti ką nors smagesnio?

— O kas sakė, kad aš nieko smagaus neveikiu? — atkirto Linėja mirtinai rimta mina.

Vanesa pradėjo juoktis.

Linėja spoksojo į ją gal pusę sekundės. Paskui ir ji pratrūko. Jas apėmė isteriškas aš dūstu, aš negaliu, aš sprogsiu iš juoko priepuolis. Vanesa neprisiminė, kada paskutinį kartą taip juokėsi. Jos kikeno, žviegė, tada ėmė cypti, o galiausiai padarė didelę klaidą — pasižiūrėjo viena kitai į akis ir vėl puolė kvatoti.

Paskui susėdo viena priešais kitą ant sofos ir ėmė kalbėtis. Linėjos kompiuteris vis suko tas pačias dainas su gitaromis, liūdnais berniukais ir mergaitėmis, bet kad ir kaip keista būtų, Vanesos neapėmė depresija. Nuo muzikos ir prislopintos raudonos šviesos apgaubė jaukumas.

Pokalbis liejosi kaip upė. Linėja papasakojo, ką jai apie apsauginę magiją parodė Ornamentų knyga. Vanesa papasakojo, kaip supylė serumą Gustavui į kokakolą, bet pokalbio smulkmenas nutylėjo.

— Tu žinai, kad aš su Gustavu kadaise buvau pora? — paklausė ji.

Išvydusi, kaip Linėja apstulbo, Vanesa sukikeno.

— Visą pusdienį pirmoj klasėj. Aš tada buvau taip sugalvojusi... Visiems bernams, kuriems per pietų pertrauką pavykdavo pasisupti su manim į taktą, pažadėjau padraugauti visą tą dieną.

— Tai jau ir tais laikais parsiduodavai pigiai? — šiurkščiai nusižvengė Linėja.

— Pagalvok, jei dabar būtų taip paprasta pasirinkti porą, — tarė juokdamasi Vanesa.

Jos pasišaipė iš Idos, kaip jai teko prisipažinti, kad yra slapčia įsimylėjusi Gustavą. Prisiminė, kad jau nuo pirmų klasių kokios penkios šešios mergaitės po pamokų šlifuodavo šaligatvį aplink jo namą, laukdamos, kada jis pažiūrės pro langą ir pamatys jas. Gustavas merginas visais laikais kerėjo be jokios magijos.

Paskui pradėjo kalbėt apie Minu, apie tai, ar ji lesbietė, ar ne. Vanesa pareiškė, kad taip. Linėja griežtai paneigė.

— Ji man lyg ir patinka, bet aš jos nesuprantu. Man kažkaip niekad neaišku, kada ji pikta, o kada šiaip, — pasakė Vanesa.

Linėja nusijuokė pritariamai linksėdama.

— Man rodos, Minu ant manęs truputį pyksta, — tarė ji.

— Ko?

— Šiaip, nesusipratimas.

Linėja nesileido į smulkmenas.

— Keista mes kompanija. Išrinktosios, — tarstelėjo Vanesa.

— Dar kaip. Vien į mudvi pažiūrėt užtenka, — nusivaipė Linėja.

— Kas būtų patikėjęs, kad tu ir aš va taip sėdėsim? Aš tavęs, tipo, nekenčiau. Ar bent jau pavydėjau. Atseit dėl Vilio.

„Viešpatie, ką aš čia paistau?“ — dingtelėjo Vanesai.

Bet jausmas buvo visai neblogas, tikrai. Ji buvo beveik pamiršusi, kaip gera taip atsipalaiduoti. Ir suvokė, kad tikrai reikia išsikalbėti apie Vilį. Jei jau kas tiksliai supras, ką ji nori pasakyti, tai Linėja.

— Aš su juo išsiskirti nenoriu, — pradėjo Vanesa, — bet ir pakęsti jo negaliu.

— Tai ar būtina su juo tada gyventi?

— Sudėtingas reikalas, — atsiduso Vanesa.

Ji nenorėjo aiškinti, kodėl iš tikrųjų nebegali gyventi namie. Įsivaizduodama, kaip tai nuskambėtų Linėjos ausyse, suprato pasirodysianti lengvapėdė. Linėja apskritai neturi mamos. O tėvas prisigėręs strapalioja Sturvalio parke.

— Aš nesuprantu, kaip galiu būti įsimylėjusi žmogų, kuris mane taip juodai nervina, — pasakė Vanesa. — Arba kodėl aš visą laiką siuntu ant žmogaus, kurį esu įsimylėjusi.

— Manęs neklausk, — atšlijo Linėja.

— Kodėl?

— Niekada nepatarinėk kitiems, kaip elgtis su vaikinu.

— Bet kavinėje tu sakei...

— Negerai padariau.

Linėja sėdėjo turkiškai sukryžiavusi kojas ir žiūrėjo tiesiai į Vanesą.

— Kaip tu nesupranti? Man atrodo, tu verta geresnio. Bet jei aš tau tai pasakysiu ir tu su Viliu išsiskirsi, tada pykši ant manęs ir gailėsies, kam taip padarei. O jei nuspręsi nesiskirti, tada visą laiką galvosi, ką aš apie tai manau, ir už tai manęs neapkęsi.

— Bet aš juk ne... — bandė ginčytis Vanesa.

— Ta prasme, aš nenoriu, kad man paskui dėl visko suverstum kaltę, — pertraukė Linėja.

Vanesa nesumojo, ką atsakyti. Jautėsi tarsi išgirdusi komplimentą, kuris drauge buvo be galo keistas.

— Bet jis man daugiau nebeskambina, — pridūrė Linėja.

Vanesa dar giliau suzmeko į sofą. Galvoje šmėkštelėjo prisiminimas, kaip Linėja su Jončiu čia gulėjo aną vakarą. Atrodo, kad nuo to laiko prabėgo ištisa amžinybė.

— O tu dar mataisi su Jončiu?

— Ne, — pabrėžė Linėja, — manau, tai buvo laikinas sąmonės užtemimas.

Vanesa kikendama pasiraivė. Pėdos atsirėmė Linėjai į kojas.

Apėmė nuojauta, kad viskas susitvarkys. Kaip nors. 52

Minu miške netoli Tyrulių. Pavasaris, medžių lapai skaudžiai žali, net norisi užsimerkti. Ji girdi, kaip čiurlena vanduo. Žiūri sau po kojomis.

Gilyn į mišką vinguriuoja upelis. Vandens paviršiuje žaižaruoja tūkstančiai mažų saulučių. Praplaukia pora juodų plunksnų. Keista, iš kur ji nepabusdama žino, kad tai sapnas?

Minu?

Tai Rebeka ją šaukia.

Minu?

Minu subrūzta. Pradeda bėgti pavandeniui. Reikia surasti Rebeką. Bet kojos grimzta į drėgną žemę. Su kiekvienu žingsniu vis giliau.

Minu!

Ji įklimpsta, negali pajudėti iš vietos.

Antai ten, vandenyje, Rebeka su baltais marškiniais. Guli aukštielninka. Ilgi rusvai šviesūs plaukai švyluoja aplink galvą. Žvilgsnis nukreiptas į dangų, burna pravira, tarsi apimta ekstazės. Rankoje gėlių girlianda. Žiedų spalvos nenatūraliai ryškios juodo vandens fone.

Ji — tai skęstančioji Ofelija.

— Tu ne Rebeka, — nusivylusi piktai sako Minu.

Rebeka žiūri į ją. Rebekos veidas. Rebekos kūnas. Rebekos balsas. Ir vis dėlto ne.

Upelis čiurlena ir alma aplink Rebeką, ji palengva plūkauja srovės vidury. Ji kalba, bet lūpos nejuda.

Tam paveikslui pozavo moteris vardu Elizabet Sidal. Vėliau ji sunkiai susirgo. Ji pozuodavo gulėdama vonioj. Kad vanduo neatšaltų, jį šildydavo šviestuvais. Vieną dieną jie sugedę užgeso. Menininkas to nepastebėjo, buvo paniręs į tapybą. O mažoji Lizi nesiskundė. Kentė tylomis. Kad jis galėtų įgyvendinti savo viziją. Už tai, kad leidiesi kitų labui sutraukiama iki paveiksliuko, tenka brangiai sumokėti.

Kažkur tikrovėje suskambėjo durų skambutis, bet Minu mėšlungiškai kabinosi į sapną.

— Apie ką tu čia?

Aš tikėjau, kad tavo smegenys — tai tavo ypatinga galia, Minu. Tu privalai pabusti. Privalai išdrįsti pažvelgti į save taip, kaip į tave žiūri kiti. Ir dar tu turi nebesipriešinti.

Sapnas išsisklaidė, ji pabudo. Durų skambutis nuaidėjo dar kartą.

***

Minu tėtis atrodė apšepęs, po akimis — tamsūs ratilai. Jis tiksliai nežinojo, ar Minu jau atsikėlusi. Ana Karina jo iškvėptame ore užuodė kavos aromatą.

Gal reikėjo kokią valandą palaukti prieš braunantis pas Minu. Bet ji privalo tą padaryti, kol neapleido drąsa.

Jis palydėjo ją į vestibiulį. Dėl tvarkos šiuose namuose nepersistengiama, bet viskas atrodo padoriai. Pasisukęs į viršų tėtis šūktelėjo Minu, kad pas ją viešnia.

— Ateinu! — nuaidėjo atsakas.

Ana Karina nusivilko striukę ir nusekė Minu tėvą į svetainę.

— Gal norėtum ko nors? — pasiūlė jis. — Kavos? Arbatos? Pieno? Vandens?

— Ačiū, ne, — sumurmėjo Ana Karina, dairydamasi po didžiulį šviesų kambarį.

Brangūs baldai. Keturios knygų prigrūstos lentynos su įmontuota televizoriaus spintele. Ant kitų sienų sukabintas tikras menas — ne paprastos reprodukcijos iš baldų parduotuvės ar siuvinėti kilimėliai su išmintį žarstančiomis patarlėmis, kuriomis taip žavisi Anos Karinos mama. Namų židinys už auksą brangesnis; Svečiuose gerai, namie geriausia; Nėra saulės be dienos, mėnulio — be nakties, o duonos — be darbo.

Pilni visi namai. Tarsi mama mėgintų pati save tuo įtikinti. Įsivaizduodama, ką išvydęs tuos kilimėlius pamanytų Minu tėtis, Ana Karina susigėdo.

Iš svetainės vėrėsi didžiulė virtuvė su baltomis spintelėmis ir tamsiomis medinėmis grindimis. Toliau — praviros durys į darbo kambarį, ant rašomojo stalo puikavosi naujutėlaitis nešiojamasis kompiuteris. Šalia jo — kavos puodelis, iš kurio tebekilo garas. Ir knygų lentynos. Daugybė lentynų.

„Kiek išvis įmanoma turėti knygų? — dingtelėjo Anai Karinai. — Kiek jų galima perskaityti? Kaip žmonės ir spėja?“

Akis užsibuvo prie nieko nevaizduojančio paveikslo. Tik gausybė spalvų ir formų. Ana Karina žino, kad mama paniekinamai nusivieptų ir pasakytų: penkiametis geriau patepliotų. Bet paveikslas Anai Karinai patiko.

— Erikas Falkas, — ištiesė ranką Minu tėtis.

Ana Karina susivokė, kad stovi ir žiopso kaip kvaila kaimietė. Tad suėmė ranką ir dešimtadalį sekundės žvelgė jam į akis.

— Ana Karina Nieminen, — sumurmėjo. Prisistatyti vardu ir pavarde atrodė formalu ir keista. — Mes su Minu lankom tą pačią klasę. Kartu darom tokį darbą.

— Turi omeny pjesę?

Ana Karina žalio supratimo neturėjo, apie ką jis kalba. Ji pravėrė burną ir vėl susičiaupė kaip ant kranto išmesta žuvis. Maždaug taip ji ir jautėsi patekusi į šiuos namus.

— Minu sakė kažką, kad šeštadieniais repetuojat.

— Būtent, — Ana Karina susigaudę, kad tik per plauką nesugriovė Minu alibi kultūros parko pratyboms. — Bet šiandien mokysimės chemijos, — pasakė ji, iš visų jėgų vildamasi, kad Minu tėtis neparodys didesnio susidomėjimo.

Pagaliau laiptuose pasigirdo žingsniai, tarpdury išdygo Minu. Juodi plaukai sukelti į uodegą, akys vis dar paburkusios nuo miego.

— Sveika, — Minu nesėkmingai bandė nuslėpti nuostabą.

— Tai sėdam prie chemijos? — suskubo Ana Karina.

Minu akimirksniu viską sumojo.

— Aha. Lipam pas mane.

Pamačius Minu taip natūraliai judant per kambarius, įspūdis pasikeitė. Gyventi taip erdviai, apsuptam tokių gražių daiktų — nieko ypatingo.

Jos perėjo ilgą antro aukšto koridorių. Ana Karina dirstelėjo vidun pro praviras duris. Vonios kambarys su senu Engelsfošo žemėlapiu ant sienos. Gili vonia ant mažų žvėries kojelių. Čia Minu buvo užpulta.

Minu pakvietė Aną Kariną į savo kambarį ir uždarė duris.

Geltonai ir baltai dryžuoti sienų apmušalai išryškino šviesius lakuotų medinių grindų atspalvius. Raudonas užtiesalas, nerūpestingai užmestas ant lovos, ant naktinio stalelio — didžiulis meno albumas. Lentynoje tvarkingai sustatytos knygos. Tikriausiai pagal abėcėlę.

Visas Minu kambario chaosas telkėsi ant didžiulio rašomojo stalo priešais langą. Ant jo — gausybė vadovėlių ir užrašų, beveik visiškai užgožiančių uždarytą nešiojamąjį kompiuterį.

— Vadinasi, tai ne Gustavas, — tarstelėjo Ana Karina.

— Bent jau ne tikrasis Gustavas, — atsiliepė Minu. — Ta prasme... Jis nežino, kad turi piktą antrininką.

Ana Karina priėjusi atsisėdo ant lovos.

— Aš apsidžiaugiau, kad ne Gustavas, — pasakė ji. — Nors tai reiškia, kad mes vis dar nežinome, kas kaltas.

Minu atsisėdo šalia. Ji laukė.

Ana Karina nežinojo, nuo ko pradėti. Pagaliau giliai įkvėpė ir pradėjo nuo to, kas, jos galva, buvo svarbiausia.

— Atleisk. Atleisk, kad buvau pradingusi.

Ji pašnairavo į Minu. Į ją rimtai žiūrėjo dvi tamsios akys.

Ana Karina visada prisibijodavo Minu. Ji dažnai būna susiraukusi, beveik pikta. Visu kūnu pajunti, kada Minu ima netekti kantrybės, nes jai atrodo, kad tu bukas, elgiesi vaikiškai ar išvis esi ne vietoje. Ir dar tas žvilgsnis. Kaip lazeris.

— Prisimeni gaisrą, kai sudegė tvartas? — vėl pasiryžo Ana Karina. — Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas.

Ji nepasakojo visko smulkiai kaip Nikolausui. Pradėjo nuo gaisro, praleido Jarį ir mamą. Bet vis tiek prisipažinti buvo sunku. Ypač tai, kad iš pradžių ji nesipriešino, kad beveik ėjo pasitikti mirties.

Prabilus apie senelį vėl pabiro ašaros. Ji greit nusibraukė jas atgalia ranka. Ana Karina nenori, kad Minu manytų — atėjo, atsisėdo, žliumbia ir laukia užuojautos.

— Ko nieko nesakei? — galiausiai paklausė Minu.

Ji supyko. Taip Ana Karina ir manė. Drąsa išgaravo.

— Buvo gėda. Man nereikėjo eiti į tvartą vienai.

— O kai tu priešinaisi... Ar matei ką nors?

Ana Karina nelabai susigaudę, ką Minu turi omeny.

— Kas tą darė, nemačiau, — atsakė galop.

— Aišku. Bet gal matei ką nors kita? Ką nors ypatinga ore ar panašiai?

— Ne. Kodėl klausi?

— Nesvarbu, — papurtė galvą Minu.

Ji nebeatrodė tokia pikta, ir Anai Karinai taip palengvėjo, kad ji vėl sukūkčiojo. Galbūt ir yra vilties, kad jos jai atleis.

— O, kad nebūčiau panaudojusi savo galių mokykloje. Juk visi man sakė, — atsiduso ji.

Minu suraukė kaktą.

— Ką tai turi bendra su užpuolimu?

— Tas, kuris mane užpuolė, turėjo pastebėti, kad aš naudojuosi magija, juk jūs mane įspėjot. Atitinka ir tai, ką išsiaiškinome apie apsauginę magiją, — Nikolausas man užsiminė. Ta prasme, jeigu tu šiuo metu demaskuota, aš turėčiau ir toliau būti saugi. Bet tas, kuris mane užpuolė, galbūt ir taip suprato, kad aš esu Išrinktoji...

Ana Karina nutilo. Atsikvėpė.

— Aš pagalvojau vieną dalyką, — tarė patylėjusi. — Man atrodo, kad tas, kuris nori mus nužudyti, priklauso tai pačiai stichijai kaip ir aš. Kitaip tariant, tai žemės ragana. Galbūt dėl to aš sugebėjau taip smarkiai priešintis. Galbūt dėl to jis daugiau nebebandė. Nes pasirodžiau per stipri.

— O tas balsas, — įsiterpė Minu, — ar tu taip darai, kai nori priversti kitus paklusti sau?

Anai Karinai užkaito skruostai.

— Maždaug. Nors aš niekada nebuvau įlindusi į kieno nors kito kūną.

Minu susimąsčiusi linktelėjo.

— Kaip manai, ar galėtum priversti kitą žmogų manyti, kad jis matė ką nors, ko iš tikrųjų nebuvo? — paklausė ji.

— Nežinau. Galbūt. Bet aš niekad nebandžiau.

— Jei žemės ragana gali tai padaryti, tada aišku, kodėl Rebeka ant stogo matė Gustavą. Jei Gustavas — tik iliuzija, o jo vietoje iš tikro buvo kas nors kitas... Bet čia kažkas ne taip...

Ji žvelgė tiesiai į Aną Kariną.

— O ugnis? Ar tu tikra, kad ugnis buvo magiška?

— Ji užsiliepsnojo staiga ir keliose vietose vienu metu. Be to, man toks jausmas...

— Bet žemės raganai neturėtų paklusti ugnies magija.

— Teisybė, — pritarė Ana Karina.

Minu buvo nepaprastai susikaupusi, iš žvilgsnio atrodė nutolusi.

— Bet Rebeka valdė ugnį, — sumurmėjo ji tarsi pati sau. — Rebeka būtų sugebėjusi ir daržinės duris užtrenkti.

— Ką tu tuo nori pasakyti? Rebeka?

Minu atitraukė naktinio stalelio stalčių. Išsiėmė užrašų knygelę, kurią nuolatos nešiodavosi, ir ėmė vartyti.

— Kai judvi su Ida išgyvenot Rebekos mirtį, tu pasakei, kad kažkas atsitiko prieš pat jai mirštant. Tarsi ji būtų sudegusi iš vidaus.

Ana Karina kinktelėjo. Jai buvo nemalonu tai prisiminti.

— O kas, jei žudikas pasisavino jos galias, — svarstė Minu.

— Aha, — Anai Karinai net kvapo pritrūko. — Tarsi būtų paėmęs viską, kas ji buvo.

— Jos sielą?

Ana Karina vėl linktelėjo. Ji nežinojo, ar tiki sielomis, bet sunku rasti tinkamesnį žodį.

Minu visa galva pasinėrė į užrašus. Ana Karina dairėsi nenorėdama jai trukdyti. Pačiupinėjo raudoną užtiesalą. Pastebėjo didžiulį albumą ant naktinio stalelio.

Ant viršelio buvo pavaizduota pora, pasiruošusi bučiniui. Prieš ryždamasi paliesti knygą, Ana Karina kruopščiai nusišluostė rankas į džinsus.

Na ir sunkenybė. Puslapiai lyg savaime atsivertė knygos viduryje, tarsi Minu dažnai žiūrėtų būtent tą vietą. Tokių knygų Anos Karinos namuose irgi yra. Tai storos kišeninio formato knygos plonais viršeliais apie akmens amžiaus žmones. Jos nuolatos atsiverčia tose vietose, kur urviniai žmonės užsiima seksu ant žvėrių kailių.

Ana Karina tyrinėjo paveikslą, atspausdintą ant storo blizgančio popieriaus. Jame buvo pavaizduota tamsiaplaukė moteris mėlyna suknele. Rankoje ji laikė granato vaisių ir atrodė nepaprastai susisielojusi. Ir kažkur matyta.

— Man rodos, supratau, — pasigirdo Minu balsas.

Ana Karina pakėlė akis. Minu atidėjo užrašus ir įsistebeilijo tiesiai į ją.

— Jei žudikas — žemės ragana, vadinasi, naudodamasis savo galia, jis galėjo pastūmėti Eliją į savižudybę. Kai Elijas mirė, žudikas perėmė jo magiškąsias galias. Direktorė sakė, kad medžio raganos gali valdyti ir formuoti gyvą įvairių rusių materiją. Gal tai reiškia, kad medžio ragana gali keisti išvaizdą? Stebuklingai pasiversti kuo nors kitu?

— Vadinasi, nuo tada, kai buvo nužudytas Elijas... žudikas gali atrodyti kaip bet kas?

— To mes nežinome, — atrėmė Minu. — Bet jis gali atrodyti bent jau kaip Gustavas.

— O paskui pasisavino Rebekos galias...

— Telekinezę ir ugnies galią. Jomis pasinaudojo tvarte.

Minu pakilo nuo lovos ir ėmė žingsniuoti po kambarį. Anai Karinai toptelėjo, kad ji primena direktorę.

— Taigi susumuokime, ką turime, — Minu išsileido plaukus ir apsuko gumelę aplink riešą. — Žudikas yra žemės ragana. Mus žudydamas jis atima mūsų sielas ir magiškąsias galias. Šiuo metu jis turi medį ir ugnį. Bet jam nepavyko nužudyti manęs ir tavęs? Kodėl?

— Nes aš esu žemės ragana, — vėl pakartojo Ana Karina. — Ir galbūt todėl, kad už mokyklos ribų jis silpnesnis?

Minu stabtelėjo ir metė į ją palankų žvilgsnį.

— Aš irgi taip pat pamaniau. Mokykla — blogio buveinė, na, ir visa kita.

— Bet kodėl jis tave paliko gyvą?

— Galbūt pastebėjo, kad neturiu jokių galių?

— Nemanau, — papurtė galvą Ana Karina. — Juk tu, šiaip ar taip, Išrinktoji.

Minu žvilgsnis ir vėl nutolo, bet ji atrodė susitelkus.

Stovėjo pasisukusi į Aną Kariną profiliu. Šviesa nuo lango apšvietė jos palaidus plaukus.

Ana Karina nudūrė akis į moterį mėlyna suknele. Paskui vėl į Minu.

— Jei jau kalbam apie antrininkus, — pertraukė ji tylą, — va šita, iš paveikslo, galėtų būti tavo, kaip čia... kopija.

Ji atsuko knygą ir parodė Minu reprodukciją.

— Nusišneki, — paprieštaravo Minu.

— Nieko aš nenusišneku, — spyrėsi Ana Karina. — Aišku, jei lygintume kiekvieną veido bruožą, tada gal. Bet bendras vaizdas tikrai panašus.

Minu spoksojo į paveikslą, tarsi tai būtų eilėraštis kinų kalba, o Ana Karina prašytų jį perskaityti balsu.

— Bet ji juk graži, — išlemeno Minu pagaliau.

Ana Karina nuleido knygą. Minu tai ištarė visai ne taip kaip Julija ar Felisija, kurios prašyte prašosi komplimento. Ji kalbėjo rimtai.

— Tu irgi graži, — tarė Ana Karina.

Minu prunkštelėjo ir nusigręžė.

— Kam tu meluoji, nereikia.

— Aš nemeluoju.

Minu susierzino.

— Tu pažiūrėk, aš spuoguota pabaisa, jei dar nematei.

— Kam šnekėt, o kam tylėt. Aš irgi spuoguota, — laikėsi savo Ana Karina.

— Bet ne taip kaip aš.

Dabar jau susierzino Ana Karina.

— Gerai, gal neturiu lygiai tiek pat spuogų kiek tu. Bet yra tokių, kurių apskritai per spuogus nesimato. O tu dar ir graži. Galėtum, kaip čia, būti jos reinkarnacija.

Tai sakydama Ana Karina pirštu pabaksnojo į atvaizdą.

Minu mirtinai išblyško. Atrodė, kad tuoj nualps.

— Kas tau? — Ana Karina sunerimo.

Kvaila ginčytis dėl to, ar Minu graži, ar ne.

— Man truputį negera, — sumurmėjo Minu. — Atleisk. Turbūt reikės vėl atsigulti. Gerai, kad viską man papasakojai.

Ana Karina užvertė knygą ir atsistojo. Minu bandė jai mandagiai šypsotis.

— Tai gerai, aš einu namo, — tarė Ana Karina.

Minu linktelėjo.

Ana Karina dar pastypsojo keletą akimirkų. Visa tai baisiausiai keista. Bet Minu tylėjo, tad Ana Karina nerangiai paplekšnojo jai per petį, linkėdama greičiau pasitaisyti, ir nusileido laiptais.

Minu tėtis virtuvėje skaitė laikraštį. Jis jos nepastebėjo, Ana Karina nieko ir nesakė. Apsivilko striukę ir be garso, nelyginant Pipiras, išsliuogė pro lauko duris. 53

Prieš artimiausią pamoką Minu tvarkaraštyje langas. Ji užlipo į patį mokyklos viršų ir pasuko koridoriumi, kuris baigiasi durimis į palėpę. Šalia jų esantys tualetai vėl atidaryti. Aprašinėtąsias duris per Kalėdų atostogas pakeitė, bet ir ant naujųjų jau pradėjo kauptis užrašai.

Kai kurie skirti Elijui, kiti Rebekai, bet nemažai parašyta visai kitiems žmonėms, kitiems gyvenimams atminti.

Minu nuspaudė rankeną ir įėjo į vidų. Turint omeny, kad tai mokyklos tualetas, čia buvo pernelyg švaru. Net jei žmonės ir paterlioja duris, į vidų eiti vengia. Kažkas visus sulaiko.

Aplinkui tviskėjo baltos plytelės. Ji ir vėl ten, kur viskas prasidėjo.

Minu priėjo prie tualeto kabinos, kur mirė Elijas. Jokių pėdsakų, žinoma, neliko. O ko ji tikėjosi?

Atsigręžė į kriauklę. Veidrodžiai nukabinti. Galbūt baiminamasi, kad kam nors šaus į galvą pamėgdžioti Eliją?

Bet Minu iš tiesų džiaugėsi, kad negali matyti savo atvaizdo. Pernelyg dažnai ir ilgai jį tyrinėjo. Kaskart pajusdama neapykantą tam, ką mato.

Kai Ana Karina pasakė, kad ji panaši į tą gražią moterį iš paveikslo, Minu iš pradžių nepatikėjo. Bet kai Ana Karina pasakė reinkarnacija, viskas stojo į savo vietas.

Tu turi nubusti.

Tu privalai išdrįsti pamatyti save tokią, kokią tave mato kiti.

Reinkarnacija. Tą patį žodį pavartojo Maksas.

Aš tave myliu, Minu. Myliu nuo pat tos akimirkos, kai pirmą kartą pamačiau.

Jis matė ją nebe pirmą kartą.

Minu panaši į moterį paveiksle. Moteris paveiksle panaši į Alisą. Didžiąją meilę. Todėl jis neįstengė nužudyti Minu. Tai būtų tas pats, kaip pamatyti Alisą mirštant dar kartą.

Aš nedarysiu to. Aš neklausysiu.

Maksas ir yra kaltininkas. Jis nužudė Eliją. Nužudė Rebeką. Jis bandė nužudyti Minu ir Aną Kariną.

Viskas taip šiurpiai gerai sutampa, bet ji vis vien negali tuo patikėti. Iš megztinio kišenės ji išsitraukė mažą rudą buteliuką.

Ji turi sužinoti tiesą.

***

— Jei parsikraustai namo, turim nusistatyti tam tikras taisykles. Vanesa su mama — vienintelės „Monik“ kavinės lankytojos. Tai Vanesa pasiūlė susitikti neutralioje aplinkoje. Bet jau pradeda gailėtis. Jai norėtųsi būti tokioje vietoje, kur galėtų netrukdoma rėkti ant mamos. O dar geriau — trankyti durimis.

— Taisykles? — pakartojo ji pakėlusi antakius.

Mama sukiojo šaukštelį rankoje. Kavos ji beveik negėrė, marcipaninis pyragaitis gulėjo lėkštelėje neliestas.

— Taisykles. Taip, kaip buvo, daugiau negalės būti.

— Pritariu, — Vanesa gurkštelėjo kavos būdama visiškai tikra, kad jos turi omeny skirtingus dalykus.

— Buvau nepakankamai griežta. Per anksti ėmiau leisti tau kažin kur užsibūti, vaikščioti į vakarėlius ir susitikinėti su vaikinais.

— Obuolys nuo obels... Ką? — įkando Vanesa.

Šaukštelis sustingo. Mama pažiūrėjo jai į akis.

— Taip, — pasakė ji. — Matyt. — O dabar, sakai, galas tam? Sakai, dabar pagaliau tapsi tikra mama?

„Kam aš taip? — pyko ji ant savęs. — Kodėl iškart viską gadinu?“ — Jeigu taip elgsies...

Mama jau stojosi.

— Atsiprašau.

Nuo šio žodžio Vanesai burnoje liko šlykštus skonis. Bet mama atsisėdo. Tai svarbiausia.

— Bet tu turi pažiūrėti ir iš mano perspektyvos, — pasiskundė Vanesa.

— Manai, aš nesistengiu?

Vanesa vėl nugėrė kavos, kad nereikėtų atsakyti neigiamai.

— Jei atvirai, nežinau, — burbtelėjo. — Man atrodo, kad tau tas pats. Juk tu neskambinai. Net per Kalėdas.

Ji berte išbėrė priekaištus, kad nepradėtų drebėti balsas.

— Tai aišku, kad man ne tas pats! — pašoko mama.

Vanesa vis dar nedrįso pasikliauti balsu, todėl tik gūžtelėjo pečiais.

— Aš prašiau Sirpos nieko nesakyti, bet mudvi kalbėdavomės bent kartą per savaitę, — teisinosi mama. — Aš maniau, kad geriau tau grįžti pas mane, kai pati būsi pasirengusi.

Ji pasilenkė per stalą prie Vanesos. Toji atšlijo, bet mama apsimetė nepastebinti.

— O kodėl tu nori grįžti namo? Ar nebesutariat su Viliu?

— Su Viliu viskas labai gerai, — atsakė vaikiškai ir pati girdėjo: akivaizdu, kad meluoja.

Vanesa nusuko akis į langą.

— Nesąžininga Sirpos atžvilgiu, — tarė ji.

— Ar tik dėl to? — paklausė mama.

Vanesa žiūrinėjo savo rankas. Tik dabar susivokė, kad irgi sukioja šaukštelį.

Ji juk žino, ką nori pasakyti. Tai kodėl taip sunku?

— Pasiilgau jūsų. Tavęs ir Melvino.

— O mes tavęs. Labai labai.

Vanesa girdėjo, kad mamos balsas prikimęs, ir nedrįso į ją pažiūrėti. Bijojo, kad pradės žliumbti.

— Aš tik noriu, kad sugyventume, — mama sunkiai atsiduso. — Tik noriu, kad būtume šeima.

— Aš irgi. Bet pasakyk man vieną dalyką: ar nemanai, kad Nikis irgi ne visada būna tobulas? Gal ne aš viena kalta dėl visų mūsų rūpesčių?

— Niekada ir nesakiau, kad viskas per tave.

Mama vėl nutaisė kankinės miną. Vanesa to nekenčia užvis labiausiai. Ji sugniaužė kumštį. Nuo nagų delnuose liko mažyčiai raudoni pusmėnuliai.

— Tai kokios tos taisyklės? — paklausė susiraukusi.

— Išeiti galėsi tik savaitgaliais, — pareiškė mama.

Vanesa neprotestavo. Ji puikiai moka išsmukti nepastebėta, mama nė neįtars.

— Su Viliu matytis nekliudysiu, — tęsė mama. — Tik vieno noriu paprašyti, Vanesa, būk atsargi. Niekur neįsivelk. Ar gali man pažadėti?

— Aš nesuprantu, apie ką tu, bet gerai.

— Ir dar. Gal tegu Vilis daugiau pas mus nebeateina.

Mama nusuko akis. Ir Vanesa bematant susigaudę, kad šią sąlygėlę iškėlė Nikis.

— Nemanau, kad jam pačiam labai norėtųsi, — tarė negailestingai. — Turint omeny, kaip su juo buvo elgiamasi pastarąjį kartą.

— Aš jį suprantu.

Gal ir smulkmena, bet mama padarė aiškią prielaidą, kad Nikis gali būti neteisus. To dar nėra buvę.

— Tarp kitko, susitaisėm dušo vamzdžius, — mama vos pastebimai nusišypsojo. — Rytais nebenusiplikom.

— Nori pasakyti, Nikis pats?..

— Gerai būtų, — pertraukė mama. — Galop iškvietėm meistrus. Atėjo, išlupo viską, ką buvo pridirbęs, ir perdarė. Reikėjo iškart kviesti, o dabar išėjo dvigubai brangiau.

Vanesa matė, kad šįkart mamos lūpų kamputyje žaidžia tikra šypsena. Vadinasi, bent truputis vilties yra. Vis dėlto.

***

Paskutinė pamoka — fizika. Jie dirbo poromis. Minu leido savo laboratorinių partneriui Levanui vienam konstruoti rampą, kuria važinės mažytis vagonėlis tam, kad... kažką. Ji neįstengė susikaupti. Vengė žiūrėti į Maksą. Vengė žiūrėti į Aną Kariną. Ji turėjo sutelkti dėmesį, kad neprasidėtų hiperventiliacija. Levanas matavo, konstravo, tikrino. Minu automatiškai užsirašinėjo.

Ji kyštelėjo laisvąją ranką į kišenę ir pačiupinėjo stiklinį buteliuką. Pašnairavo į Makso kavos puodelį ant mokytojo stalo. Iki pamokos galo liko penkios minutės. Maksas klasės gale nugara į ją kažką aiškino Kevinui Monsonui.

— Aš tik popieriaus nosiai, — pasakė ji Levanui.

Ji iš lėto nuėjo į klasės priekį. Popierinių rankšluosčių laikiklis kabėjo skersai už mokytojo stalo.

Ji metė akį į Maksą. Jis vis dar stovėjo palinkęs prie Kevino. Kažką rodė. Ji krimtosi, kad negirdi, ką jiedu kalba, būtų aišku, ar įsitraukę į pokalbį, ar kaip tik baigia. Ironiška, bet Išrinktųjų gyvybės ir viso pasaulio ateitis atsidūrė Kevino rankose. Baigtis priklausys nuo to, ar Kevinas pakankamai didelis asilas, kad Maksas ganėtinai ilgai jam aiškintų sprendimą, ir Minu užtektų laiko padaryti ką reikia.

Iš megztinio kišenės Minu išsitraukė buteliuką su pipete. Buteliukas slydo iš drėgnų pirštų. Ji nusuko kamštelį. Kavos puodelis ant stalo, vos už keliasdešimties centimetrų. Jame likę keli šaukšteliai juodo skysčio.

Pamokos pabaigoje jis kavą visada subaigia.

Minu nervingai dirstelėjo per petį. Visi sėdėjo akis įbedę į savo rampas.

Maksas vis dar aiškinosi su Kevinu. Vadinasi, dabar arba niekada.

„Pilk“, — paragino ji save.

Ji ištiesė ranką, spustelėjo guminę pipetės viršūnėlę ir atsitraukė, nebūdama tikra, ar kas nors tikrai išvarvėjo. Buteliuke liko keli lašeliai. Ji pakėlė akis. Širdis daužėsi kaip pašėlusi.

Maksas atšlijo nuo Kevino ir susidėjęs rankas už nugaros patraukė per klasę.

Ar jis matė? Ji šito nežino. Galvoje buvo tuščia.

Jo veidas nieko nesakė. Kaip visada.

Ji apsimetė, kad šnypščiasi nosį, paskui grįžo į suolą. Pirma dalis baigta.

Šaižiai nuaidėjo skambutis. Levanas, jau surankiojęs pagalbines priemones, metė į ją rūgštų žvilgsnį. Visą darbą teko atlikti vienam.

— Atsiprašau, aš šiandien vos pasivelku, — tarė ji atgailaudama.

— Nieko, — tarstelėjo jis kraudamasis kuprinę.

Ji pati knygas dėjosi kiek galėdama lėčiau, kol iš klasės išsimėžė paskutiniai mokiniai. Ar būtina kaip tik šiandien taip delsti? Norėtųsi surikti jiems kuo greičiau nešti kudašių. Kitom dienom tai išdunda kaip arklių banda.

Galop liko tik ji ir Maksas. Jis laikė kavos puodelį. Ar išgėrė? Ji bandė ką nors išskaityti jo veide.

— Ar viskas gerai? — paklausė jis.

Ji prisivertė nusišypsoti. Nuo šypsenos ėmė drebėti lūpų kampučiai.

— Aišku. O ką?

— Aš juk matau, kad kažkas yra, — pasakė jis.

Ji priėjo prie stalo. Jo žvilgsnis. Tos nuostabios rudai žalios akys. Žudiko akys.

Jis žiūrėjo į ją gerdamas paskutinį gurkšnelį. Adomo obuolys sujudėjo, jis nugurkė skystį.

Atsikrenkštė. Nurijo seiles dar kartą.

— Ar čia kažkaip... ne tvanku?

Ir ji suprato, kad serumas veikia.

— Ar tai tu? — sušnibždėjo ji. — Ar tu nužudei Eliją ir Rebeką?

Laukimas prilygo kryčiui į atvirą kosmosą, vis greičiau ir greičiau, sulig kiekviena tūkstantąją sekundės dalimi.

— Taip, — tarė Maksas.

Štai ir atsakymas. Kuris viską pakeičia.

Meilė, kurią ji jam jautė, tokia didžiulė ir amžina meilė. Tos meilės neliko. Ji nemanė, kad galima liautis mylėti taip staiga. Bet to Makso, kurį ji mylėjo, juk nėra. Niekada ir nebuvo.

— Ar tu apsimetei Gustavu prie geležinkelio tilto?

— Taip. Norėjau būti šalia tavęs.

— Kodėl būtent Gustavu?

— Man rodos, jis tau patinka. Gustavas visiems patinka. Rebeka juo pasitikėjo.

— Ar tu žinai, kas yra kitos Išrinktosios?

— Žinau tik apie tave ir Aną Kariną. Trijų trūksta.

Minu pajuto nepaprastą palengvėjimą, kad Vanesai, Linėjai ir Idai negresia tiesioginis pavojus.

Jau kitą akimirką ją nutvilkė siaubinga mintis. Apie tai vakar užsiminė Ana Karina, bet ji pati nėra rimtai to svarsčiusi.

Vadinasi, žudikas gali apsimesti bet kuo...

— Ar esi kada apsimetęs kuo nors kitu? Manimi arba Ana Karina?

— Bandžiau, — atsakė Maksas. — Bet kažkodėl galiu pasiversti tik kitu vyru. Jie man minėjo, kad kartais tenka susidurti su tokiais apribojimais, todėl galiu įgauti tik tos pačios lyties kitą pavidalą.

— Jie minėjo?

— Tie, kurie mane palaimino, — Maksas nė nemirktelėjo. — Jie papasakojo apie jus. Ir nurodė, ką turiu daryti.

— Ar esi juos matęs? Buvai kada nors sutikęs?

— Ne. Iš pradžių jie buvo tik balsai mano sapnuose. Bet dabar girdžiu juos ir nemiegodamas. Jie visada su manimi. Dabar jie man liepia tylėti, bet aš negaliu.

— Kodėl? — paklausė ji. — Kodėl tu mus žudai?

— Aš sudariau su jais sutartį. Bet jos sąlygos dabar pakeistos.

Jis žiūrėjo į Minu stikliniu žvilgsniu ir šypsojosi.

— Tau nėra ko jaudintis, Minu. Tau parengtas naujas planas.

Jai kūnas nuėjo pagaugais.

— Planas?

— Smulkmenų kol kas neatskleidė. Svarbiausia, kad jie sutiko palikti tave gyvą. Man daugiau niekas ir nerūpi.

— Bet tuos, kurie tau nieko nereiškia, žudai be gailesčio?

— Man nepatinka, bet tai būtina.

— Būtina?

Maksas sumirksėjo. Serumas nustojo galios. Jis įdėmiai pažvelgė į ją, tarsi tik dabar būtų pastebėjęs.

— Apie ką mes kalbėjomės? — paklausė.

Minu pravėrė burną, bet neįstengė ištarti nė žodžio. Tarsi būtų išsekusios melo atsargos.

Ir Maksas tą matė.

O gal demonai jam pranešė, kas įvyko? Jų serumas nepaveikė. Makso žvilgsnis pasidarė desperatiškas.

Ji pamėgino sprukti prie durų, bet jis skaudžiai sučiupo už riešo. Prisitraukė prie savęs.

— Paleisk mane.

Jos balsas toks silpnas, kaip sapne, kai negali surikti.

— Ką tu padarei?

— Nieko.

— Ką padarei? — pakartojo jis.

— Aš nežinau, apie ką tu kalbi, — sušnibždėjo ji. — Man reikia eiti. Pagaliau Maksas ją paleido.

— Minu, tavęs aš neskriausiu, — tarė jis maldaujamai.

Ją pykina pagalvojus, kad bučiavo jį.

Kaip ji galėjo pabučiuoti jį du kartus ir nesuprasti, kad jis žudikas? Ir kaip reikės prisipažinti kitoms?

— Aš nežinau, apie ką tu kalbi, — atsakė ji ir išbėgo lauk iš klasės. 54

Jos grūdosi Nikolauso virtuvėj aplink stalą. Pats Nikolausas, atsirėmęs į spintelę su kriaukle, išsiblaškęs glostė Katiną.

Minu kiūtojo įsitempusi, pečius pritraukusi, suskliautusi ausis. Delnus laikė pasidėjusi ant stalo. Ji turi išlikti stipri ir viską papasakoti. Pakėlusi akis susižvelgė su Ana Karina. Ana Karina irgi buvo priversta atskleisti savo paslaptį kitoms.

Minu repetavo, ką sakys. Vis iš naujo suko prisipažinimą mintyse. Bandė sukaupti drąsą. Mėgino nugalėti gėdą, kurios — ji giliai viduje suvokė — neturėtų jausti. Bet jai vis tiek buvo gėda.

Ir štai visų akys nukrypo į ją.

— Tai Maksas, — pasakė ji. — Žudikas yra Maksas.

Vaizduotėje šis momentas atrodė kitaip.

— Maksas? — žioptelėjo Ana Karina.

— Koks dar Maksas? — nekantriai paklausė Vanesa.

— Mūsų kuratorius, — paaiškino Ana Karina. — Fizikos ir matematikos mokytojas.

— Tas gražuolis? — pasitikslino Ida.

— O kodėl jis? — paklausė Ana Karina.

Ir Minu nudelbusi akis viską išklojo. Apie Maksą ir Alisą, ir moterį paveiksle, apie tą vakarą, kai buvo jo namuose, apie bučinį prie geležinkelio tilto, Gustavo kopiją, kuri buvo Maksas, apie viską, ką Maksas prisipažino klasėje. Ji nutylėjo vienintelį dalyką, planą, kurį jis minėjo. Planą, kurį jai sugalvojo demonai. Tai buvo per daug siaubinga.

— Kaip tu galėjai būti tokia debilė? — užsipuolė ją Vanesa.

— Aš nežinojau, — išmikčiojo Minu. — Aš iki pat vakar nežinojau...

— Aš ne tą turiu omeny, — niršo Vanesa, — aš kalbu apie tiesos serumą!

Juk galėjo atsitikti bet kas! Kaip tu galėjai viena su juo eiti pas Maksą?

— Tai mano atsakomybė, — gynėsi Minu.

Linėja tylėdama stebėjo Minu. Bet štai pasilenkė šaltai šypsodamasi.

— Gerai, o kas būtų buvę, jei Maksas būtų tave nudobęs? Būtume niekada nesužinoję, kad žudikas jis.

— Aš tik norėjau būti tikra, kad tai jis, — teisinosi Minu.

— Taigi. Kad nereikėtų be reikalo atskleisti savo nekaltutės paslapties.

Minu neteko žado.

— Be to, tu bučiavai Gustavą tada, kai mes manėm, kad jis žudikas, — nesiliovė Linėja. — Žinai, man truputį nejauku žiūrėti į tave.

— Jis mane bučiavo, bet aš jį atstūmiau.

— Bet vieną sekundę tau patiko, — neatstojo Linėja. — Nors tu manei, kad Gustavas — žudikas, tau vis tiek patiko.

— Aš to nesakiau.

— Kad ir taip matosi.

Linėja ją gyvą mėsinėjo. Traukė gabalėlį po gabalėlio ir rodė, kokia šlykšti išsigimėlė yra Minu.

— Gal tu užsičiaupsi vieną kartą! — riktelėjo Vanesa Linėjai. — Jontis Elijui narkotikus pardavinėjo, o tu ką su juo veikei?

Minu nežinojo, apie ką jiedvi kalba, bet aiškiai matėsi, kad Vanesos žodžiai pataikė Linėjai į skaudžią vietą. Ji nuščiuvo ir tarsi susitraukė ant kėdės.

— Užteks, — įsikišo Nikolausas. — Man regis, nė viena negalit pasigirti tyra kaip krištolas sąžine. Verčiau žvelkime į ateitį.

— Tai ką mums daryti? — paklausė Ida.

— Kad ir ką darytume, reikia veikti greitai, — įsikišo Ana Karina. — Maksas jau žino, kad Minu jį demaskavo.

Merginos iš lėto įsisąmonino jos žodžius.

Visą rudenį ir žiemą jos laukė šio momento. Praktikavosi ir ruošėsi. Ir štai sulaukė. Daugiau ruoštis nebėra kada. Žiūrėdama į kitas, Minu pagalvojo, ar bent viena iš jų pasirengusi susiremti su Maksu. Su tuo, kuris du iš jų jau nužudė.

— Mano nuomonę jūs žinot, — tarė Linėja. — Tokie kaip jis neturi teisės gyventi. Jis pasirinko, kieno pusėje būti.

— Aš pritariu, — pasakė Ida.

— Jis — žmogus, — paprieštaravo Nikolausas.

— Taip, — pasigavo Linėja, — jis tik žmogus. Vadinasi, jį nužudyti įmanoma, net jei jis ir palaimintas demonų.

— Nežudyk, — priminė Nikolausas.

— Akis už akį, dantis už dantį, — atrėžė Linėja.

— Gal apsieisim be Biblijos citatų? Mes jo žudyti negalim, — nukirto Minu.

— Tu išvis tylėk, — neatlyžo Linėja. — Tu jam neabejinga.

Minu jau žiojosi protestuoti, bet nuo stalo pakilo Ana Karina ir skvarbiu žvilgsniu įsižiūrėjo į Linėją.

— Aš niekada neprisidėsiu prie žmogžudystės, — pasakė ji. — Šios ribos peržengti nevalia.

— Du prieš du, — tarė Linėja, — viskas tavo rankose, Vanesa.

Minu pamanė, kad tai absurdas. Jos balsuoja, ar nužudyti žmogų, ar ne!

— Aš pritariu Anai Karinai, — atsiliepė Vanesa.

Linėja įsispoksojo į stalą.

— Ką gi, tada nebėra ko pridurti, — tarė galop.

— Nuostabu, kad mes vėl tokios geros draugės, — po pauzės ironiškai tėškė Ida. — Ar čia tik aš viena dar negaliu atsigauti, kad Minu glamžėsi su mokytoju?

Staiga Katinas pratisai sumiaukė ir šovė į didįjį kambarį kaip juodas žaibas.

Jau kitą akimirką Idos galva smarkiai palinko į priekį, tarsi būtų ką pamačiusi sau ant pilvo.

Minu perliejo elektra. Tokį jausmą ji patyrė pirmąją naktį kultūros parke. Naktį, kai viskas prasidėjo.

Girgždėdama ir cypdama Idos kėdė iš lėto atsitraukė nuo stalo. Nuo kojų ant medinių grindų nutįso ilgi dryžiai.

Aplink stalą stojo mirtina tyla. Jos nenuleido nuo Idos akių.

Staiga kėdė sustojo kaip įbesta. Idos kvėpavimas — vos įžiūrimas garų debesėlis. O paskui ji... paaugo.

„Ne, — susigaudę Minu, — ji sklendžia oru.“

— Ji sugrįžo, — sumurmėjo Nikolausas.

Ida pakėlė galvą ir pažvelgė į merginas. Vyzdžiai buvo smarkiai išsiplėtę. Iš lūpų kampučio nusidriekė plona ektoplazmos srovelė.

— Mano dukros. Džiaugiuosi jus matydama, — prabilo Ida nesavu, bet šiltu ir švelniu balsu. — Tačiau tai, kad jūs vis dar nepasitikite viena kita, rimta. Norėdamos laimėti, turite besąlygiškai pasitikėti.

Ji apžvelgė visas paeiliui. Minu pasirodė, kad prie Linėjos žvilgsnis užsibuvo ilgėliau.

— Priešą privalote pasitikti drauge. Turite stoti prieš jį vieningos. Tik tada įstengsite nugalėti. Ratas — jūsų atsakymas. Ratas yra ginklas.

— Tu privalai joms pasakyti dar ką nors!

Tai Nikolausas. Jis prisiartino prie Idos ištiesęs ranką, tarsi norėtų ją paliesti, bet nedrįstų. Ida atsisuko į jį.

— Tai viskas, ką galiu pasakyti, — tarė ji. — Tai viskas, ko jums reikia.

— Kas tu? — atsitokėjo Minu. — Ar tu — tai ji? Ragana, kuri gyveno septynioliktajame amžiuje?

Ida atsisuko į Minu.

— Taip. Bet laiko klausimams neliko, — paskubino ji, o jos balsas tuo pat metu nuaidėjo Minu galvoje.

Nebesipriešink.

Ida žiūrėjo tiesiai į ją savo juodom akim.

Nuo to viskas ir priklausys, Minu. Nebesipriešink.

Kambaryje sklaidėsi silpnas gaisro dūmų kvapas. 55

Antroji lova senelio palatoje buvo tuščia, švariai paklota. Jie buvo vieni. Ana Karina, mama ir senelis.

„Mano šeima“, — dingtelėjo Anai Karinai.

Mama pirštais barbeno į metalinį senelio lovos rėmą. Akivaizdu, kad netrukus vėl eis parūkyti. Ji jau skundėsi, kad niekur nėra rūkomojo. Net balkono. Suprask, teks vilktis į pirmą aukštą.

Anos Karinos žvilgsnį prikaustė buki, trumpi pirštai, ant kurių dar buvo matyti nudegimo pėdsakų. Staiga pirštai sustingo.

Sekundę Anai Karinai pasirodė, kad netyčia bus privertusi mamą nustoti barbent. Ji baimingai žvilgtelėjo jai į veidą, bet mamos išraiška buvo kaip visada.

Ana Karina negalėjo akių atplėšti. Gal šiandien mato ją paskutinį kartą. Didžiulė tikimybė, kad Anos Karinos po šios nakties neliks tarp gyvųjų.

Mama pasimuistė.

— O tau kas dabar? — paklausė.

— Nieko.

— Sakai? Einu sutrauksiu dūmą, — mama jau stojosi.

Kai ji išnyko, senelis pramerkė akis. Tarsi būtų tik apsimetęs, kad miega. Jis plačiai nusišypsojo Anai Karinai.

— Gerda? Ar tai tu?

— Ne, seneli. Čia aš. Ana Karina. Tavo anūkė.

Atrodė, kad jos negirdi. Tik vos pastebimai pamojo prieiti arčiau. Ji pasilenkė. Senelis tiriamai pažvelgė į ją.

— Atėjo laikas, tiesa? — tarė jis. — Karas prasidėjo?

Ana Karina linktelėjo. Taip, prasidėjo.

Galutinį planą sudėliojo Minu septynioliktojo amžiaus raganai palikus Idos kūną. Planą, kuriame Anai Karinai tenka svarbiausias vaidmuo.

Planą, kuriuo nė viena iš jų rimtai netiki, tą ji žino. Bet jos privalo sustabdyti Maksą tuoj pat.

Senelis silpnai sumirkčiojo prieš šviesą ir paprašė vandens. Ana Karina prilaikė mėlyną plastikinę gertuvę atsargiai palenkdama ją prie burnos. Tarsi girdytų mažą vaiką.

— O, kad būčiau jaunas ir stiprus, dar apsivilkčiau uniformą, — tarė senelis svajingai. — Anąsyk buvau mažas. Tėtušis mano juk irgi ėjo į karą.

— Negalvok dabar apie tai, — sudraudė Ana Karina, — rūpinkis, kaip pasveikti, kad vėl galėtum grįžti namo.

— Aš tikrai nesu už karą. Tu, Gerda, žinai, — tęsė jis. — Bet nesu ir pacifistas. Kai kurių karų neišvengsi. Kai kada reikia ir pakovoti. Reikia rizikuoti gyvybe, kad atliktum pareigą.

— Žinau, — pritarė ji.

— Lokys pavojingiausias užspeistas į kampą. Nepamiršk to, — mokė senelis.

— Nepamiršiu.

Panašu, kad jis pasakė viską, kas gulėjo ant širdies. Kūnas atsipalaidavo, jis vėl užsimerkė. Ana Karina suėmė jo rankas ir atsargiai laikė, kol įsitikino, kad jis giliai įmigo.

— Viso, seneli, — sušnibždėjo ji. — Aš tave myliu.

***

Prieš akis driekėsi užšalęs tvenkinys. Vilis sustabdė automobilį prie pat paplūdimio. Oras buvo švelnus. Niekas nebedrįso čiuožinėti ant ledo.

Vanesa išvydo savo veidą šoniniame veidrodėlyje. Atrodė vyresnė. Ne dėl raukšlelių ar ko panašaus, tiesiog šiaip subrendusi. Beveik suaugusi. Kažkas atsirado žvilgsnyje, ko anksčiau nepastebėdavo.

Ji pravėrė langą ir įkvėpė drėgno, minkšto oro, liudijančio, kad pavasaris ne už kalnų. Tyku. Tik vėjas vos vos ošė medžių šakose.

— Pasiilgau tavęs, — tarė Vilis.

— Aš juk čia.

— Tu žinai, apie ką aš.

Parėjusi pas Sirpą ji pasakė, kad grįžta namo. Sirpa, regis, lengviau atsikvėpė, nors ir stengėsi to neparodyti.

Vilis parkraustė Vanesą į Erškėtrožių plentą.

Žino, jam baisu, kad ji jo nepaliktų. Bet jis nė nenujaučia, kad šiandien galbūt apskritai paskutinė jos gyvenimo diena.

Tau virs galvos vis dar kybo nGeadal.

Vanesa žvelgė pro langą. Antai ten jie vasarą kūrendavo laužą. Giraitė — jos ir Vilio slapta vieta. Tokiu metų laiku ji nyki — tik keli žemi medžiai plikomis šakomis. Kiek visko atsitiko nuo to karto, kai jie čia buvo kruvinojo mėnesio naktį. O rytoj rytą viskas baigsis. Šįvakar jos susiras Maksą. Kad ir kas būtų, viskam galas.

Vilis pertraukė jos mintis paimdamas už rankos ir smarkiai suspausdamas.

— Apie ką galvoji?

— Nieko ypatingo.

Kaip ji jam pasakys, kad galvoja, ar dar kada pamatys šią vietą vasarą?

— Žinau, kad esu beviltiškas, — tarė jis, — bet aš stengiuosi. Man tik reikia susigaudyti, ko noriu. Tokiems kaip aš gal senais laikais būdavo lengviau, kai nebūdavo iš ko rinktis. Žinai, įsidarbinai anglių kasykloj ar kur ir ari visą gyvenimą.

Vanesa atsisuko į jį ir atsakydama taip pat smarkiai spustelėjo ranką.

— Gyvenimas anksčiau tikriausiai buvo vienas malonumas, — šyptelėjo ji. — Aš gal būčiau mirusi prie puodų, šutindama runkelius ir gimdydama mūsų septynioliktą vaiką.

Ji pabandė viską nuleisti juokais, bet Vilis tik žiūrėjo į ją.

— Aš nė už ką nenorėčiau gyventi be tavęs, — tarė jis.

Ji palinko prie jo, jie apsikabino ir stipriai susiglaudė. Ji švelniai pabučiavo jį, atstumdama visas niaurias mintis. Nėra nei praeities, nei ateities.

Ji prisitraukė jį dar arčiau, kirste įsikirto. Tai jai visai nebūdinga. Ji nori pajusti jį taip arti savęs, kad arčiau jau būtų neįmanoma. Bet tam trukdė pavarų perjungimo rankena.

— Eikš, — ji jau lipo per tarpą. Susmukusi ant plačios galinės sėdynės išsinėrė iš striukės.

***

Minu užklijavo voką ir padėjo į naktinio stalelio stalčių.

Laiškas prasidėjo žodžiais: „Brangieji mama ir tėti.“

Savaime suprantama, ji nerašė, ką šįvakar veiks iš tikrųjų. Bet paliko jiems svarbesnę žinią: ką jaučia. Kad myli juos. Kad jokiu būdu savęs nekaltintų, jeigu jai kas nors atsitiks.

Jeigu joms nepavyks susidoroti su Maksu, jų kūnus greičiausiai aptiks jau rytoj. „Penkios jaunos merginos atėmė sau gyvybę baigiamojo gerai žinomo savižudybių pakto ritualo metu.“

Minu pakilo nuo lovos, išėjo į koridorių, nusileido laiptais. Mama su tėčiu skaitė didžiajame kambaryje, bent kartą abu toje pačioje patalpoje. Tyliai grojo klasikinė muzika. Ravelis.

Ji jautėsi keistai rami, nors turėjo kvaišti iš baimės. Pirmą kartą nuo to laiko, kai viskas prasidėjo, ji turi aiškų tikslą. Jos žino, kas žudikas, žino, kad jį sustabdys.

Nebesipriešink. Nuo to viskas ir priklausys, Minu. Nebesipriešink.

Ji beveik susitapatino su šiais žodžiais. Ji nesupranta, ką jie reiškia, ir vis dėlto kažkas jos viduje žino jų reikšmę.

Panašiai buvo ir tada, kai sugalvojo planą. Kai Ida susmuko ant kėdės Nikolauso virtuvėje ir vėl atvirto į save, planas tiesiog atsirado savaime, aiškus kaip ant delno.

Ana Karina turi priversti Maksą nutraukti demonų palaiminimą. Paskui — liepti jam nueiti į policiją ir prisipažinti nužudžius Rebeką ir Eliją.

Puolimui turi vadovauti Ana Karina, bet prisidėti privalo visos.

Ratas yra atsakymas.

Minu prisiminė įsilaužimą į direktorės namus. Kaip jos su Vanesa negalėjo pajudėti iš vietos, kol nesusiėmė už rankų. Kaip Ida ir Ana Karina susikabinusios Liucijos dieną abi kartu regėjo Idos viziją. Kaip Vanesa, Ida ir Minu laikėsi už rankų per tiesos serumo gaminimo ritualą.

Visos kalbos, kad jos susijusios ir susisaisčiusios, — tai ne tik kalbos, tai nenuginčijamas faktas.

Drauge jos stipresnės. Sujungus visų energiją, bendra suma didesnė už atskirų dalių energiją.

Šįvakar jos eis į namus pas Maksą. Paskambins į duris.

Pirmąją ataką Ana Karina turėtų įvykdyti su nematomos Vanesos pagalba. Jos privers Maksą jas įsileisti. Linėja, Ida ir Minu įeis paskui jas. Ir suteiks Anai Karinai savo energijos dalį, kol ji kovos su Maksu.

Ratas yra ginklas.

Minu stabtelėjo didžiojo kambario tarpduryje. Įsižiūrėjo į mamą su tėčiu. Apgalvojo viską, ką parašė laiške, tikėdamasi, jog to užteks, kad jie suprastų, kaip ji juos myli.

Mama pakėlė akis nuo knygos, Minu žengė į kambarį, atsisėdo ant sofos tarp tėvų.

— Ar tau geriau? — paklausė mama.

— Geriau, turbūt nė nebuvo to gripo, — atsiliepė Minu.

Šiandien ji pirmą kartą praleido pamokas be pateisinamos priežasties.

— Jau turbūt kokį šimtą metų čia visi trys nesėdėjom, — mama apkabino Minu ir išsiblaškiusi perbraukė jai per plaukus.

— Mm, — sumurkė prisiglausdama.

— Nieko nesakei, gal norėtum ko nors ypatingo gimimo dienai. Ne taip jau daug ir liko. Turim paskubėti, jei norėtum ką nors užsakyti.

— Man nieko nereikia, aš visko turiu, — Minu pasakė grynų gryniausią teisybę.

Tėtis nepakėlė galvos, buvo paniręs į knygą. Taip ir turi būti. Tai paprasčiausias antradienio vakaras. Minu nieko daugiau netroško, tik sėdėti, klausytis fortepijono muzikos ir tylaus šiugždėjimo, kai tėvai verčia kiekvienas savo skaitinio lapus. 56

Vanesa vėlavo.

Sunku išsiplėsti iš namų. Ji vakarieniavo su mama ir Melvinu. Mama užsidegusi tarškėjo apie savo būsimą tatuiruotę. Tai bus gyvatė, kandanti sau į uodegą. Atseit kažkoks karminis simbolis. Frasis bambsodamas po stalu gadino orą ir susidomėjęs uostinėjo, ką padaręs. Paskui nusižiovavęs užmigo. Melvinas, sėdėdamas ant grindų, žaidė su pingvinu ir virtuviniais įrankiais, kartkartėmis vis padaužydamas Vanesai į koją plakikliu, kad atkreiptų dėmesį.

Eidama pas Nikolausą Vanesa bandė suturėti viduje šilumą ir ramybę.

Virš miesto pamažu leidosi saulė, dangus kybojo ryškiai rožinis. Vanesa vengė purvinų balų ir gyvybei pavojingų slidžių ledokšnių.

Suskambo mobilusis, Vanesa išsitraukė jį iš striukės kišenės.

Tai Minu.

— Kur tu?

Balsas įsitempęs.

— Tuoj būsiu.

— Ar Linėja su tavim?

— Ne.

— Bandžiau skambinti, bet ji išjungusi telefoną.

Vanesa sustojo. Pasidairė po tuščią parką už Sičio galerijos. Ant suolelio vienišas alkoholikas spardė per arti priėjusio balandžio pusėn. Iš pradžių pamanė, jog tai Linėjos tėtis, bet gerai įsižiūrėjus suprato, kad ne.

— Užeisiu pas ją patikrinti, — tarė Vanesa, — jei pasirodys, skambink.

Sutemų dangus atsispindėjo purvinai pilkuose betoninių namų languose, paversdamas juos purpuro ir aukso keturkampiais.

Vanesa sparčiais žingsniais artėjo prie durų. Nujautė kažką negero. Labai labai negero. Ji bandė prigalvoti visokiausių paaiškinimų, maža kas galėjo atsitikti. Linėja turbūt pametė mobilųjį. Arba tiesiog pamiršo namie. Ji tikriausiai jau pakeliui pas Nikolausą, ir netrukus Minu paskambinusi pasakys, kad atėjo.

Linėja jų neapgaus. Ar ne? Dabar, kai jos ketina pulti Elijo žudiką.

Liftas vargais negalais kilo aukštyn. Vanesa stengėsi atsispirti minčiai, kad Linėjai galėjo kažkas atsitikti ir ne namie. Kad Maksas ją demaskavo. Būtų tikrai nesunku visus įtikinti, kad Linėja nusižudė. Mama mirusi, geriausias draugas miręs, tėtis — alkoholikas... Vien dėl keistos aprangos Engelsfošo gyventojų akyse ji buvo puiki kandidatė į savižudės.

Liftas pagaliau sustojo, ir Vanesa išėjo į laiptų aikštelę. Nuščiuvusi įsiklausė. Nė garso. Ji svarstė, ar šiame aukšte dar kas nors gyvena, be Linėjos. Ant dviejų artimiausių durų lentelių su pavardėmis nebuvo.

Ji bandė pajusti, ar Linėja bute. Tačiau buvo per sunku. Viduje — daugybė Linėjos pėdsakų, oras prisodrintas jos energijos.

Vanesos žvilgsnį patraukė grindys. Žalios, betoninės, su juodais ir baltais dažų purslais.

Linėjos durų link vedė šlapios pėdos.

Didžiulės. Vyriškos.

Vanesa negali pakęsti kvailos panos, kuri siaubo filmuose daro kaip tik tai, ką ji darė dabar. Neskambina draugams ir nelaukia, kol atvyks pagalba, o lenda tiesiai į nepažįstamą namą, kur kitos aukos tyko žudikas maniakas.

Bet ji taip elgėsi dėl Linėjos. Laukti nebuvo kada. Vanesa susikaupė ir kūnas paniro į nematomą bangą.

Ji iš lėto nuspaudė rankeną.

Durys buvo neužrakintos. Vanesa be garso įsėlino į Linėjos prieškambarį ir uždarė duris.

Didžiajame kambaryje kažkas stovėjo. Siluetas išryškėjo nuo lango krintančioje priešinėje šviesoje. Ji ne iš karto įžiūrėjo, kas ten toks.

Jontis.

Jis vilkėjo tamsiai mėlyną pūkinę striukę, kurią kartais dėvėdavo Linėja. Spoksojo į prieškambarį, tiesiai į Vanesą.

Vanesa nustėro. Nejau mato ją?

Bet jis tik suraukė kaktą ir prapuolė Linėjos miegamajame. Vanesa girdėjo, kaip darinėja spintos duris, rausiasi tarp pakabų ir tranko stalčius. Buvo akivaizdu, kad paskubom kažko ieško.

Vanesa dvejojo. Jončio neturėtų čia būti. O gal Linėja melavo, kad su juo nebesimato? Gal jis žino, kur ji?

Minu vis dar neskambino. Vadinasi, pas Nikolausą Linėja nepasirodė.

Vanesa, vėl tapusi matoma, įėjo į didįjį kambarį. Išgirdęs žingsnius Jontis išniro iš miegamojo.

— O tu čia ką, bliam, darai? — paklausė jis.

Žvilgsnis neįprastai aštrus.

— Tu pats ką čia, bliam, darai? — atrėžė ji. — Kur Linėja?

— Nežinau. Durys buvo neužrakintos, kai atėjau.

Vanesa rimtai išsigando. Tikrai nepanašu į Linėją, ji nerakintų durų nepalieka.

— Maniau, nebesusitikinėjat, — tarė ji.

— Ir aš maniau. Bet jinai šian atvarė pas mane...

Jis susičiaupė. Tiriamai nužiūrėjo Vanesą.

— Tai judvi susikukavot?

— Panašiai, — nesileido į kalbas Vanesa.

Jontis rimtai stebeilijo į ją.

— Ji iškrėtė kraupią kvailystę. Man tikrai reikia ją surast. Jei žinai, kur ji...

— Ką ji padarė? — pertraukė Vanesa.

Jontis neatsakė.

— Jei pamatysi, skambink, — paliepė jis. — Čiuožiu į miestą jos ieškot.

Jis pasuko prie lauko durų, Vanesa prasispraudė pro jį ir užstojo kelią. Jontis grėsmingai žiūrėjo į ją, bet Vanesos tai neišgąsdino. Ji ir taip miršta iš baimės.

— Traukis, — įsakė jis.

— Sakyk, ką ji padarė!

Ji matė, kad jis dvejoja, tad paspaudė dar labiau.

— Jei nepasakysi, negalėsiu jai padėti.

Jontis atsiduso.

— Tik pažadėk, kad neišpliurpsi Viliui.

— Nieko aš neišpliurpsiu.

Jontis linktelėjo.

— Atvarė visa, bliam, užpsichavusi. Pabuvo trumpai. Tik po kelių valandų pastebėjau, ką padarė.

— Ar tu pasakysi, ar ne?!

Vanesa rėkte rėkė.

— Rūsyje laikiau pistoletą, — iš lėto tarė Jontis. — Ji pasiėmė jį.

***

Minu nerado sau vietos.

Vaikščiojo pirmyn atgal po Nikolauso svetainę, nepaleisdama iš rankų mobiliojo. Ana Karina su Ida buvo pritūpusios ant kėdžių su ranktūriais. Veidai įsitempę, susikaupę. Jau turbūt kokias dešimt minučių niekas nepratarė nė žodžio.

Sučirškė Minu mobilusis, visos pašoko.

— Vanesa, — tarė Minu prieš atsiliepdama.

Ji klausėsi bandydama įsisąmoninti, ką girdi ragelyje.

Linėjos kalbos apie kerštą nebuvo tušti žodžiai. Ji nė neketino šįvakar eiti su jomis. Sumąstė reikalą išspręsti savaip.

Ji sugalvojo Maksą nušauti.

— Aš jau pakeliui pas Maksą, — tarė Vanesa.

— Ne! — sušuko Minu. — Tai per daug pavojinga!

Ji jautė, kaip kitos žiūri į ją. Iš virtuvės pasirodė Nikolausas. Katinas trynėsi jam apie kojas.

— Aš turiu ją sustabdyti, — spyrėsi Vanesa.

Iš balso buvo girdėti, kad ji nenusiteikusi lengvai pasiduoti. Minu smegenys veikė visu pajėgumu ieškodamos argumentų, kaip sukliudyti Vanesai pakliūti tiesiai Maksui į nagus. Minu dabar neturi kada pykti ant Linėjos — padėtis kritinė. Planas žlugo.

— Būk gera, Vanesa, palauk. Tu nieko nesutvarkysi viena. Mes net nežinome, ar Linėja tenai.

— Jeigu jai kas nors atsitiks...

Minu žvilgsnis kliudė įrėmintą miesto žemėlapį, kabantį šalia sidabrinio kryžiaus.

— Duok mums dešimt minučių, — paprašė ji. — Mes pirma pabandysim ją surasti.

— Nėra kada! — suriko Vanesa.

— Tai penkias. Tik penkias minutes. Aš kai ką sugalvojau. Būk gera.

Vanesa sekundę patylėjo.

— Gerai, — pagaliau sutiko.

Minu baigė pokalbį.

— Kas atsitiko? — paklausė Nikolausas.

Ji paskubom išdėstė situaciją, kalbėjo nepaisydama, kad Ida ir Nikolausas vis bando ją pertraukti norėdami ko nors paklausti.

— Reikia tuoj pat surasti Linėją, — užbaigė.

— Mielas vaikas, — susigraudino Nikolausas, — o aš nesitikėjau, kad ji... Maniau, kad tik šneka apie tą atpildą.

— Aš irgi taip maniau, — Minu jau kabino žemėlapį nuo kablio. — Ida, tu turi ją surasti su švytuokle.

Minu paklojo žemėlapį ant stalo, Ida nusikabino grandinėlę ir prisislinko arčiau.

— Labai didelė teritorija, — Ida žiūrinėjo žemėlapį. — Nežinau, ar pavyks.

Ana Karina pakilo, priėjo prie Idos.

— Imk mano ranką, — tarė.

Ida akimirką dvejojo. Paskui pačiupo Amos Karinos dešinę. Ana Karina reikšmingai ištiesė Minu kairę, ši sugriebė ją.

Ida pradėjo judinti švytuoklę virš Makso namų. Tiksėjo sekundės.

Visų akys susmigo į mažą sidabrinę širdelę.

— Ten jos nėra, — tarė Ida, ir Minu pajuto aiškiai matomą palengvėjimą.

Ida toliau siūbavo švytuoklę virš Engelsfošo, nuo rajono, kur gyvena Maksas, — tolyn į centrą.

— Bandyk mokyklą, — staiga pasiūlė Ana Karina.

Ida patraukė švytuoklę prie mokyklos rajono. Švytuoklė bematant pradėjo suktis plačiu apskritimu.

— Ji ten.

— Ar Maksas su ja? — paklausė Nikolausas.

— Nežinau, ar pajusiu jo energiją.

— Bandyk, — paliepė Minu.

— Gal ir tu apie jį galvok, juk geriausiai pažįsti, — įgėlė Ida.

— Ir aš apie jį galvosiu, — įsiterpė Ana Karina.

Minu stipriai užsimerkė ir ėmė galvoti apie Maksą. Pabandė įsivaizduoti, kad jis stovi priešais ją. Matė jo veidą, kuris vos prieš porą dienų reiškė visai ką kita. Buvo jos gyvenimo šviesa. Dabar — tamsa.

Juk geriausiai jį pažįsti.

„Ne, — pamanė Minu. — Priešingai. Tai aš esu labiausiai apgauta“.

— Radau, — šūktelėjo Ida.

Minu atmerkė akis.

Idos veidas blizgėjo nuo prakaito. Ji nuleido grandinėlę.

— Jis irgi mokykloje. 57

Nikolausas sustabdė automobilį mokyklos stovėjimo aikštelėje, užgesino variklį. Salono šildytuvas, burzgiantis prie Minu kojų, iš lėto stodamas nutilo, nuščiuvo lango valytuvai.

Vėl snigo. Ore palengva sklandė purios snaigės.

Minu žvelgė į Engelsfošo gimnaziją, apgaubtą aklinos tamsos. Skleisdami geltoną šviesą, kiemą apšvietė keli gatvės žibintai. Langai — juodi keturkampiai. Nieko neįžiūrėsi. Bet iš vidaus, be abejonės, puikiai matyti, kas dedasi lauke.

Joms reikės pereiti skaisčioje šviesoje skendinčią stovėjimo aikštelę. Arba ją, arba ne mažiau ryškiai apšviestą mokyklos kiemą paradinėje pusėje. Kelias iki mokyklos pastato — tarsi plynas laukas, niekur nepasislėpsi.

Kažkas pabarbeno į langelį Minu pusėje, ji krūptelėjo.

Tai Vanesa.

Ji atplėšė duris. Į saloną plūstelėjo šaltas oras.

— Linėja valgykloje, — tarė ji. — Pajutau jos energiją. Ji gyva.

Vanesa be perstojo nervingai gręžiojosi į mokyklos pusę.

Nikolausas išsitraukė didžiulį raktų ryšulį ir ištiesė Vanesai.

— Štai raktas nuo lauko durų, kur prie krovininės rampos. Iš ten koridorius veda tiesiai į virtuvę.

— Ar Maksas su ja? — paklausė Minu.

— Nežinau. Nepajutau jo.

— Atsiprašau, bet ar niekam neatėjo į galvą, kad tai gali būti spąstai? — įsikišo Ida.

Minu metė akį į Idą galinio vaizdo veidrodėlyje. Pasijuto kaip idiote. Jai net netoptelėjo. Mintys sukosi tik apie tai, kad jos privalo išgelbėti Linėją.

— Kaip su Anos Karinos seneliu tvarte, — nenusileido Ida.

— Gal ir taip, — įsiterpė Ana Karina, — bet mes neturime kitos išeities, privalom rizikuoti.

Ida buvo nepatenkinta, bet neprieštaravo.

— Ar planas nesikeičia? — paklausė Vanesa.

— Planas tas pats, — atsakė Minu.

Ji atsisuko į Aną Kariną, ši linktelėjo.

***

Ana Karina tiek daug norėtų pasakyti Nikolausui, už tiek daug padėkoti. Bet nebėra laiko.

Minu išlipo iš automobilio, nuleido keleivio sėdynę. Ida išsiropštė lauk. Ana Karina stabtelėjo, susirado Nikolauso akis.

— O, kad galėčiau eiti su jumis, — atsiduso jis.

— Kas nors turi laukti čia, — tarė Ana Karina.

— Aš melsiuos už jus.

Jos nubėgo per stovėjimo aikštelę. Mokykla dunksojo nakties dangaus fone. Pastatas tarsi augo Anos Karinos akyse. Ji stengėsi negalvoti, kokios visos beginklės šioje atviroje vietoje.

Jos užsikabarojo ant krovininės rampos, prie plačių plieninių durų. Vanesa išsitraukė raktus.

— Palauk, — suturėjo Ida.

Stovėjo susibrukusi rankas į kišenes, akis nudūrusi į aulinius.

— Jeigu aš mirsiu, o jūs liksit gyvos... Arklidėse yra toks žirgas. Troja. Ar kuri galėtumėt juo pasirūpinti?

— Aš pasirūpinsiu, — atsiliepė Ana Karina.

Ida linktelėjo nepakeldama akių.

— Gerai, — tarė Vanesa ir dematerializavosi tiesiog akyse. — Į vidų.

***

Vanesa atidarė duris. Jos pasirodė besančios lengvos, prasivėrė be garso. Prieš akis tiesiai į tamsą tįso koridorius.

Ana Karina išsitraukė mobilųjį ir užsidegė žibintuvėlį.

— Užgesink, — sušnypštė Minu, — mes nežinom, kas ten slepiasi.

Vanesa suėmė Aną Kariną už rankos. Grandies pradžioj Vanesa, gale — Ida.

Ida pritraukė duris. Jas apgaubė neperžvelgiama tamsa. Vanesai toptelėjo, kad anksčiau tokios nebuvo mačiusi.

Staiga visas ketvertas nuščiuvo ir įsiklausė.

Buvo girdėti, kaip jos kvėpuoja. Tykiai ošė ventiliacija.

Vanesa iš lėto patraukė pirmyn laikydama už rankos Aną Kariną, o kita ranka apgraibomis čiuopdama gruoblėtą sieną.

Ji nedrįso tikrinti, ar Linėja dar gyva. Šiuo metu visas jėgas sutelkė į tai, kad išliktų nematoma. Ir kad panikos apimta nepasileistų galvotrūkčiais.

Eini plačiai atmerktomis akimis ir ničnieko nematai, jausmas toks, tarsi būtum akla. Neaišku, kiek nuėjai ir kas laukia už sprindžio.

Kūnas veikia hiperaktyviuoju režimu ir yra pasiruošęs reaguoti į menkiausią garsą. Galiausiai Vanesa nebesumojo, ar ausyse spengia tyla, ar ventiliacija. Ėmė vaidentis, kad girdi šnabždesius.

Vanesa....

Balsas staiga pasidarė aiškus. Ir ji jau žinojo, nors nebūtų galėjusi paaiškinti kaip, kad tai Linėja.

Vanesa....

Balsas skundėsi, buvo persmelktas baimės. Bet ji gyva. Linėja gyva.

Vanesa ėmė eiti sparčiau. Jautė, kad Ana Karina ir kitos nespėja iš paskos, bet jai buvo vis vien.

Kuo toliau, tuo sunkiau darėsi likti nematomai. Ji jautė dar nepatirtą nepaslankumą, nors paprastai būdavo taip lengva.

Vanesa ranka pasiekė kampą ir sustojo graibydama orą. Pirštai užčiuopė lygų paviršių. Durys? Ji aptiko rankeną. Atsargiai nuspaudė.

Savaime suprantama, jos užrakintos. Pašnibždomis paprašė Anos Karinos uždegti mobiliojo žibintuvėlį. Teks rizikuoti.

Žibintuvėlio šviesoje Vanesa išsitraukusi išbandė raktus. Šie kurtinamai žvangėjo baugiai ankštoje patalpoje.

Būk gera... Būk gera... Gelbėk...

Balsas buvo kupinas nevilties ir skausmo. Drebančiomis rankomis Vanesa pagaliau surado raktą, kuris įlindo į spyną. Užraktas taukštelėjęs pasidavė. Ana Karina užgesino mobiliojo lempelę. Vanesa virstelėjo duris.

***

Ana Karina susilenkusi nutykino į virtuvę paskui nematomą Vanesą.

Dešinėje didžiulė stačiakampė anga į valgyklą. Angoje virtuvės pusėje virėjos per pietus sustato metalinius dubenis, iš kurių mokiniai prisikrauna valgio. Pro plyšį iš valgyklos krito silpna šviesa, atsispindėdama ilguose nerūdijančio plieno darbastaliuose ir plytelėmis išklijuotose sienose. Savo vietoje prie tylinčios indaplovės riogsojo įvairiaspalviai plastmasiniai puskubiliai. Atsidavė indų plovikliu, svilėsiais, vandens garais ir metalu.

Ana Karina ropojo keturiomis. Į kairę nuo angos tamsavo dvivėrės švytuoklinės valgyklos durys. Linėja kažkur tenai.

Ji sustojo prie durų. Šios be galo lėtai virstelėjo — Vanesa leidosi į žvalgybą.

Ana Karina atsigręžusi pažiūrėjo į Minu ir Idą, kurios gūžėsi ant grindų. Jos linktelėjo jai. Metas pradėti.

Ana Karina užsimerkė. Susikaupė.

Atsargiai išleido savo galią, bijodama, kad ims kliokti iš jos kaip cunamis ir paskandins net ją pačią. Tačiau ši tik vos vos sruveno.

Ir staiga visai liovėsi.

Anai Karinai tai pirmas kartas. Galia nedingo, bet kur anksčiau būta krioklio, dvėsuoja tik silpna čiurkšlė.

Širdį sugniaužė baimė.

Gal ji ir įveikė Maksą savo sodyboje. Bet šįkart jos žaidžia priešo aikštėje.

Mokykla — tai blogio buveinė.

***

Vanesa įėjo į valgyklą ir stabtelėjo akimis naršydama patalpą.

Kėdės sustatytos ant stalų aukštyn kojomis. Šviesa smelkėsi tik iš šoninio kambario su mokyklos numylėtinių stalais. Ten pietauja elitas.

Sulig kiekvienu žingsniu į tą pusę širdis daužėsi vis garsiau.

Tuk tuk tuk.

Priėjusi arčiau, išgirdo balsą. Kalbėjo greitai ir tyliai. Iš pradžių Vanesa pamanė, kad tai Linėja, bet paskui susigaudę, kad kalba vaikinas.

Jaunas. Jaunesnis už Maksą.

Kažkas čia ne taip.

Vanesa iš visų jėgų prisiplojo nugara prie sienos. Taip ir nutykino toliau. Nenorėjo be reikalo rizikuoti. Be to, niekada anksčiau taip neabejojo dėl savo galios, dėl to, ar ji pakankamai stipri.

— Būk gera, — tarė nepažįstamas balsas, — pasakyk. Patikėk, aš nenoriu to daryti.

Vanesai širdis smarkiau suplakė. Ji jau beveik prislinko prie angos į šoninę patalpą. Tada atsiklaupė ir likusius metrus nuropojo keturiomis. Ore tvyrote tvyrojo magija. Vanesa skverbėsi gilyn į galios lauką, kuo toliau, tuo arčiau jos centro. Kad išliktų nematoma, turėjo atiduoti vis daugiau energijos.

Ji žvilgtelėjo už kampo, į patalpos gilumą.

Stalai išstumdyti, viduryje — atvira vieta.

Linėja sėdėjo ant kėdės. Kojų čiurnos plačia izoliacine juostele prilipintos prie kėdės. Rankos surištos už nugaros. Makiažas nutekėjęs per veidą, iš karščiuojančių akių matyti, kad yra išsekusi.

— Nesielk su manimi šitaip, — prašė berniukas juodu megztiniu su gobtuvu, tupėdamas priešais ją, — tik pasakyk man, kas kitos.

Vanesa nematė jo veido, bet buvo tikra, kad tai ne Maksas.

Linėja stipriai užsimerkė. Tyliai suaimanavo.

Vanesa.

Balsas vėl jos galvoje. Vieną trumputę akimirką Vanesa išvydo, kas dedasi Linėjos viduje.

Ji kovoja dėl savo gyvybės. Svetima esybė bando įsibrauti į jos sąmonę, bet ji priešinasi iš paskutiniųjų. Ji stipri kaip uola. Nors svetimoji jėga spaudžia užgulusi iš visų pusių, ji laikosi. Bet nuovargis jau ima viršų. Linėja ilgai neištvers, Vanesa tą aiškiai pajuto.

Berniukas atsistojo. Vanesa pamatė, kas jis.

Elijas.

Ji taip sukrėsta, kad nedaug trūko, ir būtų pasidariusi matoma.

Nes Elijas atrodė kaip gyvas. Jis gyvas.

— Prisimeni, kaip kabėdavom prie šliuzų? — paklausė Linėjos nostalgijos kupinu balsu. — Sėdėdavom ir rūkydavom, kalbėdavomės. Sakydavai, jei aš įkrisčiau, šoktum iš paskos. Prisimeni?

— Tu... negali žinoti tokių dalykų, — sukūkčiojo Linėja.

— Tai tu išdavei mamai su tėčiu, kai aš iš tikrųjų aną kartą bandžiau nušokti. Per tave atsidūriau psichiatrinėj. Iš pradžių nekenčiau tavęs, bet paskui supratau, kad tai padarei iš meilės. Žinau, kad myli mane, Linėja. Aš tavo brolis. Tu mano sesuo visu kuo, išskyrus kraują.

— Liaukis... — sudejavo Linėja.

— Pažiūrėk į mane, — su meile maldavo Elijas, sutelkęs į ją visą žvilgsnio jėgą.

Linėjos vokai sutrūkčiojo, akys vėl atsimerkė.

— Aš žinau, kad tu ne Elijas.

Vanesa ant stalo pamatė pistoletą. Iš pradžių ji nesutiko žudyti Makso, bet dabar šautų nedvejodama, kad tik išgelbėtų Linėją.

— Koks skirtumas, kas aš toks, — tarė jis švelniai. — Elijas laukia tavęs, Linėja. Jūs galėsite būti kartu. Nustok priešintis.

Linėja papurtė galvą. Vanesa ėmė ropoti stalo link.

— Labai prašau, — meldė Elijas, — man tereikia dviejų vardų. Pasakyk dar du vardus, ir viskas baigsis.

Elijas pasilenkė per keletą centimetrų nuo Linėjos veido. Žvilgsniu įsisiurbė į ją.

— Sakyk, — sušnibždėjo jis.

Ir Vanesa pajuto, kaip magija, spinduliuojanti iš jo, tampa galingesnė. Akimis nepaleisdama pistoleto iš lėto artėjo prie stalo. Vos drįso kvėpuoti. Kartą ji įkalbino Nikį parodyti, kaip naudotis pistoletu. Dabar mėgino prisiminti, ką jis darė. „Tik kur tas saugiklis?“

Linėja ėmė blaškytis ant kėdės.

— Minu... — išspaudė ji.

— Aš tą jau žinau, — kantriai tarė Elijas.

— Ana Karina...

— Dar vieną. Pasakyk dar vieną, ir man daugiau nieko nereikės.

— Ne!

***

Iškankintas Linėjos balsas nuaidėjo per visą valgyklą. Išgirdus jį, Minu pervėrė fizinis skausmas.

Vanesa jau turėjo grįžti.

— Ilgiau negalim laukti, — sušnibždėjo ji Anai Karinai. — Ar gali jį paveikti iš čia?

Ana Karina, apimta panikos, pakratė galvą.

— Ne, nebent pamatyčiau jį... bet ir tai nežinau.

— Vadinasi, turim eiti tenai, — pertraukė ją Minu.

Atsisukusi į Idą Minu pridūrė:

— Visos trys.

***

Vanesa jau prie stalo. Po vieną ranką, po vieną kelį.

Elijas prie Linėjos. Jos rankos karo prie šonų. Jo veidas keistai sustingęs, tarsi plastmasinis.

Plastmasė staiga ištirpsta ir persiformuoja į kitą veidą. Kūnas prisipildo raumenų, prisideda pora decimetrų ūgio.

Maksas.

Jis kilstelėjo ranką prie kaktos, spausdamas ją pirštų galiukais.

— Jūs sakėt, kad bus lengviau! — sušuko jis kažkur į orą. — Aš nenoriu to daryti!

Vanesa pakilo ant kelių tiesdamasi pistoleto. Jei tik pavyks jį panaudoti, viskas greit baigsis. Net Maksas nesugebės atsilaikyti prieš kulką.

Ji jau buvo beimanti pistoletą, bet Maksas sučiupo jo rankeną pirmas. Jų pirštai nesusilietė tik per milimetrą.

— Aš nenoriu tau blogo, — tarė nukreipdamas ginklą į Linėją. — Bet jei nepasakysi man kitų vardų, nušausiu tave.

— Manai, man rūpi? — sušvokštė Linėja dusliai ir pakėlė į jį akis. — Manai, būčiau ėjusi pas tave, jei man tai rūpėtų?

Maksas užsikišo pistoletą už juosmens. Įsižiūrėjo į Linėją. Paskui užsimojo ir trenkė jai tokį skambų antausį, kad apvirto kėdė.

Vanesa užgniaužė riksmą.

Maksas atsigręžė.

Ją pamačius jo veide išplito nuostabos kupina šypsena.

— O štai ir tu, — pasakė švelniai.

Vanesa nepagalvojusi pakilo ir puolė tiesiai į jį.

Maksas kirto orą ranka.

***

Ana Karina spėjo pereiti pusę valgyklos. Ir štai atskriejo Vanesa, nusviesta nematomos jėgos.

Ji tėškėsi nugara į stalą. Kėdės su trenksmu nubildėjo ant grindų. Vanesą pakėlė per metrą nuo žemės ir primygo prie stalviršio. Ji rėkė visa gerkle.

Minu sugriebė Aną Kariną už rankos ir smarkiai suspaudė. Ida suėmė jos antrąją ranką. Ana Karina pajuto į save iš abiejų srūvančią energiją. Jos pačios galia irgi grįžo, nors toli gražu ne tokia stipri kaip tada, kai ji be vargo vedžiodavo už nosies visą mokyklą.

Iš šoninės patalpos valgyklos salėje pasirodė Maksas. Jo žvilgsnis buvo sutelktas į Vanesą, besirangančią ant stalo. Ana Karina suvokė, kad jos turi tik vieną šansą. Juo reikia pasinaudoti dabar pat, akimirką prieš jam jas pamatant.

PALEISK VANESĄ, — įsakė ji, — PALIK JĄ.

Maksas atsigręžė.

***

Minu pastebėjo juodą dūmelį aplink Vanesą, kai ši skrido per valgyklą. Jis užgulė jos kūną ant stalo kaip tiršta, riebi migla.

Ji pamatė, kaip nuo Makso didžiuliu greičiu atsiskiria tumulas dūmų. Jie nušvilpė prie Anos Karinos ir jau kitą akimirką išplėšė jos ranką iš Minu.

Anos Karinos kūnas su didele jėga bloškėsi aukštyn, smarkiai atsitrenkė į lubas ir porą sekundžių kybojo tarsi prikaltas prie baltų plokščių. Paskui dūmai baisiu greičiu ją nutempė lubomis tolyn, kol ji atsitrenkė į sieną. Po smūgio ji nušliuožė ant grindų ir liko tysoti.

Kita Minu ranka staiga irgi liko tuščia.

Ida ją paleido. Ir bėgte pasileido į virtuvę.

Bet netoli tenubėgo. Dūmai be garso žaibišku greičiu pajudėjo į jos pusę.

Ida sukniubo ant grindų. Aplinkui užsiliepsnojo ugnis. Ją įkalino metro aukščio liepsnos. Už jų Minu matė jos mirtinai įgąsdintą veidą. Pasklido silpnas apsvilusios plastikinės grindų dangos kvapas.

***

Minu atsisuko į Maksą. Gaubiamas juodų dūmų jis artinosi prie jos. Dūmai šoko ore sudarydami įvairiausius ornamentus. Jie buvo tarsi gyva būtybė.

Beveik gražu. Traukia ir vilioja.

— Minu, — jis šypsojosi.

Tas ir buvo blogiausia. Kad jis taip nudžiugo ją pamatęs. Tarsi tai, ką jis dabar padarė, būtų visiškas niekas.

— Žinau, kad dabar tu nesuprasi, — užkalbino jis, — bet aš noriu tik vieno... Aš norėjau ir noriu tik vieno dalyko pasaulyje — kad mudu būtume kartu. Mudu skirti vienas kitam.

Kraujas jai sukunkuliavo iš įsiūčio.

— O aš nenoriu, — ji nustebo, kaip tvirtai nuskambėjo balsas.

Maksas sustojo. Atrodė įskaudintas. Juodi dūmai raitėsi aplink jį, mėtydami į Minu ilgas juodas strėles, kurios paskutinę akimirką vis atsitraukdavo.

Minu stovėjo kaip stovėjusi.

Kūne siautė nepažįstamų signalų audra. Kažkas sūkuriavo aplink ją oru, liejosi svaigindamas savo jėga.

— Minu, — tarė Maksas silpnu balsu, — ką tu darai?

— Nebesipriešinu.

Juodi dūmai tarp jų sutirštėjo.

Bet jie kilo ne vien iš Makso. Jie virto ir iš Minu, raitėsi ir vinguriavo juodi ilgi jų čiuptuvai.

Ji galinga. Ji — tai ištisa armija. Ji tiesiogiai sujungta su kažkuo, kas yra nepalyginamai didesnis už ją. Jų daug. Jos yra viena. Visos kartu jos juda Makso link.

Maksas žvelgė į ją apimtas panikos. Jis neįstengė pajudėti. Dūmai apgaubė jį kliudydami pabėgti. O ji artinosi apsupdama save ir jį juodais sūkuriuojančiais verpetais.

— Minu, prašau tavęs, — Maksas parpuolė ant kelių prie Minu kojų. — Aš tave myliu.

Šie žodžiai jos nepapirks.

Ji žino, ką daryti.

Ji užmerkia akis ir mato.

Demonų palaiminimas.

Kaip juodas, tviskantis nimbas kybo virš Makso. Demonų magija. Juodi dūmai, plūstantys iš Minu, nustelbia nimbą.

Jis išsisklaido. Iš jo nieko nebelieka. Palaiminimas pertrauktas.

Ji jaučia, kaip Makso gyvybinės jėgos srūva iš kūno, jas iščiulpia jos ranka. Minu vidus prisipildo. Dabar ji dar stipresnė, dar galingesnė.

Kažkas Makso viduje įstrigę, kažkas, kas bando išsiveržti į paviršių, ir ji, ištiesusi pagalbos ranką, trukteli.

Tarsi nuo dugno būtų atsiplėšęs koks svarmuo.

Minu akys priplūsta ašarų, nes ji atpažįsta ją visa širdimi.

Rebeka. Nuo savo mirties ji tūnojo įkalinta Makso viduje. Dabar jos siela spinduliuoja per Minu, užliedama ją savo šviesa. Visa, kas buvo Rebeka, vieną akimirką suplūsta į Minu. O paskui prapuola. Pagaliau ji laisva.

Netrukus pasirodo Elijas. Minu bematant atpažįsta jį, tarsi būtų pažinojusi visą gyvenimą ir dar anksčiau. Jo siela pereina per ją ir dingsta.

Minu pirštai čiuopia Makso kaktą, įsirausią į plaukus. Jo kūnas vis labiau glemba. Ji iš lėto suklumpa šalia. Jis virsta ant šono ir lieka gulėti.

Ji prisipildo jo. Įspūdžių, minčių ir jausmų, visko, ką jis patyrė. Visa, kas yra jis, teka per Minu iki šiol jai nepažintomis juslėmis.

Prisiminimai.

Maksas nuo savo automobilio per mokyklos kiemą tempia Linėją. Jos rankos ir kojos surištos, ji stengiasi išsilaisvinti.

Jis atidaro savo namų duris, už jų — nepažįstama mergina ilgais juodais kirpčiukais. Ji išsitraukia pistoletą ir sako, kad jis mirs už tai, ką padarė Elijui. Bet ji dvejoja ir jis supranta, kad ji nešaus. Ji ne žudikė.

Jis suvokia, kad ji — viena Išrinktųjų. Kad ji padės jam surasti kitas. Kokia nuostabi dovana.

Tarsi pabudęs iš sapno jis mato prie katedros Minu. Jie šnibžda jam, kad jis išsidavė. Jie pyksta, o jis bijo. Bijo, kad ji ne taip supras, kad nesuvoks: jis niekada jos nebeskriaus, nes jie skirti vienas kitam.

Dega tvartas, mauroja panikos apimtos karvės. Jis bėga iš tenai. Galvoje aidi jų priekaištingi balsai. Jie grasina atsiimti savo pažadą — vis dėlto nepalikti Minu gyvos.

Minu klausia, ar jis gali jos palaukti. Jis gali laukti visą amžinybę.

Jis stovi klasėje ir žiūri į Aną Kariną, mąstydamas, kaip ji pasikeitė per šį semestrą. Jis žino, kaip tokie dalykai vyksta. Kodėl anksčiau to nepastebėjo?

Minu tokia graži, kai pamato ją prie geležinkelio tilto. Jis žino, kad nereikėtų, bet vis vien pabučiuoja ją. Jis sudarė su jais naują sutartį — ji galės gyventi.

Ta siaubinga akimirka vandens pilnoje vonioje, kai jis pirmą kartą nepakluso jiems.

Pirmasis bučinys.

Staiga ji stovi prie jo namų, ir jis svarsto ją pamatęs, ar nesapnuoja.

Jis sužino, kad Minu — tai ta, kurią jam reikės nužudyti.

Jis išplėšia Rebekos sielą iš kūno tuo pat metu prašydamas jos atleidimo.

Ji krinta.

Rebeka atsigręžia ir mato jo veidą, tarsi jis būtų Gustavas.

Rebeka Sičio galerijoje.

Jis pirmą kartą išbando Elijo galią. Mato save veidrodyje pavirstantį į Gustavą, tą, kuriuo pasitiki Rebeka, kuris gali prisiartinti prie jos, jei to reikėtų.

Jis mato pabėgioti išėjusią Rebeką, žino, kad ji jo kita auka. Jie šnibžda jam, kad ji stipresnė už pirmąją, kad jam reikia kruopščiai pasiruošti.

Pranašystėje įsivėlė klaida, — sako balsai, — Išrinktųjų yra septynetas. Liko šeši kartai.

Jis stovi už Minu lango trokšdamas, kad ne ji būtų suradusi Eliją. Jis svarsto, kaip ji jaučiasi ir trokšta ją paguosti.

Jis mato neštuvus su Elijo kūnu, nešamus iš mokyklos, ir jaučia palengvėjimą. Pagaliau viskas baigta.

Pro uždaras tualeto duris girdi, kaip kažkas sudaužo veidrodį.

Jis įžengia į klasę ir pirmą kartą pamato Minu. Alisa vėl gyva.

Minu suvokia, kad Makso gelmėse yra dar kažkas sunkaus. Tarsi nuo dugno kylantis inkaras, iš lėto traukiamas į paviršių.

Jo siela.

Prisiminimai plūsta vis greičiau ir greičiau.

Jis kabina reprodukciją su Persefone, kuri taip primena Alisą, kad net skaudu žiūrėti. Savęs kankinimas, teikiantis, malonumą.

Jis tiek naktų pragulėjo nesumerkdamas akių, mąstydamas apie siaubingą dalyką, kurį įsipareigojo padaryti. Jis nuolatos primena sau, kad verta. Alisa to verta.

Neapykantą Engelsfošui jis pajunta nuo pirmos akimirkos. Miestelis panašus į tą, kuriame užaugo.

Metai, praleisti mokytojų seminarijoje, moterys — čia buvo, čia nėr, draugai, kuriuos jis slapčia niekina. Nes jie įsitikinę, kad pasaulis yra tai, kas matoma plika akimi.

Jie pažadėjo, kad jis atgaus Alisą. Dar viena galimybė.

Metai, slegiami kaltės.

Ir štai tempas vėl sulėtėja.

Laidotuvės tarsi pro rūką. Niekas nežinojo, niekas nesuprato, kad ji tokia nelaiminga.

Rytą skambina policija. Jie rado jos kūną ant uolų namo papėdėje.

Vakarėlis įsisiūbavęs, tranki muzika. Nuo adrenalino jis net dreba. Antai draugas. „Jei kas klaus, aš buvau su tavimi visą vakarą“, — sako Maksas, ką tik atradęs savyje kai ką nauja. Visgi gerokai nustemba išvydęs stiklines draugo akis, kai jis linkteli galvą. Maksas ir toliau svaigsta nuo pirmojo magijos gurkšnio. Galios priversti kitus paklusti sau.

Jis nori, kad ji mirtų. Geriau ji neteks niekam, nei bus ne jo. O, kad ji nusižudytų. Jis trokšta to iš visos širdies. Ji pakyla, atsistoja ant palangės. Jam akivaizdu, kad jis verčia ją tai daryti. Akimirką jie žiūri vienas į kitą sukrėsti. Ir ji paklūsta jo troškimui prisiversdama kristi.

Langai atlapoti, kad į vidų patektų šiltas vasaros oras. Ji sėdi susirangiusi ant palangės, atrėmusi kaktą į kelius ir sako: „Maksai, būk geras, eik“. Jis bando įtikinti ją, kad myli, kad jie skirti vienas kitam. „Ar negirdi, ką aš sakau? Daugiau niekada nebenoriu tavęs matyti“, — pakartoja ji.

Alisa, kurią jis taip myli, kuri parodė jam Persefonės paveikslą ir su kuria kartu juokėsi. Kokios jos panašios. Alisa ir Persefonė.

Alisa. Jis mato ją pirmą kartą. Jis žino, kad su ja bus laimingas.

Makso siela tuoj išners į paviršių. Minu sąmonę pasiekia riksmas, vis stiprėjantis ir užgožiantis visą galvą. Tai Maksas rėkia iš skausmo. Tai ji sukelia jam skausmą.

Ji nujaučia vaikystės tamsą ir žino: jei nepaleis dabar, padarys Maksui tą patį, ką jis padarė Rebekai ir Elijui. Ji išplėš jo sielą, atims iš jo viską.

Nebesipriešink.

Minu atsargiai atleido pirštus, jusdama, kaip svoris palengva grimzta atgal į gelmes.

Riksmas užlūžo. Stojo tyla.

Minu atsimerkė.

Juodieji dūmai kažkur išsisklaidė.

Ji klūpojo ant grindų. Makso kaktoje, toje vietoje, kur ką tik gulėjo jos ranka, raudonavo dėmė. Akys buvo užmerktos, krūtinė iš lėto kilnojosi.

Viskas baigta.

V

58

Birželio oras atgaivintas lietaus. Tarsi kas būtų plačiai atlapojęs didžiulius langus ir išvėdinęs visą pasaulį. Žemė šen bei ten dar buvo slidi ir patižusi. Ana Karina įsiręžusi per kiemą stūmė senelio vežimėlį didžiojo namo link. Nikolausas siūlėsi perimti, bet ji padėkojusi atsisakė. Privalo tai padaryti pati.

Senelis tylėdamas dėbsojo sau priešais. Ana Karina nebuvo tikra, ar jis susigaudo, kur pakliuvęs, bet klausti nenorėjo. Jo žvilgsnis nuskaidrėdavo vis dažniau, ir ji žinojo, kad tokiomis akimirkomis jis jaučiasi nurašytas.

Jis taisėsi. Bet mama užsispyrusi tą neigė. Kai Ana Karina pasiūlė nuvežti senelį pasižiūrėti sodybos paskutinį kartą, ji tik drėbė, kad nėra prasmės.

— Pati supranti. Jis tik susijaudintų. Jei išvis atpažintų, kas ten per vieta.

Nikolausas padėjo jai įstumti vežimėlį į priemenę.

— Aš palauksiu čia, — tarstelėjo. — Tu neskubėk.

Ana Karina žvilgtelėjo į jį su dėkingumu ir atrakino lauko duris. Laimei, durų anga pakankamai plati, kad tilptų vežimėlis.

Jie pateko į tuščią priemenę. Įvažiavo į virtuvę. Didįjį kambarį. Svetainę, kuria nustojo naudotis po močiutės mirties.

Visur dyka, niekas nebeslepia griūties. Pakraščiuose atsiknoję apmušalai, apsilaupę grindjuosčių dažai ir geltonai rudos dėmės ant lubų virš tų vietų, kur mama mėgdavo rūkyti.

Kažkodėl tušti kambariai atrodė mažesni. Ar neturėtų būti atvirkščiai?

Čia tilpo visas jų gyvenimas. O dabar tai tik kambariai.

„Čia ir yra visas skirtumas, — pamanė Ana Karina. — Iki šiol tai buvo namai. O dabar — tiesiog narnas“.

Senelis tylėjo, bet jau einant į kiemą ištiesęs ranką patapšnojo Anai Karinai plaštaką.

Nikolausas padėjo nuvažiuoti nuo priebučio. Ana Karina drebėjo, kad jie padarys ką nors ne taip, netyčia apvers vežimėlį, senelis iškris ir susižeis. Baisu pagalvoti, ką pasakytų mama, jei kas nors atsitiktų. Ji nė nenumano, kad jie čia. Net nežino, kad Ana Karina tebeturi raktą.

Ana Karina nusitaikė į mažąją senelio trobelę ir stumtelėjo vežimėlį. Ji pasekė jo žvilgsnį. Ten, kur pirma stovėjo tvartas, pradėtos naujos statybos. Jario tėtis, nusipirkęs sodybą, nusprendė užsiimti kiaulininkyste.

— Nebe taip kaip anksčiau, — tarė senelis.

— Aha, — atsiliepė Ana Karina. — Nebe taip.

Senelio trobelėje nebekvepėjo kava. Įstūmusi vežimėlį į tuščią virtuvę, Ana Karina ėmė svarstyti, ar gerai pasielgė jį čia atsiveždama. Taip apleista ir tuščia. Virtuvė, mažytis miegamasis ir nudrengta vonia. Ana Karina neramiai stebėjo senelį. Atrodė paskendęs mintyse. Ji privežė jį prie lango, kur jis mėgdavo sėdėti.

Atsitūpė šalia ir taip pat įsižiūrėjo pro langą. Jiedu žvelgė į didįjį namą. Į pievas, kur jau nebesigano karvės. Į ankstyvos vasaros sutemas virš eglių viršūnių.

„Gražu čia“, — tarė sau Ana Karina.

Ji supranta, kodėl senelis su močiute išsirinko šią sodybą, būtent šioje vietoje. Seniai, kai Engelsfošas tebebuvo miestelis, kupinas tikėjimo ateitimi.

— Ana Karina, — kreipėsi senelis.

Ji susirado jo giedras akis.

— Stafanas nebuvo blogas žmogus, — tarė senelis. — Tavo tėtis. Bijoti bijojo, bet blogas nebuvo.

Anai Karinai akimirką užkando žadą. Nors buvo sunku išspausti žodžius, ji pasiryžo paklausti:

— Ko jis tada prapuolė?

— Nežinau. Tai tavo mamos ir jo reikalas. Bet jis tave mylėjo, Ana Karina. Tikrai. Nors ir savaip.

— Per mažai, — sumurmėjo ji, jausdama, kaip šiltos ašaros rieda skruostais.

Senelis nušluostė jas ištiesęs ranką.

— Negerai padarė, kad prapuolė. Bet man rodos, jam pačiam gyvenimas menkai meilės atseikėjo. Miją traukė tokie vaikinai. Kurie neturėjo ką duoti. Bet visą meilę, kurią turėjo, jis atidavė tau. Tą trupinėlį gavai tu, Ana Karina. Aš nesakau, kad to gana. Tik noriu, kad žinotum.

Ana Karina suėmė senelio ranką. Oda tokia švelni. Tarsi suplonėjusi.

— Aš visą gyvenimą dirbau, — tęsė senelis, — dirbau, valgiau ir ilsėjausi. O paskui vėl iš naujo. Bet pastaruoju metu galvoju. Neteisingai su tavimi pasielgiau, Ana Karina.

Ji papurtė galvą.

— Nesakyk taip, seneli...

— Aš senas ir sakau, ką noriu, — pertraukė jis, — sakau, kad pasielgiau neteisingai. Neužkirtau kelio skriaudikams. Tiems pasiutvaikiams, kurie nedavė tau ramybės mokykloje. Mija man vis kartodavo, kad nesikiščiau, kad taip vaikai ir su ja elgėsi, tik pamanykit, ji juk liko gyva. Ji sakydavo, kad bus tik blogiau, jei prasižiosiu. Bet vis tiek man nereikėjo taip palikti.

Jis suspaudė Anai Karinai ranką, ir ji pajuto, kad jis atgavo truputį senosios stiprybės. Stiprybės, kuri sklido ir iš akių, kai jis paklausė:

— Ar gali man atleisti, Ana Karina?

— Tai aš turiu tavęs prašyti atleidimo. Gaisras kilo per mane.

— Tu pirma man atsakyk, — spyrėsi jis, — kitaip neturėsiu ramybės.

Ana Karina šniurkštelėjo, įkvėpė ir tylomis sulinksėjo.

— Tu tik mėginai atsiimti bent dalį to, ką kiti iš tavęs grobė visą gyvenimą, — pasakė senelis, — tu peržengei ribą, bet tai irgi dėl mano kaltės. Man reikėjo pakalbėti su tavim atvirai. Pamokyti, kad tokią dovaną reikia saugoti, o ne piktnaudžiauti ja.

Ana Karina net nenustebo.

— Tu nuo pat pradžių žinojai, tiesa? — paklausė ji.

— Tik tai, kam užteko proto, o tas yra nedaug, — tarė senelis. — Dabar jau vežk mane į gryną orą.

Jie išvažiavo į kiemą. Nikolausas pamojavo jiems iš automobilio. Jie prariedėjo pro šalį.

Ana Karina stūmė senelį žvyruotu keliuku tarp pievų. Jis vėl paskendo rūkuose, bet kalbėjo nesustodamas. Į viena maišėsi švediški ir suomiški žodžiai.

Kartais pavadindamas ją Gerda, kartais Mija, kartais Ana Karina, pasakojo apie lapių šeimynėlę, gyvenančią oloje pačiam miško pakrašty. Įspėjo saugotis netikrų pranašų. Paminėjo pabėgėlius iš Norvegijos, kuriais per Antrąjį pasaulinį karą rūpinosi ankstesnis sodybos savininkas. Prisiminė, kaip virtuvėje iki išnaktų lošdavo kortomis su Anos Karinos tėvais. Močiutė Gerda tuo metu kepdavo duonos papločius ir dainuodavo, pritardama senoms gramofono plokštelėms. Anai Karinai dingtelėjo: gal tai tos pačios dainos, kurias mama dainavo rudenį?

Galop jis nutilo. Ana Karina apsuko vežimėlį ir grįžo prie automobilio.

Metas atgal į senelių namus „Saulutė“.

„Tik laikinai“, — vis kartojo mama. Tiktai kol jiedvi su Ana Karina kaip reikiant įsikursiančios komunaliniame bute centre.

Bet Ana Karina jau žinojo. Bute yra kambarys, kuriame galėtų apsigyventi senelis, bet mama tenai nededa jokių jo daiktų. Ji apsisprendė palikti jį „Saulutėje“. 59

Pilnatis kaip baltas šešėlis šviesiam rytmečio danguj. Minu eina palei upelio vagą.

Pėdos ir nuogos blauzdos drėksta nuo lietaus prisigėrusios žolės.

Vandeniu atplaukia dvi juodos plunksnos. Jau kitą akimirką ji užuodžia gaisro dūmų kvapą.

Minu.

Ji pakelia akis. Kitoje upelio pusėje stovi Rebeka. Tokia panaši į tikrąją, kad net suskausta.

Veidas rausvas kaip gyvos. Akys atsigavusios.

— Aš žinau, kad tu ne Rebeka. Kodėl nepasirodai tokia, kokia esi? — klausia Minu.

Ar tu žinai, kas aš tokia?

— Tu kalbi per Idą. Tu esi ta, kurią mes sapnavom. Ragana iš septynioliktojo amžiaus.

Rebeka neatsiliepia. Minu staiga ima dvejoti — ar ji sapnuoja, ar tai vyksta iš tikrųjų.

— Ko tu nori? — klausia ji.

Nerimauju dėl tavęs, Minu. Tu negali viena šito pakelti.

— Kodėl?

Žinai kodėl.

Minu žiūri į Rebeką, tarsi spindinčią tamsaus miško fone.

Turi joms paaiškinti.

— Tik tiek ir norėjai man pasakyti?

Taip.

— Tu tikra? Nieko daugiau? Pavyzdžiui, kodėl aš neturiu stichijos? Kodėl mano galia — atimti žmonėms sielas? Ar aš — kaip Maksas? Ar todėl demonai sugalvojo man planą? Kodėl jie nieko nedaro, nors dabar jau žino, kurios esame Išrinktosios?

Tau reikia kitų pagalbos.

— Eik šikt, — supyko Minu ir atsibudo.

Vakar vakare Minu pamiršo nuleisti žaliuzes, tad į kambarį liejosi saulės šviesa. Sode plyšavo paukščiai. Jų giesmės buvo keistai desperatiškos: „Aš čia! Aš čia!“

Pirmą kartą daugiau nei per tris mėnesius ji prisiminė, ką sapnavo. Šiaip net košmarų neprisimindavo pakirdusi sustirusiais, maudžiančiais raumenimis, tarsi būtų kovusis per miegus.

Pradarius spintą akis užkliuvo už žydros medvilninės suknelės, vilkėtos per devintos klasės išleistuves. Nužvelgė ją su panieka. Verkti norisi pagalvojus, kad specialiai su mama važiavo į Borlengę pirkti drabužio, kurį vilkėti turėjo vos kelias valandas. Suprask, tos valandos buvo tokios svarbios.

Ji užsitraukė suknelę per galvą, persibraukė plaukus pirštais.

Mama su tėčiu jau išvažiavę į darbą. Ant stalo virtuvėj — puokštelė pakalnučių. Į vazą atremtas vokas. Minu ištraukė atviruką su vasaros pievos vaizdu. GEROS VASAROS! BUČKIS NUO MAMOS IR TĖČIO, — buvo parašyta kitoje pusėje. Voke dar gulėjo internetinio knygyno dovanų kortelė.

Minu palaikė atviruką rankoje, pirštu pavedžiojo raitytą mamos rašyseną.

Ji džiaugėsi, kad tėvų nėra namie. Jų akivaizdoje būtų žvėriškai sunku apsimesti, kad viskas yra gerai. Sunku įsivaizduoti, kaip ištvers visas vasaros atostogas.

Tarsi ją nuo pasaulio skirtų stiklinė pertvara. Niekas iš to, kas vyksta kitoje stiklo pusėje, jos rimtai nejaudina. Viduje ji nebylė. Kartais ją gąsdina tas užtirpimo jausmas. Bet vis geriau, palyginti su tuo, kas kaustė anksčiau. Neviltis, baimė, sielvartas.

Ji paliko voką ant stalo, pasižiūrėjo į laikrodį, konstatavo, kad turėjo išeiti jau prieš ketvirtį valandos. Stvėrė kuprinę ir porą nudrengtų vasarinių batelių. Bet skubėti neketino.

***

— Kur ji prapuolė? — paklausė Adriana Lopęs.

Išleistuvėms išsipusčiusios Vanesa, Linėja, Ida ir Ana Karina sėdėjo šokių aikštelėje ant scenos. Ana Karina, tiesa, nebuvo labai pasipuošusi, greičiau — tiesiog apsirengusi. Tie patys džinsai ir sena įprasta sportinė striukė.

Ida vilkėjo baltą suknelę ir sėdėjo pasidėjusi po užpakaliu delnus, kad nesusiteptų.

Linėja turkiškai sukryžiavusi kojas šalia Vanesos kramtė nagus. Šiandien jie buvo violetiniai. Savo juodai ir baltai languotą suknelę su daugybe kaspinėlių ir tiulio pasijonių ji pasisiuvo vakar. Vanesai ant rausvos suknutės, visai prie pat iškirptės, Linėja prikurpė gigantišką kaspiną. Vakar Vanesai tai atrodė labai smagi mintis. Bet dabar susigriebė, ar neatrodo kaip perrišta dovana.

Direktorė žingsniavo po sceną. Kad ir kaip būtų keista, ji atėjo prasisegusi kelias palaidinės sagas. Vanesa stengėsi nežiopsoti į nudegintą odą.

— Jau ateina, — sukluso Ida, — jaučiu ją.

Po kelių minučių pasirodė Minu. Žydra suknele. Vanesa atpažino ją iš devintos klasės išleistuvių. Plaukai gaubė galvą kaip juodas debesis.

— Atsiprašau, kad vėluoju, — tarė be išraiškos. Pastaruoju metu ji taip kalbėdavo.

Direktorė linktelėjo.

— Sėskis, — paliepė nekantraudama.

Minu užlipo į sceną ir įsitaisė šalia Vanesos.

— Suprantu, kad maga kuo greičiau lėkti į išleistuves, bet pirma turiu su jumis pasikalbėti. Yra gerų naujienų, — pradėjo direktorė. — Taryba nusprendė, kad nuo rudens galėsit mokytis gynybinės magijos. Pradėsim rugpjūtį.

Jei nebūtų graudu, Vanesa būtų nusijuokusi jai į akis. Tik dabar, praėjus beveik metams po Elijo mirties, Taryba atsikvošėjo, kad vertėtų išmokti apsiginti.

Nuo balandžio direktorė pratybas laikinai įšaldė. Net jai, matyt, nusibodo, kad jos nieko neįžiūri Ornamentų knygoje. Prieš pabaigą joms net nebereikėjo meluoti. Nuo to momento, kai nugalėjo Maksą, knyga tylėjo kaip užsisiuvusi. Jokių miglotų patarimų, nė šnipšt apie ritualus ir pratybas. Kaip kokia surūgusi rukšna.

Išrinktosios ir toliau susitikinėjo Nikolauso namuose, kartojo senuosius magijos pratimus. Minu ten pasirodydavo kaip šešėlis, kitos neprotestavo.

Jos galia vis dar buvo paslaptis. Nikolausas laikėsi teorijos, kad ji kažkaip atspindėjo Makso magiją ir taip jį įveikė. Niekas nežinojo, kas glūdi Minu viduje, ką ji iš tikrųjų sugeba. Garsiai to neįvardydamos, visos jos prisibijojo.

— Vadinasi, Taryba mano, kad mes jau subrendome mokytis savigynos? — paklausė Linėja.

— To reikalauja situacija, — trumpai atsakė direktorė. — Žinia, nuo Kalėdų ramu. Bet tie, kurie puolė Minu, galbūt tebėra netoliese. Ir laukia tinkamo momento.

Apie Maksą direktorė žino tiek, kiek ir visi kiti: visiškai nieko. Jos be galo kruopščiai apgalvojo, kokius pėdsakus ir kaip sumėtyti, kai ateis policija.

Maksą be sąmonės ant valgyklos grindų rado Nikis. Ten gulėjo ir neregistruotas pistoletas su Makso pirštų atspaudais. Laikraščiai spėliojo, ar įvykis turi ką nors bendra su savižudybių paktu, bet susidomėjimas greit atslūgo. Istorija nebuvo kvapą gniaužianti, kruvino lavono — nė padujų, tik matematikos mokytojas, ištiktas komos.

— Gal ir atrodo, kad viskas baigėsi, — tęsė direktorė. — Bet tai tik pradžia. Tai, ką iki šiol patyrėte, yra niekis, palyginti su tuo, kas dar laukia.

Ji padarė pauzę.

— Žinau, kad turite didžių gebėjimų, per šiuos metus visos subrendote ir daug pasiekėte.

„O kad tu žinotum“, — pamanė Vanesa.

— Aš nekantriai lauksiu rudens, kad vėl galėčiau su jumis darbuotis. Bet dabar jau metas eiti, jei norite spėti į išleistuves, — užbaigė direktorė.

Paskui nusišypsojo taip šiltai ir nuoširdžiai, kad Vanesa net išsižiojo.

— Geros vasaros, mergaitės. Jūs tikrai užsitarnavote atostogų. 60

Ana Karina sėdėjo pačiame aulos gale ir žvalgėsi po sausakimšą salę. Ida, Julija ir Felisija kartu su choru trypčiojo scenoje. Laimingos, spindinčios.

Jario nesimatė. Brandos atestatus abiturientams išdalijo jau prieš porą dienų, tad beveik visi jie šiandien liko namie. Jį pamačiusi Ana Karina vis dar susigėsta, turbūt visą likusį gyvenimą gėdysis. Kažkodėl tai atrodo gerai. Teisinga.

Aulos viduryje ant kėdžių greta vienas kito žargstėsi Erikas, Kevinas ir Robinas. Išsikėtoję kiek galėdami plačiau, jie garsiai kalbėjosi, nors Uvė Postas juos visaip tildė. Erikas vis pamojuodavo Idai, bandydamas ją supainioti. Ana Karina girdėjo gandus, kad jie pradėjo susitikinėti. Šiurpas nubėgo per kūną pagalvojus, kokių vaikų jie susilauktų.

Ana Karina mąstė apie tai, ką sakė senelis.

Kai tie pasiutvaikiai tave kankino, Mija man vis kartodavo, kad nesikiščiau, kad taip vaikai ir su ja elgėsi, tik pamanykit, juk liko gyva.

Mama beveik nieko nėra pasakojusi apie savo vaikystę. Ar ją irgi engė? Ar todėl ji dabar tokio būdo? Ar ji kadaise irgi buvo Ana Karina? Ar tie, kurie ją kankino, kažką jos viduje taip sugadino, kad per amžius nebepataisysi?

Miją traukė tokie vaikinai, kurie neturėjo ką duoti.

Galbūt ji netikėjo, kad yra verta ko nors daugiau.

Ana Karina svarstė, kiek pati yra sugadinta. Ar kada nors atsikratys neapykantos. O jei nepavyktų, ar ji galiausiai pasidarys kaip mama?

Nes neapykanta niekur nedingo. Kartais vis dar suburbuliuoja. Grasindama išsilieti iš krantų. Tada sunku susiturėti nepanaudojus magijos. Bet ji atsilaiko. Ne dėl Tarybos ir tyrimo (kažin kur jie prapuolė, kad negirdėt). Ne, ji atsilaiko dėl kitų.

Ji nepasidavė pagundai dėl Vanesos, kuri dabar paslapčia siuntinėjo limonado butelį tai Mišelei, tai Evelinai. Degtinės kvapas atsklido iki pat Anos Karinos.

Ji tai darė dėl Linėjos, kuri apsupta neformalų ilsino galvą mėlynplaukei merginai ant peties, retkarčiais pašnairuodama į Vanesos pusę.

Ji tai darė dėl Minu, kuri sėdėjo viena, kol pasirodė Gustavas Olanderis ir klestelėjo šalia. Ana Karina bandė su ja pasikalbėti. Ji juk irgi žino, koks jausmas, kai bijai savo pačios galių, bijai, ką gali iškrėsti. Bet Minu nesutiko atsiverti Anai Karinai. Minu atsuko nugarą visam pasauliui.

Ji tai darė net dėl Idos, įsimylėjusios Gustavą nuo ketvirtos klasės. Idos, kuri myli žirgą Troją. Tai du takeliai arčiau kitos, žmogiškesnės Idos, ir iš jų Anai Karinai išklysti nevalia.

Išrinktosios viena kitos nesirinko, kaip nesirenkami broliai ar seserys. Kaip broliai ar seserys jos privalo išmokti sugyventi tarpusavyje.

***

Evelina ir Mišelė pasigėrusios ūkavo Vanesai į ausis kaip didelės, girtos Evelinos ir Mišelės formos ausinės.

— Ateik ir tu! — spygavo jos.

— Bet aš net nenoriu sisiot, — juokėsi Vanesa.

— Ė, einam! Juk šįvakar mes visos už vieną, viena už visas! — sustaugė Evelina užsiversdama butelį sidro.

Vanesa vėl nusijuokė.

— Aš čia palauksiu.

Ji stumtelėjo jas į krūmus Ulsono kalvos šlaite ir pritūpė prie Vilio. Atvarė ir Mehmetas, ir Lakis, ir Jontis, ir dar keli. Muzika sklido iš nedidelio grotuvo. Ji pabučiavo Vilį, jis atsakė į bučinį, ir visa, ką ji norėjo sužinoti apie save ir jį, tilpo tame bučinyje. Viskas bus gerai.

— Žie, boba, — parodė Lakis.

Vanesa nenoromis atsitraukė nuo Vilio lūpų ir pakėlė akis.

Ant takelio su cigarete dantyse stypsojo Mona di Luna. Vilkėjo rudą verstos odos striukę su kutais. Ant kojų auliniai. Su pentinais. Rimtu veidu — su pentinais.

Mona di Luna žibino tiesiai į Vanesą. Lūpose žaidė šypsenėlė. Ją buvo galima suprasti kaip iššūkį. Vanesa atsistojo ant netvirtų kulnelių ir pasitaisė didžiulį kaspiną ties iškirpte.

— Kur dabar? — paklausė Vilis.

Ji sukikeno, nes staiga apsisuko galva.

— Tuoj grįšiu.

Priėjusi prie Monos sustojo taip arti, kad Mona net atsitraukė.

— Pavaišinsit dūmu? — užkalbino Vanesa.

Mona ištiesė jai pridegtą cigaretę. Jos žiūrėjo viena į kitą papsėdamos. Monos cigaretės stiprios. Skonis kaip džiovintų sumaltų senų kojinių.

— Norėjot ko, ar kaip? — pertraukė tylą Vanesa.

Ji girdėjo, kaip krūmuose tarsi išprotėjusios žvengia Evelina su Mišele.

— Seniai matyta, — tarė Mona rūgščiai.

— Mums jūsų gėrybių nebereikia.

— Dar prireiks. Žalio supratimo neturit, kokie galingi jūsų priešininkai.

Bet jai nepavyks įbauginti Vanesos, kuri kaip tik šiandien apsisprendė spjauti į viską. Į atsakomybę, mintis apie apokalipsę, apmąstymus apie Nikį ir visą kitą pasaulio blogį. Dabar vasaros atostogos.

— Ką, tai jau nebesakysit, kad aš miiiiirsiu? — tyčiojosi Vanesa.

Ir pati liko nepatenkinta išgirdusi, kaip veliasi liežuvis. Sugadino visą efektą.

— Ar neteks grįžti į burtininkių mokyklos suolą, nes, kaip matot, aš dar ir kaip gyva, — pridūrė ji.

Mona sukrizeno.

— Aš gal ne visą tiesą pasakiau apie tą ženklą, — tarė ji.

— Še tau, mat kaip. Kodėl man nė truputėlio nekeista, kad jūs naujai interpretuojat savo būrimus, kai jie nepasitvirtina?

— nGeadal tikrai reiškia mirtį, — atrėmė Mona, — bet mirtis gali simbolizuoti ir sukrėtimą ar permainą. Kad kažką palieki sau už nugaros ir pradedi iš naujo. Atgimsti, taip sakant. Visas tavo gyvenimas apsiverčia aukštyn kojom ir tu privalai viską pervertinti.

Mona priėjo prie Vanesos ir palinkusi prisikišo prie pat ausies. Vanesą supykino cigarečių ir smilkalų kvapas.

— Tavo atveju nGeadal buvo visai arti muin. Meilės.

Mona vėl atšlijo ir išpūtė dūmų debesį Vanesai į veidą.

— Geros vasaros, — palinkėjo ir nulingavo savais keliais.

Vanesa liko dūmų debesy.

— Kas čia per bajeris? — šūktelėjo Vilis.

Vanesa nulydėjo Moną žvilgsniu.

Jautėsi beveik blaivi. Sumindė sušvinkusią Monos cigaretę ir atsisuko.

Saulėje tviskėjo kanalas. Kitoje pusėje — bažnyčia. Kapinės. Ji jau žinojo, ką daryti.

— Nesą! — pašaukė Mišelė iš krūmų.

Bet Vanesa jau buvo kažin kur.

***

Minu ėjo per kapines. Vokas su metiniais pažymiais jos rankoje perlenktas du kartus. Geriausi pažymiai iš visų dalykų. Išskyrus kūno kultūrą, kaip visada. Bet ji nepajuto įprastinio palengvėjimo. Greičiau jo prisiminimą.

Kai visi glėbesčiavosi linkėdami vieni kitiems geros vasaros, ji išsmuko iš klasės ir patraukė prie upelio, kurį naktį sapnavo. Nors žinojo, kad tai neįmanoma, vis tiek vylėsi, kad Rebeka jos ten lauks.

Bet nelaukė.

Nuo pat tada, kai pajuto jos sielą, Minu puoselėja vaikišką viltį, kad Rebeka grįš. Iš ten, kur dabar yra...

Kai šmėstelėjo Rebekos kapas, Minu pamatė, kad kažkas ten stovi. Ne, ne prie Rebekos. Prie Elijo.

Tai Linėja.

Minu stabtelėjo svarstydama, ar nesukti atgal. Bet Linėja atsigręžė.

— Sveika, — šūktelėjo.

— Sveika, — atsiliepė Minu eidama artyn.

Linėja laikė didžiulę raudonų rožių puokštę dar nenuvyniotu celofanu.

— Nušvilpiau, — paaiškino. — Čia tokia kaip ir tradicija. Elijas man kniaukdavo gėles. Kartą atvilko didžiausią gėlių lovį iš „Monik“.

Minu šyptelėjo. Koks neįprastas jausmas. Tarsi būtų pamiršusi, kaip tai daroma.

Linėja atsisėdo ant žemės tarp Elijo ir Rebekos.

— Direktorė žino, — pasakė ji. — Ji žino, kad tai Maksas ir kad mes pasirūpinom jį paguldyti, kur jis dabar yra. Ji žinojo ir tai, kad mes mokomės pas Nikolausą.

Tik po akimirkos Minu susigaudę, ką Linėja pasakė. Linėjai taip būdinga švaistytis pasaulį sukrečiančiais faktais be jokio įspėjimo.

Minu jau ketino užprotestuoti, bet staiga suvokė, kad tai viską paaiškina.

Tą keistą žvilgsnį, kurį direktorė metė į Minu žiemą kultūros parke. Dabar ji sumetė, kad tai buvo drąsinantis žvilgsnis. Direktorė buvo priversta perduoti Tarybos įsakymus. Todėl ir liepė nepersekioti Gustavo. Bet pati visą laiką žinojo, ką jos daro, ir leido veikti netrukdomoms. Ji priimdavo jų išsisukinėjimus, jų melą. Suprato, kad jos mokosi savarankiškai. O kai Maksą ištiko koma, jai neturėjo būti sunku susigaudyti ir dėl viso kito.

— O kada tu supratai? — paklausė Minu.

— Žinau jau kurį laiką, — Linėja batu baksnojo žolės kupstą. — Džiaugiuosi, kad atėjai. Seniai norėjau su tavim pasikalbėti, bet nežinojau, kaip... Apie tai, kas atsitiko valgykloje. Tu nebegali ilgiau tylėti. Tave tai pražudys. Jau ir taip vos gyva.

— Kodėl taip manai? — paklausė Minu.

— Tu mylėjai Maksą. Jis žudikas. Bet tu jį mylėjai. Po tokių dalykų taip paprastai neatsigausi.

— Kai sužinojau, kad tai jis...

— Žinau, — pertraukė Linėja. — Bet prieš tai tu jam kai ką jautei. O sužinojusi, ką jis padarė, turėjai išgyventi klaikiausią siaubą. Aš būčiau ėmus nekęsti savęs, jei būčiau supratus, kad alpstu dėl Elijo žudiko.

— Man viskas praėjo, — nukirto Minu.

— Gerai, praėjo. Sutarta, — linktelėjo Linėja. — Bet nepraėjo dėl juodų dūmų.

Minu spoksojo į ją. Linėja žino dalykus, apie kuriuos ji niekam nepasakojo.

— Aš suprantu, tu mirtinai išsigandai, — vėl prabilo Linėja. — Bet jei tylėsi, nuo to geriau nebus. Visos kartu galbūt sugebėsim išsiaiškinti, kodėl tavo ir Makso magija atrodė vienoda ir kodėl niekas kitas jos nepastebėjo.

— Iš kur tu visa tai žinai? — pertraukė Minu.

Turėjo pati susigaudyti. Jau seniai galėjo perprasti, kas čia ir kaip.

— Prisimeni, Vanesa sakė, kad tą vakarą galvoje girdėjo mano balsą? Tai buvo nauja. Aš faktiškai net nepastebėjau, kad moku tai. Bet...

Ji dvejojo. Rankos tarsi grūmėsi viena su kita.

— Viskas prasidėjo praėjusią vasarą.

— Aha, — atsiliepė Minu kiek galėdama neutraliau.

— Iš pradžių nesupratau, kas darosi. Ta prasme, tai buvo visiškai... neįmanomas dalykas. Iš pradžių pasireikšdavo tik kartkartėmis. Aš kažkaip pagaudavau mintį ten, mintį čia.

„Ji negali pati pasakyti, — susivokė Minu. — Nori, kad ją demaskuočiau“.

Tą akimirką jai viskas paaiškėjo. Vienu gaištu ėmė ir paaiškėjo tūkstančiai keistenybių.

— Tu gali skaityti mintis, — tarė Minu. — Tai tavo galia. Sugebėjai tai visada.

Iš pradžių atrodė, kad Linėja paneigs, atsiims savo žodžius. Bet ji susigūžus linktelėjo.

— Kai mudvi pirmą kartą susitikom, tai buvo gan nauja, — sulemeno. — Prieš pat surandant Eliją. Aš supratau, kad atėjai į tualetą, nes ten slapstaisi per pertraukas. Man tiesiog šovė į galvą.

Minu liko be amo. Ji prisiminė viską, ką yra pagalvojusi apie Linėją nuo anos dienos, viską, ką yra pagalvojusi apie ją, kai būdavo šalia. O paskui jai toptelėjo, kad Linėja ir dabar galbūt skaito jos mintis.

— Kodėl mums nieko nesakei? — papriekaištavo Minu.

— Kam kalbėt, o kam tylėt! Aš tylėjau, nes žinojau, kad visos reaguos taip, kaip tu dabar. Man nereikia skaityti tavo minčių, kad žinočiau, jog tu mirtinai bijai, kokias tavo mintis aš išgirdau.

Linėja, rodės, tuoj pravirks.

— Tu neįsivaizduoji, kas buvo iš pradžių, — pasiskundė ji, — kartais atrodydavo, kad visi sutikti žmonės vienu metu rėkia tiesiai į smegenis. Todėl dienoraštyje ir parašiau, kad man nuo tavęs galvą skauda. Tu per daug galvoji, bliam. Bet baisiausia Ana Karina. Jos kontroliuojančios mintys buvo kaip pirmykščio žmogaus riksmas į ausį.

Linėja maldaujamai žvelgė į ją.

— Bet aš išmokau tai valdyti. Tik kartais atsitiktinai nugirstu mintis. Palaipsniui vis geriau išmokstu atsiriboti.

— Bet juk tu užsipuolei direktorę, kad ji nesako tiesos. O pati sėdėjai ir...

— Būtent! — ėmė karščiuotis Linėja. — Aš bandžiau atkreipti dėmesį, kad direktorė žino mažiau, nei nuduoda.

— Bet mes juk galėjom tavim pasinaudoti! Gal būtume suradusios Maksą daug anksčiau!

— Aš bandžiau, — apmaudžiai tarė Linėja. — Bandžiau klausytis visų įtariamųjų. Klausiausi Gustavo. Kaskart pagalvojęs apie Rebeką jis pasijusdavo kraupiai kaltas. Buvau tikra, kad tai jis. Makso nė sykio nepatikrinau, nė į galvą neatėjo, kol tu nepasakei. — Ar kas nors dar žino, ką tu moki? — paklausė Minu.

— Taip. Direktorė.

Minu nebeturėjo jėgų stebėtis.

— Iš kur ji žino?

— Perskaičiau jos mintis, kai ji rodė savo randus. Ji galvojo apie vyrą, kurį mylėjo, ir ką Taryba su juo padarė. Mane ištiko šokas. Ir ji pamatė, kaip aš reagavau. Ir tada viską suprato. O gal ir anksčiau žinojo. Minčių skaitymas — įprastas dalykas vandens raganoms. Bent jau taip sako knyga.

Minu patylėjo. Turėtų pykti ant Linėjos. Siusti. Bet Linėja teisi. Ji pati turi didžiulę paslaptį. Ir kažin ar yra pasirengusi pasidalyti su kitom.

„Bet vieną dieną turėsiu tą padaryti, Linėja teisi.“

— Ar tu manęs nekenti? — paklausė Linėja.

— Ne, — atsakė Minu. — Bet turėsi pasisakyti kitoms.

Linėja linktelėjo sunkiai atsidusdama.

— Aš neprasitarsiu, — tarė Minu, — bet tu ilgiau laukti negali.

— Tu irgi ne, — priminė Linėja.

Jos akys kažką pastebėjo. Ji iš lėto atsistojo. Minu atsigręžė.

Į jų pusę traukė Vanesa vilkėdama prigludusia suknele. Kulnelis įsmigo į veją, ji susverdėjo. Keiksmai atskriejo iki jų.

Linėja palietė Minu. Antai atliumpsi Ana Karina rankas susibrukusi į striukės kišenes. Gaurai plevėsuoja aplink veidą.

Minu akis užplūdo ašaros.

Ji pasidairė po kapines. Na taip, žinoma. Iš kitos pusės, vedina dviračiu, artėjo Ida.

Minu užliejo begalinė ramybė.

Visos susibūrė prie Elijo ir Rebekos kapų. Jos tylom žvelgė viena į kitą. Nereikėjo aiškinti, ko čia susirinko.

Jos — tai Ratas. Jos kartu kovėsi dėl savo gyvybės. Ir ateityje kausis.

Linėja padalijo rožių puokštę į dvi. Vieną paguldė ant Elijo kapo. Kitą — ant Rebekos.

Minu mąstė apie Rebekos ir Elijo sielas. Kokios jos atrodė gyvos tą akimirką, kai paleido jas į laisvę.

— Kaip manot, ar jie dabar čia? — pertraukė mintis Ana Karina.

Minu papurtė galvą. Ji negalėjo paaiškinti kodėl, bet staiga pasijuto visiškai tikra.

— Ne, — tarė ji. — Jie ten, kur turi būti.

Ji suėmė Linėją už rankos ir pridūrė:

— Mes — taip pat.

Išnašos

N.Y.P. D., New York Police Department, — Niujorko policija (angl.).

Lucky — laimingasis, tas, kuriam sekasi (angl.).

Viskas gerai, mieloji (pers.)

Per karšta mokyklai (angį.).

Rest in peace (angl.) — Ilsėkis ramybėje.

Geriau sudegti, nei išblėsti (angl.) (ištrauka iš Neilo Youngo dainos Hey Hey, My My (Into the Black), cituojama Kurto Cobaino priešmirtiniame laiške).

Skubėk gyventi, mirk jaunas ir palik gražų lavoną (angl.) (citata iš filmo Knock on Any Door, rež. Nicholas Ray, 1949).

Tik gerieji miršta jauni (angl.) (to paties pavadinimo Iron Maiden dainos ištrauka).

Bevardžiai kultai (vok.)

Donna Tartt, „Slapta istorija“ (Secret History).

Marguerite Duras, „Meilužis“ (orig. L Amanu 1984).

Nori išgelbėti planetą — nusižudyk, kad tave galas (angl.).

Content

Страндберг Матс, et al Ratas